# Коли ти поруч

Светлана Талан

Льоша хотів бути з Дашею в радості та в горі, у багатстві та в бідності, але не у хворобі… Коли близька подруга видала її таємницю, коли власні батьки відсахнулись від неї, як від прокаженої, – хто його засудить? А вони ж могли жити разом довго та щасливо чи померти в один день – загинути тоді, на зануреній у туман трасі. Того дня Даша, самовіддана медсестра, сама спливаючи кров’ю, вибралася з понівеченого в аварії «жигульонка», щоб надати допомогу тим, хто її потребував. Так вона заразилася. Даша не знає як, але вона повинна жити далі!

## Від автора

Сюжетом свого роману я хотіла нагадати нам, людям, про те, яким швидкоплинним є життя.

Ми повсякчас кудись поспішаємо, завжди не встигаємо, метушимося, нарікаємо на життя і не помічаємо за повсякденними клопотами тих, кому справді зараз дуже важко. Ми шукаємо у близьких і родичів співчуття і порозуміння, але часом не замислюємося над тим, чи зробили самі щось добре й корисне для інших. Скажете, що ви не олігарх, не мільйонер, щоб бути спонсором і допомагати комусь, самі, мовляв, боремося за виживання. Але не завжди гроші вирішують усе – це на прикладі свого життя доводить моя героїня. Звичайна добра і чуйна людина випадково захворіла на СНІД і відразу ж була відштовхнута сучасним суспільством, яке не готове сприймати таких недужих. Проте невігластво оточення не зломило її, ту, яка залишилася сам на сам зі своєю бідою, вона не опустила руки. Не багата у фінансовому плані, моя героїня багата душевно. Її щирості, широті душі та відкритості серця, доброті, готовності до самопожертви, вмінню любити може позаздрити будь-хто з нас.

Мені дуже хотілося б, щоб ви подивились іншими очима на хворих на СНІД і стали уважнішими й добрішими до тих, хто сьогодні поруч із вами.

> Ви можете любити людей, хворих на СНІД.

> Ви можете торкатися їх.

> Ви можете бути друзями.

> Ви можете доглядати їх.

> Ми всі однакові.

> Нкосі Джонсон, активіст руху проти СНІДу, Йоганнесбурґ, Південна Африка


## Частина І

### Розділ 1

Іван Іванович із полегкістю зітхнув. Минув четвер – операційний день. Звичайний робочий день, як усі його сорок років, проведених у відділенні хірургії. Втім, не такий уже і звичайний. Сьогодні він провів три вдалі операції, значить, ним було врятовано ще три життя. Можна було б спокійно піти на заслужений відпочинок, переїхати жити до села, в рідну домівку і доглядати хвору матір. Він так і збирався вчинити чи не кожен день, але звільнення з роботи постійно відкладав на завтра, на післязавтра, на весну, літо, на «після відпустки». Вечорами, коли його долала втома після важких змін, він мріяв про той день, коли можна буде не сушити голову, розмірковуючи про правильність поставленого діагнозу, про непередбачені наслідки організму післяопераційних пацієнтів, а просто прокинутися рано-вранці під горлання півнів у селі і, пірнувши в густий сивий туман, спуститися до тихої річечки з вудкою в руках. А на ранок Іван Іванович прокидався під гудіння автівок, що проносилися під його вікнами, і знову поринав з головою в працю. Не можна сказати, що він придумав собі, що без нього відділення хірургії закриється і земля перестане обертатися навколо своєї осі. Просто він дуже любив свою роботу і ніяк не міг уявити своє життя без білого халата та скальпеля в руках.

Іван Іванович зняв халат, відчинив рипучі дверцята старенької шафи й охайно повісив його на плічка. Його робота не допускала помилок і вимагала постійно, щохвилини пильності, акуратності та педантичності. Таким він і був, таким його зробила робота. Чоловік увімкнув електрочайник і подивився на годинник. Ось-ось має підійти Віталій і прийняти зміну.

Віталієм Іван Іванович був задоволений. Мабуть, з усіх хірургів, з ким йому доводилося працювати, цей молодий хлопець здавався йому найбільш перспективним. Саме йому Іван Іванович із величезним бажанням передавав нагромаджені роками досвід і знання. Віталій Степанович, як звали його у відділенні всі, крім Івана Івановича, працював хірургом лише два роки, але зробив самостійно вже чимало складних операцій. Просто відчувалося, що молода людина на своєму місці. Це радувало Івана Івановича, з одного боку, а з іншого – він усе-таки ревниво ставився до талановитості молодого хірурга. Але це була добра, біла заздрість, і Іван Іванович не вбачав у цьому нічого поганого.

«Ось дочекаюся моменту, коли Віталій покаже себе з кращого боку на всі сто відсотків, тоді й піду з роботи», – задумав одного разу Іван Іванович і почав чекати відповідної нагоди.

Чайник закипів, і клацнула його кнопка. Майже одночасно з цим звуком хтось постукав у двері.

– Можна? – спитав молодий, високий, якщо не сказати довготелесий, хлопець в окулярах, відчиняючи двері.

– Заходь, Віталику, – по-батьківськи посміхнувся Іван Іванович. – Я вже і чайник закип’ятив, чекаючи на тебе.

– Я не спізнився, – зауважив Віталій, – здрастуйте, Іване Івановичу.

Незважаючи на свій високий зріст, Віталик не сутулився, як зазвичай роблять такі люди, а тримав спину рівно, наче натягнену струну, і від цього здавався ще вищим. Його веселі голубі очі дивилися з-за окулярів, випромінюючи світло радості. Він швидким, спритним рухом натягнув білосніжну шапочку на коротко стрижене світло-русяве волосся і накинув халат на зелену футболку з незрозумілим написом ML.

– Я готовий пити чай і приймати зміну, – посміхнувся він широкою посмішкою.

– Не зміну, а зміни, – зауважив Іван Іванович, ставлячи на стіл дві порцелянові чашки в дрібну синю квіточку.

– Як це?

– Мені треба з’їздити до матері в село, – сказав Іван Іванович. – Я тебе хочу попросити відпрацювати нічну зміну за себе і денну за мене.

– Без проблем, – Віталій розвів свої довгі тонкі руки в сторони. – Скільки завгодно.

– А як же твоє особисте життя? Як наречені?

– А! – Віталій недбало махнув рукою і поморщився, від чого його окуляри зробили рух до кінчика носа. – Які там наречені?

– Ех, мені б твої роки, – усміхнувся Іван Іванович і поправив сиві вуса. – Я б на твоєму місці жодної сестрички у відділенні не проминув би.

– Вони всі зайняті, – зауважив Віталій, сьорбаючи чай.

– Тоді залишаються хворі. Які тобі більше підходять: переломи, апендикси чи черепно-мозкові?

– Ну і жарти у вас, Іване Івановичу! Краще скажіть, як там ваша мати?

– Щось рана не загоюється. Що тут вдієш? Вік та цукор. Цукор, візьміть до уваги, молодий колего, гарний тільки в чаї, а не в крові, – посміхнувся Іван Іванович.

– Скільки вашій мамі?

– Вісімдесят шостий пішов.

– Та-а-ак, – протягнув молодий лікар. – Вік заважає одужанню.

– Мати ще жива, а батька вже немає десять років, – сказав Іван Іванович, і по його обличчю пробігла тінь смутку. Чоловік зробив кілька ковтків чаю, і його очі знову заблищали хитрими вогниками. – А хочеш, я тобі із села дівчину привезу? Зараз там залишився великий вибір: доярка, алкоголічка, із трьома дітьми, кинута чоловіком…

– Іване Івановичу! – Віталій сплеснув долонями. – Давайте краще зміну приймати буду!

…Провівши колегу до ліфта, молодий лікар обійшов усі палати і, переконавшись, що все гаразд, пішов до робочого кабінету. Завідувач відділення поїхав на два дні до столиці на симпозіум, Іван Іванович – у село до хворої матері, а йому, Віталію, належало добу провести на роботі. Тому, доки у відділенні спокійно, треба було терміново зайнятися малоприємною, нецікавою, але необхідною справою – писаниною. Лікар сів за стіл, де акуратною купкою лежали стоси паперів і карток хворих. Він згадав, як перший раз його підвели для знайомства до наставника. Іван Іванович здався Віталію надто суворим і навіть злим. Той критично глянув на розгубленого, новоспеченого лікаря, що кліпав очима і, зморщивши носа, запитав:

– Значить, хочеш стати хірургом?

– Так, хочу, – сказав Віталій.

– Дуже хочеш?

– Я дуже хочу стати хорошим хірургом, – Віталій, набравшись сміливості, сказав твердо, чітко карбуючи кожне слово. Напевно, це справило якесь добре враження на досвідченого лікаря, і він розправив свої глибокі зморшки на лобі.

– Гм-м, – гмикнув лікар і зазирнув Віталію в очі крізь скельця окулярів. – Вчитися вмієш? Слухати старших?

Молодий лікар знову відчув себе школярем, що стоїть біля дошки, погано вивчивши уроки.

– Я стою перед вами, шановний Іване Івановичу, й уважно вас слухаю.

– Шановний? – перепитав Іван Іванович, і в його голосі прозвучали цинічні нотки. – Ти мене бачиш перший раз у житті і вже так шануєш?

– Тут вас поважають усі: персонал лікарні, хворі. У мене немає приводу ставитися до вас нешанобливо, – відповів Віталій і подумав про те, чи вдасться йому знайти спільну мову з цією сивоволосою людиною.

– Ходімо пити чай, – несподівано сказав Іван Іванович, різко повернувся і рушив по коридору.

– Традиція в нас така, – пояснив він, заходячи до кабінету. – На спиртне – табу, а ось чай… Прийшов на роботу – попив, ідучи додому – попив, хочеш поспілкуватися – прошу за чашку. Сподіваюся, ти не проти наших традицій?

– Давайте я зроблю чай, – відповів Віталій і поклав цим край настороженості свого наставника.

– Запам’ятовуй, Віталику, перше правило, – сказав тоді лікар, попиваючи ароматний напій. – Завжди зберігай спокій, хоч би що трапилося. Паніка відразу ж посіє в тобі невпевненість у правильності прийнятих рішень, що може призвести до лікарської помилки. А це, як у мінера, неприпустимо.

– Ясно, – кивнув Віталій. – Треба завжди бути спокійним.

Тоді молодий лікар побачив уперше задоволену посмішку Івана Івановича. Вона виявилася широкою та доброю, як у його батька…

Віталій Степанович поклав перед собою першу-ліпшу історію хвороби і взявся до роботи. Коли він закінчив і розправив затерплу від тривалого сидіння в одній позі на незручному совдепівському стільці спину, була вже десята година вечора. Він іще раз пройшовся відділенням і, залишившись задоволеним, повернувся до кабінету, щоб повечеряти.

«Початок непоганий, – подумав він. – Якщо піде так і далі й не буде позапланових хворих, то дві зміни пролетять непомітно».

Опівночі він погасив у кабінеті світло і ліг на скрипучий, перетягнутий новим дерматином диванчик та з насолодою витягнув ноги. Треба було подрімати хоч годинку-другу, адже попереду ще й денна зміна. Віталій Степанович не помітив, як миттєво на нього навалився сон. До ранку його ніхто не потривожив. А коли перші несміливі промінчики сонця увірвалися крізь прочинені жалюзі вікон і затанцювали по стінах, потім перемістилися на диван, то потрапили в очі молодому лікарю, що мирно спав, та розбудили його. Лікар неквапно потягнувся рукою вгору і на дотик знайшов на тумбочці свої окуляри. Він потер очі руками, натягнув окуляри і глянув на годинник. Була п’ята нуль-нуль.

«Оце я заснув», – подумав Віталій Степанович і швидко підскочив з дивана. Плеснув в обличчя холодною водою з-під крана просто тут, у кабінеті. Одразу ж відчув приплив сили, ввімкнув електрочайник. Ніч минула спокійно, і прийдешній ясний травневий день не віщував нічого лихого.

У відділенні вже почався звичайний ранковий рух. Віталій Степанович ішов довгим коридором і гасив світло, що забула вимкнути чергова медсестра. За звичкою він глипнув на годинник – тільки двадцять хвилин на шосту. «Чомусь уночі та рано-вранці час має властивість сповільнюватися», – промайнула думка у Віталія, коли він побачив медсестру Асю, яка бігла йому назустріч. Він уже зібрався зробити їй зауваження через невимкнене світло, але побачив її розчервонілі повні щоки та перелякані очі.

– Віталію Степановичу! Віталію Степановичу! – захекавшись, випалила Ася. – Там… Там таке!

– Що трапилося?

– Там… Там… – дівчина, важко дихаючи, тицьнула пальцем кудись убік. – Там людей привезли.

– Заспокойтеся, – зупинив її лікар. – Хворі надходять?

– Там багато хворих. Аварія. Сталася велика аварія. Терміново треба йти вниз!

Віталій швидко попрямував у бік ліфта.

– Хворі важкі? – запитав він на ходу.

– Дуже! Здається, є жертви.

– Асю, у медицині немає слова «здається», – нервово повторив він слова свого наставника. – Чорт! Знову ліфт зайнятий! Скільки разів я прохав вас, щоб забороняли хворим користуватися службовим ліфтом?

– Так… табличку ж повісили, – виправдовувалась Ася, ледве встигаючи бігти за лікарем сходами вниз.

На першому поверсі був санпропускник. Віталій Степанович пробіг повз нього і вискочив на ґанок. Тут він побачив три «швидкі». Біля них метушилися люди в білих халатах.

– Та де ж ця санітарка? – пробурчав він і осікся, побачивши море крові. Із рваних ран на тілах потерпілих стирчали оголені кістки.

Лікар хутко відшукав пульс у одного потерпілого, у другого його вже не було. Тоді він побіг до другої машини, до третьої… Скрізь була кров, поранені люди стогнали, дико кричали, їхні тіла сіпалися від больового шоку, інші ж лежали тихо, заклякши в одній позі. І тут Віталій Степанович уперше розгубився. Це були якісь частки секунди, але лікареві вони здалися вічністю.

«Завжди зберігай спокій», – пригадав Віталій слова наставника з такою виразністю, що вже в одну мить він опанував себе і взявся до роботи, як його вчив Іван Іванович.

Потім, як Усевишній, він чітко давав вказівки: «Цього – терміново до операційної, цього – на рентген, цього – в передопераційну, цього – до реанімації, цього – у морг…»

### Розділ 2

Даринка прокинулася рано. Її розбудив веселий півень, який прокричав своє радісне «ку-ку-рі-ку!». Зрозумівши, що ще дуже рано, вона подивилася на Льошку, котрий мирно сопів на ліжку навпроти, і знову заплющила очі. Ліжко, на якому вона спала, була точно таке саме, як у неї в дитинстві: високі металеві спинки, затягнуті завісками, і пружинний матрац. А ще перина – велика, м’яка, у якій можна було потонути. Даша навчалася в п’ятому класі, коли батьки купили нові дерев’яні ліжка і сучасний м’який диван, викинувши старі меблі. Тільки її бабуся не побажала розлучатися з периною і великими, на півліжка, подушками.

Даринка думала про вчорашній день, коли вона зі своїм нареченим, майбутнім чоловіком, приїхала сюди, в будинок батьків Олексія, щоб познайомитися з його ріднею. Батько і мати її нареченого виявилися хорошими, добрими і простими сільськими людьми, що дуже любили свого єдиного сина. Вони радо зустріли майбутню невістку, у якої від хвилювання яскраво палали щоки. Даринці весь час здавалося, що майбутня свекруха доволі прискіпливо оглядає її знавецьким оком. Від цього дівчина сором’язливо опускала очі й відчувала, як усе її тіло обсипає жаром. Утім, так було з нею завжди. Ще в школі, коли вчителька називала її прізвище, Даша відразу ж червоніла й розгублювалася. Тоді всі обертали голови, тикали в неї пальцем та перешіптувалися: «Дивися, дивись, яка Дашка червона». Від цього вона ще більше знічувалася, і потрібен був якийсь час, щоб впоратися з хвилюванням і згадати те, що вчора вивчила напам’ять.

А тут іще ввечері, коли Даринка зайшла до спальні й побачила, що Льошина мати стеле для них одну постіль, вона зовсім розгубилась і стояла як укопана, утупившись у землю і нервово перебираючи пальцями.

– Щось не так, Дариночко? – запитала жінка.

– Можна мені… окремо? – прошепотіла Даша, ненавидячи себе в такі моменти.

– Звичайно, можна. Я думала, ви, як зараз усі молоді, вже давно спите разом.

– Ні. Ми не спимо разом, – тихо сказала Даринка і додала: – Давайте я вам допоможу.

Жінка заправляла ковдру в чисту пішву і потайки позирала на наречену сина. Їй самій було ніяково від того, що без кінця дивиться на збентежену, розгублену Дашу, але не знаходила в собі сил відірвати від неї свого погляду. Ця дівчина занадто нагадувала її саму в молодості. Тоді у неї не було такого рідкого волосся, як зараз. Воно було, як у Даші, світло-русяве, пишне, красивими хвилями доходило до плечей. А найголовніше – очі Даринки. Блискучі, променисті, яскраві, вони мали колір синього, бездонного весняного неба. Здавалося, вони випромінюють світло зірок на нічному небі. У них сяяв і жвавий інтерес, і питання, і жартівлива грайливість. Але Даша весь час почувалася незручно й опускала очі, прикриваючи їх пухнастими довгими нефарбованими віями. Її шкіра була гладкою і ніжною, шия довгою, чуттєвою, внизу з двома маленькими родимками.

Жінка важко зітхнула, подумавши про те, як швидко невблаганний час відібрав у неї красу, таку саму тонку, як у Даринки, талію, залишивши у спадок безформне тіло…

Проводжати молоду пару вийшли і батько, і мати. У дворі стояли старенькі червоні «жигулі». Вони були забиті сумками з овочами, фруктами, шматками солоного сала та мішком з картоплею.

– Дашенько, Льошо, може ще варення візьмете? – до них підійшла мати Олексія з трилітровою банкою полуничного варення в руках.

– Мамо, ми вже машину так натрамбували, що не довезе, – сказав Льоша, зачиняючи багажник.

– Спасибі. Навіщо нам стільки? – несміливо мовила Даринка й опустила очі.

– Ці «жигулі», звичайно, не БМВ, але вони ще і не те потягнуть, – зауважив Льошин батько і натиснув двома руками на багажник. – Машина хоч і не першої свіжості, але фору ще дати може! Я її, Дашо, для себе робив, для сина, а не на продаж. Усе, до останнього болтика, своїми руками перебрав. Послужила машина батькові, нехай тепер на сина попрацює. Навіщо вона мені? Нам з матір’ю і мотоцикла вистачить. Раніше тримали три корови, свиней завжди було не менше трьох, кролики і все інше. А тепер, коли Льошці купили малосімейку, залишили одну корову та курей.

– Поросят тримати вже не будемо, – вставила своє слово мати.

– Все для сина старалися. Воно в селі важко зараз гроші заробляти, не те, що раніше було. Тепер, коли у сина житло хоч якесь є в місті, автівка, хоч і старенька, але ще послужить, гроші на ваше весілля є, можна й відпочити трохи. Чи не так, мати?

– Будемо жити тепер на пенсію, – погодилася жінка й додала: – А все одно хочеться бодай чимось допомогти синові.

– Не хвилюйтеся, ми не пропадемо, – посміхнувся Льоша. – Будемо жити з Дашею разом, і все у нас буде. Чи не так, Дашулю?

– Спасибі вам за все, – сказала Даша і підвела на жінку великі очі.

– А квасоля? – сполошилася мати Олексія, – квасолю забули!

– Та там вона, в сумці, – відказав Льоша і глянув на годинник. – Нам час. Даші сьогодні ще йти в нічну зміну на роботу. Треба встигнути всі сумки розібрати і дати Даші можливість хоча б трохи поспати.

– Не забувайте нас, – попросила мати, – телефонуйте частіше. Телефони в руках носите і спите з ними, а про нас згадуєте раз на тиждень.

– Мамо, ну ми ж не гуляли, а працювали. Це якби ми дупи на диванах протирали, – зауважив Льоша.

– Ну, синку, давай, – батько простяг синові мозолясту руку.

– Спасибі вам за прийом і за все-все, – мовила Даринка, зібравши усю свою мужність, і посміхнулася до майбутньої свекрухи.

Та глянула на дівчину і побачила навколо голови Даші сяйливий ореол від несміливих променів сонця, що пробиваються крізь туман. Ця дівчина, звичайно ж, не красуня, але очі, волосся і посмішка з ямочками на щоках роблять її дуже милою і схожою на янгола.

– Приїжджайте ще, – сказала жінка, не в змозі відвести погляду від майбутньої невістки.

– От картоплю копати точно приїдемо. Еге ж, Дашулю? – Льоша ніжно подивився на свою наречену. Даринка кивнула на знак згоди. Вони сіли в червону машину, і старі «жигулі» пирхнули, залишивши за собою хмарку куряви, а дві самотні людські постаті на дорозі ще довго вдивлялися вслід автівці.

Деякий час Даша сиділа тихо, наче миша. Їй треба було впорядкувати свої почуття після пережитого хвилювання. У такі моменти вона себе ненавиділа. Їй було гидко від того, що вона так нітилася, затиналася, відповідала недоладно, що їй тремтіли руки і вона впустила й розбила чашку, що так і не змогла нормально поговорити з Льошиною мамою і хоча б трохи зблизитися. Адже вона не завжди така. Зі своїми добрими знайомими вона тримає себе невимушено, розкуто, вміє пожартувати, повеселитися й бути душею компанії.

«І в кого я така дурна вдалася?» – подумала Даша, важко зітхаючи.

– Щось не так? – запитав Льоша.

– У тебе славні батьки, – сказала вона, – дуже хороші.

– Ти їм теж сподобалася.

– Правда?! – Даринка жваво підстрибнула на сидінні. – А я думала, вони вже вирішили, що ти якусь розумово відсталу привіз.

– Усе нормально, Дашулю. Хіба вони не розуміють, що ти хвилювалася?

– Не знаю, – знизала плечима дівчина.

– Я теж буду хвилюватися, коли до твоїх поїдемо.

– Ти? – Даша засміялася. – Щось слабо в це віриться.

– Так, я буду хвилюватися, ніжки мої будуть підломлюватися, і я знепритомнію від стресу, – пожартував Льоша, викликавши сміх у Даринки.

– Мої батьки, як і твої, звичайні сільські люди. А в селах, як ти знаєш, люди добріші й гостинніші, ніж у місті.

– Згоден.

Даша мигцем глянула на свого обранця. Їй досі не вірилося, що цей високий, широкоплечий, фігурою схожий на м’язистого Тарзана, хлопець із довгим чорним волоссям, зібраним ззаду в хвостик, помітив її серед багатьох інших красивих дівчат. Олексій влаштувався в приватну клініку півроку тому водієм «швидкої», де вже працювала Даринка та її шкільна подруга Свєта. Тоді всі дівчата бігали дивитися на красеня-водія. Серед них була і Даша. Олексій їй одразу сподобався, але вона навіть не мріяла про те, щоб з ним познайомитися. Їй здавалося, що поряд з таким хлопцем з голлівудською посмішкою має бути яскрава, помітна, довгонога красуня, а не вона, сіра мишка, яка навіть косметикою користувалася по великих святах. Але так вже сталося, що Льоша почав усе частіше опинятися поряд з нею. Траплялося це випадково чи він робив це навмисно, дівчина до цього часу не знала. Потім у них були спільні чергування, розмови ні про що і перше побачення. Даша пам’ятала всі деталі цієї зустрічі до найменших подробиць.

Олексій запросив її у кафе, і вона погодилася, не надавши особливої ваги такій пропозиції. Але коли вони сиділи за столиком і пили молочні коктейлі, вона вперше помітила, як пристрасно дивляться на неї його очі кольору молочного шоколаду. Їй раптом стали небайдужими його яскраві губи і надзвичайно чарівна посмішка. Тоді Даринка вперше відчула, як усередині неї запалав незрозумілий вогонь, змушуючи прискорено забитися серце, коліна затремтіли і на щоках спалахнув рум’янець, але вже не від сорому, а від думки, що Льоша їй страшенно подобається. Вона запам’ятала їхній перший поцілунок у сквері. Він був легким і ніжним, але Дашина душа розкрилася назустріч, немов бутон квітки після теплого літнього дощу. Дівчина затамувала подих і відчула, що задихнеться від нового почуття. Тоді вона сама потягнулася до його губ, і другий поцілунок був полум’яним і пекучим…

Кожного разу при зустрічі її тягнуло все більше до Олексія. Вона боялася нових почуттів, але не могла їх стримувати, відчуваючи, як між ними розгоряється яскравим, рівним полум’ям кохання, опромінюючи невідому, але прекрасну далечінь. Даринка усвідомлювала, що цей хлопець увійшов у її життя міцно і надовго, але коли вона залишилася сам на сам з Олексієм у його кімнаті і від пристрасних поцілунків він занадто збудився та тремтячими руками спробував зняти з неї трусики, вона від нього відсунулася.

– Ні, не треба, – чи то попросила, чи то наказала Даша.

Спочатку Олексій навіть не повірив, що Даші вже двадцять років, а вона досі не знала чоловіка, але вона була наполеглива й уперта. Щоразу її «ні» зупиняло його запал, і не залишалося нічого, як готуватися до весілля. Даша і сама не знала, чому так поводилася. Можливо, їй було страшно «залетіти», як це бувало не раз з її подругами. Можливо, боялася залишитися сама з дитиною. Вона завжди боялася щось зробити не так, щоб не сподобатися коханому. Але ніхто не знав, як вона хотіла бути з цією людиною, як її тягло до нього і ночами палало її тіло від бажання близькості з чоловіком, як воно витягалося в напрузі, подібно до туго натягнутої струни. Іноді Даринка так вимучувалася, що засинала пізно й уві сні відчувала оргазм. Але вона мріяла не про такий секс.

Свою першу ніч із чоловіком дівчина бачила у своїх мріях після весілля. Часто вона уявляла, як увечері, після одруження, вона зайде до спальні законного чоловіка у своєму білосніжному вбранні, втомлена, але щаслива. У кімнаті пануватиме напівтемрява. Там не буде яскравого світла, не буде і суцільної темряви. Тільки запалені свічки, вона і він. Він підійде до неї, не поспішаючи, витягне шпильки з фати і розстебне на сукні блискавку…

– Гей, про що задумалася? – вивів її з мрій голос Льоші.

– Та так, – посміхнулася Даринка, – просто.

– Дивися, який туман.

– Прямо як у мультику «Їжачок у тумані». Бачив?

– Бачив. Класний мультик, хоч і старий.

– Гарне не буває старим.

– Це як сказати. У мене машина хороша, але вже стара. Хотілося б надалі мати новішу.

«Ось так завжди, – подумала Даша з гіркотою в душі. – Жінки мріють про щось неземне, про гарне і вічне, а чоловіки – прагматики, думають про матеріальне».

– Буде, якщо є бажання, – відповіла Даринка.

– Нічого, Дашулю, все у нас буде. Піду працювати на півтори ставки, а якщо не вийде, то підробіток завжди знайти можна.

– Я теж візьму підробіток у лабораторії.

– Не пропадемо. Зіграємо весілля, потім накопичимо трохи грошей і візьмемо в кредит нову машину. Як ти на це дивишся?

– Лише б ми були разом, – мрійливо сказала Даша.

– Будемо! Ми завжди будемо разом, – твердо сказав Олексій і ніжно подивився на свою наречену.

– Хоч би що сталося? – Даринка підвела на нього свої глибокі сині очі.

– А що має статися? Все буде нормально – це я тобі обіцяю.

– Ми ніколи не розлучимося? – запитала Даша і з трепетом у душі чекала на заповітні, такі потрібні їй слова.

– Дашо, – сказав він чуттєво і посміхнувся. – Ти ж знаєш, що я кохаю тебе й хочу бути з тобою завжди. Це ти хотіла ще раз почути?

– Так, – тихо й лагідно відповіла Даша.

Ось цим вона його і зачарувала. Олексій звик до того, що за ним завжди дівчата бігали табуном. Варто було йому кивнути головою, і вони бігли за ним і стрибали в ліжко. А ось Даша… Вона була зовсім іншою. Ця дівчина була геть позбавлена нахабства, брехні, хитрощів. Увесь її вигляд промовляв: «Ось я така: відкрита, чесна, добра. Я майже не користуюся косметикою, не ганяюся за дорогими речами. Мене можна або любити такою, якою я є, або взагалі не любити».

І Олексій закохався. Він любив її вдень, коли бачив на роботі, любив у вільний час при зустрічах, любив у мріях, любив уві сні. Йому подобалося спостерігати, як пурхають її чорні вії, слухати, як вона сміється, дивитися, як іде по коридору в лікарняному халаті…

– Туман такий, що майже нічого не видно.

– Тут завжди так. Особливо навесні й восени. Напевно, тому, що недалеко Кременчуцьке водосховище.

– Здається, що хмари опустилися і ми летимо десь високо-високо, – сказала Даринка і, відчинивши вікно, висунула руку.

– Досить тобі літати в небесах, моя пташко. Скоро четверта година, ми виїдемо з цієї суцільної колії на трасу і помчимо прямо, прямо і прямо.

– І незабаром будемо в Дніпропетровську, – додала Даша.

Вона трохи помовчала і поморщила носика.

– От тільки мені не подобається, що такий густий туман. Добре їхати зараз. Тут немає машин, немає великого руху.

– Чому ж немає машин? Уранці їде туди і назад молоковоз. Потім ще в селі є п’ять машин.

– Які виїжджають із дворів по святах? – засміялася Даринка.

– Ти, зайцю, не правий. Ці машини годують людей. Щоранку люди їдуть у найближчі міста продавати молоко, сир, сметану і те, що у кого виросло на городі. За рахунок цього люди й живуть.

– А в кого немає машини?

– Ті їдуть на мотоциклах, мопедах або велосипедах до траси. Там, я тобі потім покажу, є зупинка і довгий стіл, де люди продають усе, що можуть. Туди приходять люди і з інших сіл. Загалом, стихійний ринок, де проїжджі можуть скупитися.

– А ти там продавав що-небудь?

– Аякже! Мені дуже хотілося мати велосипед, і ми з бабусею, яка вже померла, ціле літо пішки тягали відра зі смородиною, вишнями, першими помідорами. Я сідав на перевернуте цеберко в один ряд з усіма дорослими і, тільки-но зупинялася машина, кричав на все горло: «У мене найсмачніші, найсолодші вишні!» Один з водіїв, що проходили уздовж ряду, запитав мене: «Чого ти, синку, так кричиш?» А я йому так само голосно відповідаю: «Велосипед хочу купити!» Всі так дружно сміялися!

– Велосипед хоча б купив? – посміхнулася Даша.

– Аякже?! Купив. Може, грошей і не вистачало, я не знаю, але ми з бабусею поїхали в місто і купили.

– Льошо, мене турбує туман. Здається, він став ще густішим.

– Нічого страшного. Поки виїдемо на трасу, зійде сонце і туман розвіється. Ти не бійся, я ж не перший день за кермом. Ти мені віриш, Дашо?

Даринка подивилася на нього і кивнула. Вона йому вірила. І не тільки вірила, вона відчувала себе тендітною і ніжною, бо його надійні, сильні й теплі руки були завжди поруч. Їй було з Олексієм спокійно і затишно настільки, що іноді вона боялася дихати, щоб не злякати своє щастя.

### Розділ 3

Сергій припаркував свою «тойоту» біля непривабливого пошарпаного придорожнього кафе. Він зі своєю дружиною Віталіною, або простіше Вітою, виїхав із Дніпропетровська ще вночі. Сергій припускав, що туман розсіється з настанням ранку, але на під’їзді до Кременчука він став іще густішим, а тепер і зовсім стелився над землею непроглядною молочною габою. Він нагадував дим від вогнища і лежав смугами, іноді зовсім густими.

– Вітусю, каву будеш? – запитав він дружину.

Вона мовчки кивнула.

Сергій підійшов до кафе, марно смикнув ручку на пластикових дверях і тільки потім побачив на склі табличку «Стукайте у віконце» та стрілку, що вказує праворуч. Він постукав кінчиками пальців раз, потім другий, третій. Нікого не було. Коли він затарабанив наполегливіше, віконце відчинилися і в ньому показалася заспана та кудлата голова дівчини.

– Вам чого? – запитала вона хриплуватим голосом.

– Каву по-східному можна?

– Так. Зараз.

– Дві, будь ласка.

Віконце прикрилося, і голова зникла. Сергій закурив, глибоко затягнувшись, і подивився на свою автівку. Його чорний позашляховик був мокрим і блискучим, наче недавно побував під дощем, і на ньому застигло безліч дрібних вологих крапельок, які, збільшуючись до потрібного розміру, не витримували своєї ваги на гладкій поверхні та збігали вниз тоненькими струмочками.

Віта вийшла з салону і розгорнула плечі. Від їзди у неї затекли спина й ноги, і вона неквапливо походжала, вдихаючи відсвіжну вологу ранку. В обтяжних джинсах, футболці кремового кольору і кросівках, худенька, з ледь випнутими горбинками грудей, з короткою стрижкою, вона була схожа на не повністю сформованого хлопчика-підлітка. Тільки її м’які контури вилиць і підборіддя, широко розкриті великі замріяні і трохи сумні карі очі та чуттєві, пишні губи, які злегка тремтіли під час розмови, не давали забути про те, що це жінка. У всьому її вигляді таїлась якась безкорисливість, романтична ніжність, таємничість і загадковість. У її великі глибокі очі можна було дивитися до нескінченності, читати її настрій, думки і навіть мрії. Здавалося, її неможливо образити ні словом, ані жестом. Погляд Віталіни приваблював, викликаючи ніжність, захоплення, бажання зробити щось приємне або взагалі неможливе.

Сергій обожнював свою дружину і любив тією неземною любов’ю, яка іноді звалюється на чоловіків і робить їх то слабкими, як діти, то сильними, як кам’янисті тисячолітні гори, то до незмоги божевільними і безрозсудними. Він полюбив Віталіну одразу ж, як побачив уперше. До того моменту він готовий був посперечатися з будь-ким і віддати своє виробництво косметичних засобів тому, хто доведе, що є кохання з першого погляду. Він був далеко не хлопчик на той час і добре знав життя у всіх його проявах. Сергій доти навчився непогано відрізняти чорне від білого і майже не помилявся в людях. Він точно знав, що всі жінки – хижачки, і ніхто його не міг переконати у протилежному. Він міг повести за собою будь-яку жінку, чи то вона одружена, чи вільна. Сергій був упевнений, що всі жінки слабкі та продажні, бо можна купити будь-яку з них. Головне, знайти до них підхід. Для однієї було досить, не поспішаючи, відкрити своє портмоне, щоб вона побачила товстий прес «зелених». У жінки такого типу миттєво спалахували іскорками очі, і вона вже спливала слиною, як голодна тварина, забачивши їжу. Але такий тип жінок у Сергія не викликав ані найменшої цікавості. До другого типу він відносив жінок, до яких потрібен був трошки інший підхід. Можна було, наприклад, запросити на горнятко кави у свій заміський триповерховий особняк з фонтанами, басейном і невеликим домашнім зоопарком. Цього було вже достатньо. Не треба витрачати зайвих слів і докладати зусиль. Третім потрібна була якась романтичність, скріплена матеріальним добробутом. І він, Сергій, використовував усі три типи, як хотів, коли хотів і скільки хотів. Він купався у своєму багатстві й ніжності жінок, але жодну з них по-справжньому так і не зміг покохати. У його житті вони посідали якесь другорядне, проміжне місце. У потаємних куточках його душі залишався маленький вільний шматочок для тієї, єдиної. Він соромився власної романтичності навіть перед самим собою і вже не вірив у своє щастя. Сергій просто звик жити, не спираючись ні на кого, нікому не довіряючи до кінця і нікому не даючи ні найменшої змоги зазирнути в потаємний світ своєї душі, що перебувала у добровільному самітництві. Здавалося, він знав про жінок усе, і вони із захватом дивилися на цього мужнього, завжди охайного, високого, з правильними рисами обличчя, вольовим підборіддям і грецьким носом привабливого чоловіка. Але Сергій не знав дечого: сила жінки в її слабкості.

Одного разу Сергій підвозив знайомого до потяга на залізничний вокзал. Попрощавшись із ним, він вже збирався від’їжджати і прямував у бік своєї автівки, коли його увагу привернула до болю самотня жіноча фігурка у кінці перону. З цікавості він підійшов до дівчини і завмер. Перед ним була молоденька, зовсім ще юна дівчина з величезними карими очима, в яких блищали сльози. На мить йому здалося, що він потонув у цих очах, повних відчаю, безвиході та страху перед цим величезним світом. У всій її розгубленості була якась зворушлива ніжність, боязкість, лагідність і водночас сила. Тоді вперше перед цією тендітною та безпорадною дівчиною він розгубився, відчуваючи, як земля йде з-під ніг, а душу наповнюють ясні, як після очищувального літнього дощу, досі незвідані почуття. Вони змушували його невідривно дивитися на незнайомку, яка своєю зворушливо-сором’язливою ніжністю притягувала до себе, не даючи йому байдуже піти.

Сергій почав з нею розмову. Зараз він уже не згадає, яке перше слово він сказав – занадто багато було хвилювання і душевного трепету. Але він чудово пам’ятає, як Віталіна з дитячою наївністю розповіла йому про те, що вона вихованка дитбудинку, як після закінчення училища їй надали, як і годиться, кімнату в гуртожитку, а потім, за один день, приватне підприємство, де вона працювала, закрили, а гуртожиток у центрі міста перекупив якийсь багатий дядько і вона опинилася на вулиці.

– Куди ти тепер? – запитав Сергій.

– Не знаю. Світ величезний, але мені немає в ньому місця.

– У тебе взагалі немає нікого з родичів?

– Я сама.

– Як воно – бути зовсім самій?

– Самотність – це страшно. Це почуття не можна передати словами. Воно схоже на бездонний океан. Або на космічний простір, коли мчиш і знаєш, що попереду все така ж нескінченність.

– У тебе на шиї дві вертикальні родимки у вигляді вісімки.

– Значить, це мій знак, – посміхнулася Віталіна і змахнула сльозу, що скотилися на щоку. Вона зробила це так, як роблять діти, долонькою.

– Я можу надати тобі дах над головою, – несподівано для себе сказав Сергій. Звичайно ж, він не це хотів сказати. Заради цієї беззахисної, тендітної незнайомки він готовий був зректися всього світу, але не мав досвіду спілкування з такими позаземними створіннями і не знайшов потрібних слів.

– Я не потребую подачок, – Віталіна глянула на нього з неприхованим презирством. – Ти вважаєш, що зі мною можна поводитися, як з покинутим цуценям? З’являєшся і, пустивши крокодилячу сльозу, пропонуєш йому обгризену кістку зі свого столу. Сьогодні ти пожалів цю тваринку, а завтра вона тобі набридне. Ти викинеш цуценя на вулицю з почуттям виконаного обов’язку і будеш спати спокійно, не думаючи про те, що тварина встигла тебе полюбити і, головне, вона довірилася тобі.

– Я готовий допомогти тобі всім, чим можу.

– Якби мені запропонував свою допомогу безхатько, що живе в підвалі, я б її прийняла. Але не від тебе.

– Проте чому?!

– Вона не безкорислива. Тому нещира. Навіщо мені ці ведмежі послуги?

– Чому ти вважаєш, що вона не безкорислива?

– Ти звик за все платити і брати оплату. Я не маю чим з тобою розплачуватися. У гаманці в мене порожньо. У ньому немає грошей на квиток, щоб кудись поїхати. Тіло і душу я не продам нікому. Я залишу їх для єдиного чоловіка, якого мені пошлють небеса. А ти багатий і розбещений життям. Тобі моїх почуттів не зрозуміти. Ми розмовляємо різними мовами.

– У мене на лобі написано, що я багатий?

– На одному твоєму випещеному пальчику перстень, за який можна купити квартиру в цьому місті.

Сергій посміхнувся, зняв перстень з пальця та простягнув Віталіні.

– Тоді візьми його і купи собі житло. А я піду, ти мене більше не побачиш, але зате не будеш думати, що всі багаті безсердечні сухарі, – сказав він, тицьнувши приголомшений дівчині в маленьку долоньку величезну каблучку з блискучими коштовними каменями.

Сергій повернувся й неквапом рушив до машини. Йому хотілося, щоб цієї мити розверзлася під ним земля і він назавжди пішов у темні надра, якщо… Якщо вона не обізветься до нього.

– Почекай. Не йди, – почув він тихі, бажані слова за своєю спиною, і світ навколо набув надзвичайно яскравих кольорів.

Сергій обернувся і щасливо посміхнувся. На нього дивилися її очі. Вони не були вже наповнені безвихіддю, в них світилися веселі, живі іскорки. А ще в них були надія і довіра, які він не мав права ні зрадити, ні обдурити.

– Ходімо додому, – сказав він просто, наче вони були знайомі тисячу років, а зараз він просто зустрів її з прибулого потяга…

– Ваша кава, – віконце відчинилися, і з нього долинули приємні пахощі.

Сергій розрахувався і приніс каву Віталіні.

– Спасибі, – тихо, як завжди, сказала вона і вдячно глянула на чоловіка.

Сергій подумав, що їй можна взагалі нічого не говорити. Її очі були живі й усе могли розказати. В них можна прочитати все, до останнього слова.

Зараз Сергій ненавидів себе так, як це взагалі було можливо. Він був винен перед цими чистими очима, які йому довіряли. Сергій усвідомлював, що зрадив усе, що було йому близьким і цінним, і від цього у нього на душі був важкий камінь. Він тиснув душу, заважав жити, дихати, любити, примушував не спати ночами і рвав на шматки. А справа була в його бізнесі. Сергій знав, що має багато заздрісників, конкурентів і навіть ворогів. Йому завжди здавалося, що він йде на крок попереду них, передбачаючи всілякі пастки. Але одного разу він не розгледів уміло розставлену конкурентом по бізнесу, другом дитинства, павутину і попався.

Сергій мав своє підприємство з виробництва косметичних засобів. За кордоном, у Німеччині, він створив дві дочірні фірми, але, як завжди, хотілося ще більшого. І тоді він замахнувся далі. Треба було летіти до Італії і там вести переговори. Зазвичай на такі заходи беруть своїх дружин або, найчастіше, вродливих коханок. Скромна і непоказна, Віталіна на цю роль не підходила, і друг порадив Сергієві взяти асистентом для супроводу Аліну. Сергій погодився, коли побачив Аліну. Як жінка вона була надзвичайно граціозна, мала, як і належить, ноги від вух, володіла декількома іноземними мовами. Чоловіки, побачивши красиві груди, що нахабно визирають із блузки, сексуальні жести і чуттєві губи, забувають про все й готові укласти будь-яку угоду, аби швидше залишитися наодинці зі спокусницею. Аліна за добру платню була готова на все, і Сергій вирішив, що дістав гарну пораду від друга.

Операція вдалася, і Сергій тріумфував, повернувшись до готелю. Тоді в його номер прийшла Аліна і попрохала допомогти їй скупатися. Він на радощах випив трохи віскі, потім коньяку… Напевно, у спиртне Аліна щось підсипала, тому що він нічого далі не пам’ятав. Уранці він зрозумів, що переспав з нею… Потім, залишившись наодинці, він лаяв себе останніми словами, довго мився в душі й чистив зуби. У той момент він відчув те, що відчуває зґвалтована жінка, – приниження та огиду. Але, як виявилося, це були квіточки. Через кілька днів йому зателефонував товариш і порадив перевіритися на СНІД, пославшись на те, що нібито йому в своєму захворюванні зізналась Аліна. Тільки тоді Сергій зрозумів, що це була просто запланована помста, здав аналізи і дізнався, що тепер він – ВІЛ-інфікований. Це був повний крах його майбутнього життя.

Сергій метався, як загнаний звір, не знаючи, як про це сказати Віталіні. Йому вже неважливо було, що чекає його в майбутньому. Він злякався, що встиг інфікувати свою дружину. Сергій сходив до лікаря, накупив дорогущих ліків і потайки їх ковтав, уникаючи близькості з Віталіною і все ще таємно сподіваючись, що дружина не зазнала страшної долі. А вона терпляче й мужньо терпіла його нестриманість і нервозність. Просто дивилася своїми відданими очима з надією, наче говорила: «Нічого страшного, все буде добре». Іноді вона підходила до нього тихо, наче легка хмарка, обіймала ззаду за шию, коли він сидів у кріслі, втупившись в екран телевізора, і говорила:

– Милий, хороший, коханий. Усе погане мине. Чорні дні залишаться позаду, а я буду завжди поруч.

Від таких слів у нього горло стискалося, наче лещатами, і він заплющував очі, щоб не закапали сльози. Розуміючи, що з дружиною треба терміново поговорити, Сергій не міг цього зробити. Він просто не міг! І від цього ще більше себе ненавидів.

Тоді він вирішив улаштувати собі відпустку на два тижні і з’їздити з Віталіною в Карпати. Сергій дав собі слово, що сьогодні, в дорозі, він обов’язково в усьому зізнається. Далі так жити він не міг.

Вони проїхали годину. Чи вже дві? Він усе мовчав. «Зараз від’їдемо, і я про все розповім, – вирішив він, роблячи останній ковток кави. – У мене немає іншого виходу».

– Я давно не бачила такого туману, – сказала Віталіна. – Ми ніби літаємо у хмарах, а не їдемо по дорозі. Шкода, що не відкривається краєвид зверху.

– Приїдемо і піднімемося в гори. Там точно буде можливість подивитися зверху вниз.

– А ті люди, які живуть високо в горах, завжди мають таку можливість?

– Не знаю, – усміхнувся Сергій, – приїдемо – запитаємо.

Він узяв з її рук порожню чашку і, нахилившись, поцілував її дві рівні, чітко окреслені родимки на шиї, розташовані вертикально.

– Поїхали, моя доле.

– Вісімка – це знак долі бути поруч із тобою. Вічно.

У цей час Сергій ще раз подивився на родимки, і десь у його підсвідомості майнула думка про те, що, можливо, він цілував їх востаннє, якщо Віталіна не зможе його пробачити.

### Розділ 4

Рано-вранці з-під Кременчука, від гарного, обшитого бежевим сайдингом будинку за бетонним парканом від’їхав високий, масивний, кольору металік БМВ і попрямував у бік Дніпропетровська. За кермом сидів, напівзігнувшись, високий чоловік з перекошеним від невдоволення собою обличчям. Уночі, коли вони їхали з Дніпропетровська, ще не було такого туману, як зараз.

– Якого чорта їм закортіло забирати пацана від бабці саме сьогодні? – пробурчав він, вилупивши і так вирячкуваті очі та вдивляючись у густу пелену туману.

– А що ти, Попандосе, хочеш? Вони – багаті, що хочуть, те й роблять, – відповів йому чоловік, що сидів поруч.

– Якщо вони такі всемогутні, то зробили б так, щоб туман розвіявся.

– Ха-ха-ха! – голосно засміявся його попутник з кудлатою, немов у недоглянутої болонки, головою. – Ну, ти, Попандосе, даєш!

Від його гучного сміху ззаду, в закріпленому ременями кошику немовля засовалося, потім зробило кілька прицмокувань і, переконавшись, що пустушка на своєму призначеному місці, знову притихло.

– Не кричи, Парамоне, – зробив зауваження водій. – Розбудиш – сам заспокоювати будеш.

– О, ні! Тільки не це! Я в няньки не наймався і за дітьми доглядати не вмію. Чуєш, Петре, – звернувся він до друга на імення, – а в тебе діти є?

– Боже збав! Не хочу мати таке добро і задарма. А в тебе, Пашо?

– Може, десь і є, але я про це не знаю, – засміявся Паша-Парамон, але вже набагато тихіше. – Це як-небудь потім. Куди мені поспішати?

– Чи не запізно нам буде?

– Діти – справа нехитра. Але де знайти таку, щоб була хорошою матір’ю? Ти бачив таких?

– Я – ні. Одні шалави навколо. Крім «бабок», їх нічого не цікавить.

– І чим більше, тим краще, – підтримав його Парамон.

– Так, брате, ось такий попандос виходить, – сказав водій, а Паша посміхнувся, подумавши про те, що від його друга прізвисько Попандос ніколи не відчепиться. При кожній слушній нагоді той зітхав і закінчував свої роздуми приказкою «Ось такий попандос виходить». А ось до нього, Паші, прилипло, як листок до сідниці, прізвисько Парамон. Звичайно, воно було не таке образливе, як у Петька. Прізвище його було Пономарьов, а ім’я – Павло. Як, окрім Парамон, його ще можна назвати?

– Нічогісінько на дорозі не видно, – сказав Попандос. – А господиня плеще своє: «Їдь, привези від мами малюка. Я вже так за ним скучила». Можна подумати, вона нудьгувала за ним, коли валялася під сонцем Гаїті!

– Або що буде з ним носитися на руках, – додав Парамон, – усе знову звалить на плечі няньки.

– Чому все? Підійде до дитини, просюсюкає: «Ах, ти, моя крихітка, моє янголятко! Я – твоя матуся. Матуся любить свого хлопчика!» – кривлявся Попандос. – Тьху! Гидко слухати! Так би взяв за одну її худу ніжку та за другу і роздер би на дві половинки, як жабу!

– Ну, не скажи, брате! – зупинив його порухом руки Парамон. – Ця жаба – наша годівниця. Де ти ще стільки «бабок» заробиш?

– Це ти точно примітив.

– Пригадай, скільки ми мали на місяць, поки не влаштувалися до цієї жабі охоронцями? А?

– Скільки? У місяць менше, ніж тут за один день.

– Отож бо й воно! Хіба нам погано зараз?

– Усе добре, але як стукне нашій хазяйці щось у голову – хоч стій, хоч падай!

– А її Шибздік? Те ж саме.

– Харе базарити. Тобі жерти хочеться?

– Ха-ха-ха! Мені завжди жерти хочеться. Що ти пропонуєш? Нам її матуся хоч би бутерброд у дорогу дала.

– Купу підгузків на додачу до маленького багатого принца тобі, а не бутерброд!

– В натурі, давай зупинимося пошамати де-небудь.

– Зараз буде якась забігайлівка. Що-небудь перекусимо. Тільки як її побачити в цьому мороці?

– Я буду дивитися, а ти їдь потихеньку.

– Куди вже тихіше?

Незабаром охоронці з апетитом наминали в придорожньому кафе солянку та пили сік. Коли задоволені ситним сніданком вони підійшли до БМВ, то почули слабкий плач немовляти. Попандос відчинив задні двері автомобіля і заглянув у салон. Дитина в кошику заливалася голосним плачем, і її маленьке личко було червоним і мокрим від сліз.

– Цього тільки нам бракувало, – сказав Попандос і звернувся до Парамона. – Як ти думаєш, що йому треба?

– Встроми соску до рота. Кажуть, це допомагає.

Але немовля вперто її випльовувало і ще більше плакало та смикало рученятами.

– Може, він голодний? Де його пляшечка з кашею? – спитав Попандос і, знайшовши пляшечку, невміло, але обережно сунув соску дитині в рот. – А його не треба піднімати, коли годуєш?

– Ти що? Здурів? – засміявся Парамон. – Жодного разу не бачив, як їдять діти?

– Ні-і, – відповів Попандос, марно намагаючись нагодувати дитину. Та не переставала кричати та випльовувала кашу.

– Ти непогано виглядаєш із пляшкою і немовлям, – пожартував Парамон. – Як справжній тато. Може, це твій синок?

– Іди в дупу! – відмахнувся від нього Петро. – Краще думай своєю довбешкою, що нам з ним робити? Я не зможу вести машину в тумані під такі арії.

– Давай спробуємо їхати. Може, це його заколише, і він засне?

– Май на увазі, якщо він не перестане кричати через п’ять хвилин – я зупиняюсь, і роби з ним, що хочеш. Мої нерви більше не витримають. Треба ж, такий малий, а як репетує! Вмерти можна! – сказав Попандос, сідаючи за кермо.

Вони від’їхали від узбіччя, і БМВ хутко став набирати швидкість. Повз них пролетів на шаленій швидкості чорний «хаммер» і, нахабно їх «підрізавши», зник у тумані.

– Вух! – сказав, видихнувши, Попандос. – Я трохи в штани не наклав з переляку! Ти бачив цього нахабу? Бачив? Він ледь не зачепив нашу «беху». Ще три сантиметри – і він шмякнув би нас у бочину! Ну сука! Я тобі покажу, як «підрізати»!

Обурений до краю нахабством водія «хаммера», роздратований криками невгамовного немовляти, Попандос натиснув на педаль газу. Деякий час попереду він не бачив нічого, крім густої білої габи, але незабаром прямісінько перед ними з’явився задок «хаммера».

– Може, не треба? – запитав Парамон, усім тілом втиснувшись у сидіння.

– Треба, браток, треба! – сказав Попандос і, набравши швидкість, почав обганяти чорний автомобіль. Він не бачив за тонованим склом водія, але встиг подивитися на «хаммер» і різко обігнав його.

– Ага! Наклав у штани?! Відразу згадав про гальма! – прокричав Попандос.

«Хаммер» протяжно просигналив і, знову їх «підрізавши», зник у тумані.

– Ну, і нахабна пика! – сказав почервонілий від хвилювання Попандос. – Він думає, що його тачка крутіша і йому все дозволено? У нас «беха» теж ніштяк!

– Не у нас, а в господаря, – зробив уточнення Парамон.

– Яка на хрін різниця, – гиркнув розсерджений Попандос. – У нас? У нього? Так угамується він коли-небудь чи ні?

– А ти, значить, пожер, а тепер підсунув? – поморщив носа Парамон і прочинив вікно. – Воняє як!

– По-перше, закрий вікно, пацана застудиш. По-друге, якщо сам зіпсував повітря, то хоч чесно признайся, – зауважив Попандос. – Я вже давно почув, що смердить, як у параші, і мовчав. Я, бач, Пашо, веду себе, як вихована людина.

– Я не смердів! – обурився Парамон і затиснув ніздрі пальцями.

– Чуєш, а може, це він? – Попандос кивнув у бік немовляти і став пригальмовувати.

Чоловіки вийшли з салону, і Попандос нахилився над кошиком з малюком і понюхав.

– Я ж казав! – радісно вигукнув він. – А ти хотів все звалити на мене.

– І що тепер будемо робити?

– Що? Що? Підгузки треба міняти, – пробурчав Попандос і зняв голубенькі штанці з дитини. – Якби ще хто розповів, як це робиться.

– Там на них повинні бути липучки, – зауважив Паша, – я рекламу по телеку бачив.

– Бачив, бачив. Усе ти бачив, а де вони, не знаєш, – невдоволено бурчав Попандос, відшукуючи липучки. Знайшовши їх, він розгорнув памперс.

– Нічого собі! – присвиснув Парамон. – Я й не думав, що такий малий може стільки накласти!

– А ти думав, він як горобець?

– Ну, не горобець, але щоб стільки!

– Що ти хочеш? Це ж мужик майбутній, – сказав Попандос і витяг брудний підгузок. – І де тепер його купати?

– Навіщо купати? Нехай його вдома купають, а у нас є туалетний папір.

– А це що за «Серветки з алое»? – Попандос дістав упаковку серветок із зображенням дитини. – Може, ними витерти? Тут і «бебі» написано, значить, для дітей.

– А якщо вони зі спиртом? Ще зробимо опік.

– Але написано для тупих – «бебі».

– Ну то й що? Мало що ними треба ще витирати? Може, рот, а може, соски треба дезінфікувати?

– Вони з алое. А воно гірке, до чортиків. Як же тоді йому соски натирати?

– Кажу тобі, візьми туалетний папір – перевірений продукт.

– Давай. Сам ти продукт! – посміхнувся Попандос.

Чоловіки витерли немовля і, діставши з кошика новий підгузок, довго мучилися, міркуючи, як правильно його одягти. Малюк, відчувши тепло людського тіла і сухість штанів, заспокоївся і, стомившись від крику, заснув прямо на задньому сидінні.

– Ну, і що тепер будемо робити? – Запитав весь розчервонілий і спітнілий Попандос. – Треба в кошик покласти і застебнути ременем. Якщо я це зроблю, він знову прокинеться й буде кричати.

– Нехай поки на сидінні поспить, не звалиться, – сказав Парамон. – Поїхали вже, а то скоро ця курка прокинеться і почне кожні п’ять хвилин надзвонювати.

– Коли вона раніше десятої години прокидалася? Ти бачив хоча б раз? – спитав Попандос, сідаючи за кермо.

Мотор загуркотів, і авто зрушило з місця.

– А раптом сьогодні у неї проклюнуться материнські почуття на початку п’ятої ранку? – з іронією відповів Парамон.

– Тоді відключи мобілки, і абонент буде недоступний.

– Слушна думка!

– Дивись, «хаммер» на заправці стоїть.

– От нахабна скотина! – сказав Парамон і, відчинивши вікно, висунув руку і показав непристойний жест середнім пальцем. – Хай тепер спробує «підрізати»!

– А ми дамо газку і вперед! – докинув задоволений помстою Попандос і натиснув на педаль газу.

### Розділ 5

Ранок і непроглядний туман жахливо дратували Антона. І взагалі, він був на межі нервового зриву. А як може ще почувати себе людина, яка знає, що їй залишається жити зовсім небагато? Може, інші поводяться інакше, але Антон про це не замислювався. Він був злий на себе та на весь світ, який, як він вважав, не сприйняв його. Світ просто відторгав його, виштовхував із життя, хоча Антону було всього двадцять два роки. Незважаючи на юний вік, молодик, який так нервово вів чорний «хаммер», мав те, про що тільки могли мріяти його однолітки. Батько Антона, Георгій Арсентійович, володів мережею автозаправок і балував сина з дитячих років. Хлопець мав усе, що хотів і чого не хотів. Гроші його розбестили. Вони, як відомо, наділені владою, якоюсь всемогутністю, можуть підняти людину вище на голову, на дві від інших, але й мають інший, негативний бік. Вони можуть згубити.

Саме це і сталося з Антоном. Він одержував багато грошей, купався в достатку, жив у респектабельній квартирі поліпшеного планування, мав новий «хаммер», купу подружок і друзів.

«Липових друзів, – з гіркотою подумав Антон. – Друзі любили не мене самого, а гроші, якими я щедро ділився з ними».

Антон на мить замислився про те, чи знав його батько, що він присів на наркотики. Було незрозуміло: чи то він нічого не знав, чи то здогадувався, але не давав взнаки, чи то знав, але вірив у те, що наркотики в житті Антона – пустощі: пограєься, як у дитинстві з новою машинкою, а через деякий час забуде про нещодавно улюблену іграшку. Батько забив на сполох, коли несподівано зайшов до Антона і застав його в самих трусах, коли той щойно вийшов з душу. Тоді батько вперше побачив страшні незагоєні рани на ногах сина.

– Так, це саме те, що ти думаєш, – пояснив йому Антон відразу, щоб уникнути зайвих питань.

– Тобі треба лікуватися. Терміново, – сказав батько.

Тоді батько дав йому гроші, які Антон знову ж витратив на наркоту. Довідавшись про це, батько силоміць відвіз Антона на лікування і там за все сплатив сам.

Антон змирився і почав лікування. Але через кілька днів дізнався, що у нього СНІД. Ці слова прозвучали, як удар грому серед ясного дня. Він заметушився, піддався паніці та зателефонував батькові.

– Арсентійовичу, – так, жартуючи, звертався до нього Антон, – все в цьому житті можна виправити.

– СНІД невиліковний, – сказав підупалим голосом батько.

– З таким діагнозом люди живуть довго, якщо лікуються, – сказав Антон, сам у це не вірячи.

Антон брехав. Але брехня для нього не була обтяжлива. Останнім часом він жив у брехні, і вона стала невід’ємною частиною його пустого життя. Георгій Арсентійович досі вважав, що син навчається в інституті, хоча там Антон не з’являвся вже кілька місяців. На цей раз батько знову повірив синові й залишив йому велику суму грошей на ліки. Антон подякував, сказав батькові, що все буде о’кей, і акуратно склав гроші в барсетку. А ввечері того-таки дня він прийняв для себе остаточне рішення.

Учора, після вечері у відділенні, Антон вийшов на вулицю, нібито подихати свіжим повітрям перед сном, і поїхав додому, прихопивши з собою всі гроші батька. Можливо, він би почав лікування від СНІДу, якби сподівався на одужання. Але лікар відверто сказав йому, що хвороба вже запущена і йому залишилося жити не дуже багато. Скільки – він так і не сказав, хоча Антон пропонував йому гроші. «Якщо не говорить, значить, мені залишилося мало», – зробив висновок Антон.

Удома він замкнувся у своїй квартирі, наглухо затягнувши занавіски. Йому хотілося втекти, сховатися від світу та від недуги, яка в ньому засіла. Але вона вже знайшла його як свою жертву і була готова проковтнути юнака з потрухами.

Антон нервово бігав по просторій кімнаті з кутка в куток і без кінця палив. Іще не допаливши одну сигарету, він прикурював іншу. Його розпирала злість ізсередини, готова вибухнути, подібно до гранати.

Він навіть не знав, на кого більше сердився: на батька, себе, на подругу чи друга, які нагородили його хворобою. А ще Антон був у розпачі. Йому не хотілося думати про смерть, і хлопець усіляко намагався не допускати цю думку в голову, але вона була жахливо причеплива, настирлива, як спасівська муха. І тоді Антон дістав зі своєї схованки шприц. «Треба заспокоїтися, – вирішив він, намагаючись зловити голкою запалу вену. – Потім буде легше вирішити, як жити далі».

На деякий час усі проблеми і неприємності залишили Антона і він відчув себе, як раніше, щасливим. Та це був самообман. Кайф минув, Антон повернувся в реальність, але почувався вже спокійніше. Він знову дістав сигарету, прикурив і розвалився в кріслі, поклавши хворі ноги на скляний столик. І ось тоді він вирішив, що буде робити далі. Він поїде в Дніпропетровськ до знайомих хлопців, закупить на всі залишені батьком гроші наркоти і продасть тут. Він робив це вже не раз і не двічі. Та то все були дрібні закупівлі, так, для себе, для друзів. А тепер він зможе пристойно збільшити наявну суму і загуляти. Антон уявив собі, як буде кльово, коли він збере всіх своїх друзів, подруг і вони будуть гуляти в найдорожчих шинках і нічних клубах. Не треба думати про те, скільки коштує в японському ресторані місо-суп з водоростями або, наприклад, підігріте рисове вино, скільки треба заплатити стриптизерці з найдовшими ногами і великими грудьми, а можна просто отримати задоволення від життя. Останнє задоволення. Хоча б в останній свій день на цьому світі він не відчуватиме безвиході й відчаю. Йому треба випробувати відчуття свободи від наркоти, від клятого СНІДу – від усього. Антон вирішив, що цей день, проведений собі на втіху, буде прощальним. Нехай його, Антона, друзі запам’ятають веселим, щедрим, життєрадісним. А потім, найголовніше, не злякатися та не відступити в останню мить. На самоті він дістане свою, так звану «золоту», голку. Кожен наркоман, що поважає себе, має її у своїй схованці. Мав «золоту» голку з великою дозою й Антон. Не просто з великою, а з величезною, «несумісною з життям», як кажуть лікарі.

«Краще померти від передозування, аніж від СНІДу, – подумав Антон. – Про хворобу знає лише батько, а він буде мовчати».

Таке рішення ухвалив Антон звечора, і вже ніхто його не міг зупинити. Тому він мчав зі скаженою швидкістю, дратував його лише туман, який гальмував виконання задуму. Антон не дотримувався жодних правил дорожнього руху, обганяв, підрізав, проїздив на червоне світло світлофора і навіть не пригальмовував біля знаку «STOP», надаючи можливість зупинятися під знаком тим, хто залишиться після нього. Йому сьогодні хотілося одного – зняти всі до одної заборони.

Попереду нього плентався БМВ кольору металік. Спочатку Антон просто його обігнав. Він не хотів бачити перед собою зад будь-якої машини, але той знову його обігнав. І не просто обігнав, а нахабно підрізав. Антон не збирався сьогодні нікому і нічого прощати. Іншим разом він би просто плюнув йому вслід, полаявся і через хвилину забув би про таке нахабство. Але у нього, Антона, іншого разу вже не буде. У БМВ будуть тисячі таких випадків, а у нього – останній. І цей БМВ заважав йому, а Антон не міг такого допустити.

Згадавши, що треба підзаправитися, Антон звернув на першу-ліпшу заправку, подумавши про те, що зараз обжене автомобіль кольору металік і завдасть гарту своєму «хаммерові».

– Ну, ти довго ще будеш копирсатися? – нервово запитав він у прочинене вікно хлопця, який мляво взяв «пістолет» до рук.

– Зараз, я зараз, – заметушився хлопець у спецодязі.

Антон подивився на хлопця. Той був його ровесником. Рудий, з великими вухами, з веснянкуватим обличчям і великими губами, хлопець злякано кліпав безбарвними блакитними очима, викликаючи тільки жалість.

– Чуєш, хлопче, – Антон звернувся до оператора. – Який подарунок у твоєму житті найбільше тобі запам’ятався?

Хлопець розгублено закліпав очима і перепитав:

– Подарунок?

– Так, подарунок. Що найцінніше тобі дарували?

– Мобільник, – спантеличено відповів він.

– Скільки він коштує?

– Не знаю, – хлопчина знизав плечима. – Мені його мати купувала.

– Крутий мобільник? Новітній?

– Ні, бевушний, з рук на ринку купила.

Антон відкрив бардачок, де лежали стоси стодоларових купюр, відрахував десять штук і простягнув хлопцеві.

– Візьми. Це тобі, – сказав він.

Хлопець злякано вирячив на нього очі.

– Навіщо?!

– Купиш собі подарунок. Тут тисяча доларів. Як ти думаєш, пацан, тобі хто-небудь зможе зробити такий подарунок?

– Ні-і, – покрутив головою збентежений хлопець, не відриваючи погляду від простягнутої до нього руки з грошима. – Що мені треба зробити?

– Прийняти цей подарунок від мене.

– І все?! – запитав хлопець недовірливо, але руку вперед усе-таки простягнув. – А ви… не цей?…

– Не «блакитний»? – посміхнувся Антон. – Ні. Я – звичайна людина. Ні, брешу. Спробую тобі пояснити. Ось, наприклад, ти знаєш дату свого народження?

– Звичайно. Восьме березня.

Антон посміхнувся. «Явно невдаха, – подумав він. – Народитися і то не зміг у нормальний день».

– А дату своєї смерті?

– Нє-а.

– Звичайно ж, ти не можеш знати, як і всі люди. А я ось знаю конкретну дату останнього дня свого життя.

– І коли? – дурнувато кліпаючи очима, спитав рудий.

– Сьогодні, п’ятнадцятого травня, – просто, ніби про щось звичне, сказав Антон. – Що б ти зробив, якби знав, що живеш останній день?

– Що-небудь гарне.

– От і я так думаю. Тому й дарую тобі штуку баксів. Просто так. Бери, порадій хоча б трохи життю, – сказав Антон, поклавши в простягнуту руку гроші, й додав із сумом у голосі: – Поки є така можливість.

Хлопець стояв, тримаючи гроші в руках, з роззявленим ротом і не знаходив потрібних слів.

– Дя-а-ку-ю, – протягнув він і поспіхом засунув гроші в кишеню синього комбінезона.

– Давай, брате, – сказав Антон і хотів іще щось додати, але в цей час помітив, як дорогою повз заправку проїхав знайомий БМВ. Навіть крізь завісу туману Антон побачив, як у віконце йому хтось показав середній палець, і тут же вікно плавно причинилося.

– Здається, мені час, – мовив Антон, швидко заводячи машину.

Заспокоївшись після розмови з хлопчиною і показавши себе благородним і щедрим (утім, як завжди), Антон знову відчув приплив злості. Він різко натиснув на педаль газу, так, що задні колеса прокрутилися на місці, завищали, зойкнули і викинули з-під себе дрібні камінці. Автомобіль рвонув з місця, залишивши біля бензоколонки розгубленого хлопця.

– Ну, скотина, тепер тримайся! – процідив крізь зуби Антон, виїжджаючи на пряму дорогу. – Я тобі влаштую веселе життя! Ти ще не знаєш, що мені втрачати нічого!

### Розділ 6

Сергій явно нервував і ніяк не міг набратися духу, щоб почати неприємну розмову з дружиною. Він розумів, як їй боляче буде почути про його зраду, і виразно уявив у її очах докір. Навіть якщо вона промовчить, не зронивши й слова, а просто подивиться на нього, він знав, що очі її з відчаєм спитають: «Як ти міг?! Я ж тобі так вірила!» Сергій відсапнув. Здавалося, що він ось-ось задихнеться, так і не покаявшись.

– Мені треба з тобою поговорити, – сказав він, вдивляючись уперед у білі клуби туману.

– Ти про Оленку? – запитала Віталіна. – Я не кваплю тебе приймати рішення. Якщо ти зараз скажеш: «Ні», то я готова почекати. Ти ж знаєш, що я можу чекати стільки, скільки знадобиться. Мені вистачить терпіння. Я – сильна.

Це він добре знав. У цієї худенької, маленької жінки були величезна витримка й терпіння. Вона хотіла мати дітей, любила їх і терпляче, рік за роком, мріяла про їхнє народження. А Сергій не квапився. Спочатку він не хотів поспішати, думаючи про те, що Віталіна ще молода і їй треба пожити для себе. Потім, коли спіймав себе на думці, що стає самозакоханим егоїстом, ревнуючи дружину до ще не народженої дитини, він погодився. Але Віталіна чомусь не могла завагітніти, хоча лікарі знаходили її цілком здоровою. І вона не нарікала, не казала Сергієві, що треба було про дітей подумати раніше, ще тоді, коли вона пропонувала це. Віталіна мовчки і терпляче витримувала всі процедури, подовгу лікувалася, але марно. Коли вона зрозуміла, що сама не зможе народити дитину, то запропонувала її всиновити. Сергій погодився. Не можна сказати, що він був готовий до такого рішучого і важливого кроку у своєму житті, але він просто не міг їй відмовити.

Вони побачили Оленку, дівчинку десяти років, коли та самотньо сиділа на гойдалці. Віталіна не звернула жодної уваги на інших дітей, які весело носилися навколо і грали на майданчику у футбол. Вона відразу ж підійшла до Оленки…

– Я… я не про це хотів поговорити, – сказав Сергій і раптово дав собі тайм-аут: – Зараз буде маленький ринок. Там завжди продають величезні, червоні й соковиті яблука. Хочеш?

– Хочу, – відповіла Віталіна.

Сергій зітхнув полегшено. Тепер він матиме невеликий перепочинок. Потім він про все розповість їй, нічого не приховуючи.

– Якщо не помиляюся, зараз із твого боку буде ринок, – сказав він.

– Я його бачу! – весело мовила Віталіна і глянула на Сергія з ніжністю і любов’ю.

– …Дивися, Попандосе, ця зараза нас обігнала і ще сигналить! – обурено сказав Парамон.

– Він мене дістав! – крикнув Попандос і збільшив швидкість. – Зараз побачимо, чия тачка крутіша!

БМВ уже майже наздогнав чорний «хаммер», але той, наче граючись, незабаром зник у тумані.

– Е-е, ні, так не годиться, – сказав розпалений переслідуванням Попандос і дав газу. «Хаммер» вигулькнув з туману, просигналив і знову зник. Попандос глянув на стрілку спідометра, яка повільно рухалася до більших цифр.

– Та облиш ти його, – буркнув Парамон. – Чорт із ним! Хоче погратися – хай знайде собі іншого гравця.

– Не те ти говориш, друже. Він зачепив моє самолюбство. Ти знаєш, що він хоче сказати?

– Що?

– Що ми на своїй задрипаній машині не гідні навіть його мізинця.

– Він що? Здурів?

– От і я кажу те саме! – Попандос від хвилювання упрів, розчервонівся, і на його чолі виступили крапельки поту. Нахабність водія дратувала його, ввівши в стан азарту, і він збільшував і збільшував швидкість доти, доки «хаммер» не опинився в одному ряду з ним.

Попандос розсміявся.

– Ну, що?! З’їв? – закричав він, забувши про сплячу дитину. Залишалося тільки ледь-ледь піддати газку, і він обжене той огидний «хаммер».

– …Дашо, переїжджай до мене, – сказав Олексій. – Навіщо чекати весілля? До того ж кожен місяць доводиться платити за найману квартиру. Гроші зайві, чи що?

Даринка сиділа, висунувши руку у вікно, в прохолодну вологість.

– По-перше, я хочу переїхати до тебе після весілля, – тихо, але наполегливо сказала Даша. – По-друге, грошей зайвих не буває навіть у мільйонерів. А по-третє, я сплачую за житло зі Свєткою навпіл.

– Розумієш, не можна бути такою правильною. А у тебе все в житті мусить бути так, як ти вважаєш.

– Що ти маєш на увазі?

– Наприклад, те, що ми не можемо жити разом до весілля. Інші ж живуть – і нічого.

– Це інші. А я хочу інакше, не так, як інші, – мрійливо сказала Даша. – Розумієш, Льошо, я хочу, щоб усе було красиво.

– Як це, у твоєму уявленні, красиво?

– А ось так! – Даринка засміялася. – Як цей красивий туман, схожий на хмари! Як зелена трава біля узбіччя з крапельками роси! Як саме життя! Як твоя мила усмішка!

Олексій подивився з посмішкою на свою наречену. Він любив її і розгубленою, з трепетними віями, і веселою, розкутою, як зараз.

– Ось ми виїжджаємо на трасу, а туман… – сказав він і уважно глянув ліворуч – машин не було. Він натиснув педаль газу – і старенькі «жигулі» насилу вибралися на підйом, виїжджаючи з ґрунтової дороги.

– Ой! Дивись! Дивись! Їжачок на дорозі! – закричала Даринка, смикнувши його за рукав.

Олексій взяв радіус більше, ніж належить, об’їжджаючи їжачка, і не помітив, як потрапив на зустрічну смугу.

…Сергій взяв правіше до узбіччя, де був ринок. Він уже виразно бачив людей, що стоять з відрами яблук в один ряд.

…Попандос зробив на БМВ останній ривок і обігнав «хаммер». У душі він уже тріумфував, радіючи своїй перемозі. Аж тут «хаммер», відчувши свій програш, вирішив його обігнати. Незважаючи на велику швидкість БМВ, «хаммер» легко його обійшов ліворуч, заскочивши на зустрічну смугу.

Сергій побачив, як раптово випірнув з туману «хаммер», що нісся на шаленій швидкості просто на нього. Перша думка, що промайнула блискавично в його голові, була про те, що праворуч від нього стоять люди. Тоді він різко повернув уліво, намагаючись урятуватися від зіткнення. І тут він побачив червоні «жигулі», які взяли великий радіус повороту. Сергію вдалося їх не зачепити, і він вже був вирішив, що врятувався від удару, але «хаммер» налетів на його автомобіль з пасажирського боку, мнучи «тойоту» і штовхаючи її на «жигулі».

Попандос завважив шум «хаммера», який їх обігнав, і тут-таки почув попереду себе жахливий скрип гальм, глухий удар, скрегіт металу і звук розбитого скла.

– Гальма! – закричав Парамон, але було вже пізно.

БМВ загальмував так, що дико завищали колеса, і майже тієї самої миті машина влетіла до купи автомобілів, які зіткнулися.

«Пізно, – промайнуло в голові Попандоса вже тоді, коли він відчув страшний біль у животі й у всій нижній частині тіла. – Якщо виживу – одружуся та заведу дітей», – сяйнула думка, і він знепритомнів.

### Розділ 7

Даринка спочатку не зрозуміла, що трапилося. Був жахливий звук, ніби на асфальт скинули стос металу, і сильний поштовх. Вона підняла важку голову й озирнулася. Щось їй заважало дивитись і заливало очі. Даша протерла їх і побачила на долонях кров. Вона оглянула свої руки. Вони були забруднені кров’ю. В одному місці права рука дуже боліла – там була розвернута шкіра, з якої юшила кров. У машині не було скла, а Олексій тихо стогнав, відкинувши голову назад. Вона струснула головою, намагаючись прибрати з чола прилипле волосся, і покликала хлопця.

– Льошо, Льошо, – гукала вона злякано. – Що з тобою?!

Він розплющив очі і здивовано повів ними на всі боки.

– Дашо? З тобою все в порядку? Ти вся в крові! – сказав він.

– Я – нормально, а ти?

– Здається, ногу пошкодив.

Олексій хотів відчинити двері й повернув голову ліворуч.

– Нічого собі! – присвиснув він. – Здається, тут велика аварія.

Даринка відчинила двері зі свого боку і майже випала з салону. Перед нею була моторошна картина. Між їхніми «жигулями» та БМВ була затиснута «тойота», яка майже встигла уникнути удару, і її ніс уже був позаду «жигулів», але прийняв удар двох автомобілів з пасажирського боку. Від потужного удару «хаммер» відскочив, перекинувся набік і лежав на дорозі, як збитий песик. Його колеса з великими протекторами й далі оберталися за інерцією. Навколо розбитих автомобілів зібралася з ринку купа людей, які хотіли, але не знали, як допомогти.

– Я – медсестра, – підійшла до них, похитуючись, Даша. – Якщо хочете допомогти, то не заважайте мені і робіть те, що скажу.

Гурт із декількох переляканих бабусь і двох чоловіків з розумінням закивав головами.

– По-перше, терміново викличте «швидку» і ДАІ. Мобільник є?

– Є. Зараз викличу, – квапливо сказав хтось із натовпу.

Даринка знала, що зараз, у перші хвилини аварії, дуже важливо надати першу допомогу потерпілим до приїзду лікарів. І не тільки правильно надати, а й не нашкодити. І вона перестала відчувати свій біль, помічати кров, що лилася з її ран. Спочатку вона визначила, що найбільше постраждали молодий хлопець із «хаммера» та пасажири «тойоти». За допомогою чоловіків удалося витягти потерпілих з пошкоджених автомобілів, і їх поклали в один ряд. Із самовідданістю, зберігаючи самовладання, дівчина надавала допомогу то одному, то другому, то третьому, не випускаючи нічого з уваги.

Хлопець із «хаммера» був у такому стані, ніби його пропустили крізь м’ясорубку. Надії було мало, але Даринка, задихаючись, робила все, що могла, щоб урятувати його життя.

У молодої худенькою жінки була травма огруддя. Пульс майже не промацувався, але Даша все ще сподівалася, що ось-ось приїде «швидка» і лікарі її врятують.

Чоловіка худенької жінки вона наказала тримати лежма на рівній поверхні, підозрюючи, що в того травма хребта. Його закривавлені губи в гарячці шепотіли: «Віта, Віта», і він увесь час поривався підвестися та кудись бігти.

– Потерпіть трохи, – нахилилася над ним Даринка. – Вам зараз не можна рухатися. Треба тихенько полежати.

Сергій підняв обважнілі повіки і прямо перед собою побачив шию з двома родимками. «Але чому вони розташовані горизонтально, а не вертикально?» – майнула у нього думка. Він підвів погляд вище і побачив чиїсь очі. Вони були не Віталінині.

– Віто? – прошепотів він, відчуваючи, що в голові щось загуло і перед очима все розпливлося, а потім і зовсім зникли обличчя й родимки на шиї.

– З нею все буде добре, – було останнім, що він почув, перш аніж надовго знепритомніти.

Спроби дістати решту людей з машин виявилися марними.

– Викликайте рятувальників. Хутчіше! – крикнула Даринка і зазирнула в машину з розплющеним носом.

Водій і пасажир на передньому сидінні стогнали, міцно затиснуті металом у свої сидіння. У водія був розпанаханий живіт, і з нього виливалася мутно-бура рідина. Даша нічим не могла їм допомогти, хоч як бажала.

– Потерпіть. Залишилося зовсім небагато, – сказала вона чоловікам і залізла в салон, щоб узяти аптечку. Витрусивши з неї вміст просто на сидіння, вона не знайшла нічого потрібного, крім двох ампулок анальгіну.

– І це добре, – сказала вона і спритним рухом зробила постраждалим уколи.

Дівчина почала шукати що-небудь, щоб зупинити кровотечу у потерпілих і наткнулася на дитячі вологі серветки, яким невимовно зраділа. Тут же вона побачила дитячі підгузки… Але дитини не було. Страшна здогадка стукнула Даринці в голову, і її кинуло в жар. Вона заглянула в порожній дитячий кошик, потім під сидіння.

«Може, малюка не було в машині?» – гарячково майнула думка в її голові.

– У машині була дитина? – Даринка торкнула за плече пасажира БМВ. Він застогнав, але нічого не відповів. Тоді вона потрусила його за плечі і повторила своє питання чітко, щоб дійшло до свідомості чоловіка:

– З вами була дитина?

Чоловік скрикнув від болю, закотив очі вгору і знепритомнів. Тоді Даша оббігла машини і просунула голову у водійське вікно.

– З вами була дитина? – запитала вона, марно підсовуючи водієві серветки між раною живота і влиплою в нього розбитою панеллю.

У цього чоловіка була травма серйозніша, ніж у пасажира, але, як не дивно, він іще залишався при тямі. З його рота стікала тоненькою цівкою кров, і він поворушив губами, намагаючись щось сказати, але нічого не вийшло.

– Любий, ну скажи, – мало не плачучи, попросила Даринка. – Була дитина чи ні?

– Пацана… врятуйте, – ледь чутно прошепотів поранений, не розплющуючи очей.

– Дитина! – як одержима загорлала Даша. – Шукайте дитину! Десь повинен бути маленький хлопчик!

Вона бігала поміж машинами, ставала навколішки, повзала, зазирала в усі щілини між перекрученим металом. Але дитини ніде не було! Зовсім знесилившись, дівчина підійшла до Олексія, який сидів на землі біля розбитих «жигулів». Льоша монотонно погойдувався з боку в бік і тихо стогнав від болю, схопившись двома руками за ногу, з якої стирчала зламана кістка.

– В одній машині була дитина, – розгублено сказала Даринка.

– Яка дитина?! Ти бачиш, що зі мною? – спитав Олексій. – Зроби ж що-небудь! Мені страшенно боляче.

– Я нічим зараз не можу тобі допомогти. З хвилини на хвилину тут буде «швидка». Але де ж поділася дитина?

– Її могло викинути у вікно, – зціпивши зуби, промимрив Олексій.

– Хлопчик не міг утекти. Він зовсім маленький, – згадавши про побачені підгузки, сказала Даша. – Тоді де він?

– Його могло відкинути далеко вбік. Треба пошукати.

Даша пішла в той бік, де побачила на дорозі їжачка. Наблизившись до узбіччя, вона подивилася вниз, у кювет. Там, у густій зеленій траві, лежало немовля. Дівчина кинулася до нього, спіткнулася, впала долілиць і опинилася поруч із крихіткою. Дитина була вся у крові. Вона безтямно витріщала очі й водила ними. Її рученята і тіло здригалися від судом. Даринка до останнього моменту володіла собою, надавала допомогу і навіть заспокоювала людей. Але тепер, схопивши помираючу дитину на руки, мало не запанікувала. Як божевільна, вона побігла з немовлям туди, до людей, ще розмірковуючи, що їй робити. Але через кілька секунд вона вже точно знала: зараз їй треба рятувати дитину.

– Маленький, ну, що ж ти?! Давай же, дихай! Ну, давай же, давай! Борись! Ти не маєш права вмерти, ти будеш жити! Будеш! – благала малюка Даша, намагаючись змусити битися маленьке серце. Вона бачила, як життя вже починає повільно залишати дитину, і докладала всіх зусиль і знань, щоб душа малюка не покинула цей світ. Вона говорила і плакала, а по її обличчю текли сльози, змішані з кров’ю.

– Дитинко, що з ним? – старенька нахилилася над Дариною. – Він помер?

– Ні, він не має права померти, – сказала Даша і в цю мить почула довгоочікуване завивання сирени «швидкої допомоги». Схопивши дитину на руки, вона стрімко побігла їй назустріч.

Даринка побачила людей у білих халатах, що мчали до неї. Передавши дитину їм просто в руки, вона відчула, як її полишають останні сили.

«Я зробила все, що могла, – сяйнула думка. – І, здається, все правильно». Якийсь вир закрутив її, несучи в темну, бездонну прірву, і дівчина впала на землю, цілком знесилена.

### Розділ 8

Віталій Степанович дістав з кишені мобільник, маючи намір терміново викликати Івана Івановича, але негайно швидким рухом запхав його назад. Якщо лікар приїде, то тільки через дві з половиною години. А потерпілі в аварії чекати не могли. Завідувач був у Києві на симпозіумі, та, природно, чекати його довго й нема чого. Віталій залишався сам. І від його рішення залежали ці люди, що перебували на межі життя і смерті. Щоправда, двоє з них були вже мертві, і Віталій Степанович, констатувавши факт їхньої загибелі, важко зітхнув. Серед загиблих був зовсім іще молодий хлопець і маленька, худенька жінка. Вона померла з широко розплющеними очима, які дивилися в одну точку, ніби не розуміючи, чому життя повелося з нею раптом так жорстоко. Віталій прикрив їй повіки і відвернувся. Його чекали ще ті, в кому жевріло життя. І він, зосередивши всі свої сили, побіг до них.

– Тільки не втрачай спокою, – повторив він собі вголос слова наставника.

– Що ви сказали, лікарю? – запитав його хтось.

– Операційна готова? – замість відповіді спитав він.

…Віталій Степанович, ледве тягнучи ноги, вирішив іще раз оглянути своїх хворих. Настав вечір, і незабаром мусив приймати зміну Іван Іванович. Віталію дуже хотілося, щоб його наставник залишився задоволеним. До того ж треба було вкотре вже переконатися, що він зробив усе правильно.

Спочатку лікар зайшов до палати, де лежав Олексій з прооперованою ногою в гіпсі.

– Ну, як, Олексію, наші справи? – звично запитав Віталій.

– Уже нормально. Спасибі вам, – усміхнувся Льоша.

– Не забудь сказати «спасибі» медсестрі, яка вас там усіх рятувала.

– Даші?

– Даші. Встигли познайомитися?

– Вже давно. Вона моя наречена, і ми збираємось одружитися.

– Так?! І коли весілля?

– У серпні.

– Вітаю! Молодець, хлопче! Таку дівчину відхопив! Значить, Олексію, тобі якнайкраще підійде приказка «Загоїться, коли весілля скоїться».

– Сподіваймося.

– Та що там сподіватися? Такі, як Даша, на дорозі не валяються. З нею можна весілля зіграти і на милицях.

– Краще вже без них.

– Ну, гаразд, – сказав лікар. – Одужуй.

Віталій Степанович зайшов у палату в кінці коридору. Тут лежали двоє чоловіків. Він підійшов до одного з них і помацав долонею чоло, на якому блищали крапельки поту. У хворого була ще висока температура, але, на диво, після такої складної травми і операції цього здорованя не довелося переводити в реанімаційне відділення. Від дотику руки чоловік розплющив очі, провів язиком по спраглих губах і ледве чутно спитав:

– Лікарю, хлопчисько живий?

– Живий, Петю, живий. Щоправда, поки що перебуває в реанімації, але, думаю, з ним усе буде добре.

– Батьків його викликали?

– Звичайно.

– Це я його віз.

– Та ти не хвилюйся, з ним усе буде добре. Його врятувала одна медсестра. Якби не вона, то… Я не знаю, вижив би він чи ні.

– А як Пашка?

– Паша? А он він, поруч із тобою. Спить іще. Хай відпочиває.

– Спасибі вам.

– Нема за що. Це моя робота, – відповів Віталій Степанович і попрямував у наступну палату.

– Ну, як, Сергію Максимовичу, себе почуваємо? – запитав Віталій і сів поруч із ліжком на стілець. Жахливо гули ноги, відмовляючись тримати не менш стомлене тіло.

Сергій уже був при тямі й розумів, що перебуває в лікарні. Як тільки він згадав, що з ними сталося, став шукати очима Віталіну і спробував підвестися, не побачивши її поряд. Але його хребет був наче закутий у кам’яну брилу, і щось стискало його, немов залізними лещатами. Перший його порух викликав дикий біль у всьому тілі, він застогнав і прикрив очі. У цей час увійшов лікар.

– Віталіна… Де моя дружина? – тихо спитав Сергій.

Віталію Степановичу не раз доводилося повідомляти родичам про смерть їхніх близьких. І кожен раз зробити це було так само важко, як і вперше.

– Вам не можна рухатися. У вас на хребті тріщини, – зволікаючи з неприємною розмовою, сказав Віталій Степанович.

– Що з Вітою? – повторив своє запитання Сергій і з надією в очах подивився на лікаря.

«Він чекає доброї новини», – подумав Віталій і відчув себе катом, готовим ось-ось зрубати голову з плечей цій людині.

– Вона загинула, – глухо сказав Віталій і відвів погляд.

Сергій стиснув до болю зуби і застогнав. Усе його життя стало важким тягарем, в одну мить втративши свої фарби і весь свій сенс. Він не приховував своїх сліз, які потекли по щоках, бо тепер йому було однаково, що про нього подумає цей молодий лікар і що буде з ним самим. Йому не потрібне більше це порожнє життя, в якому не було боязкої дитячої посмішки Віталіни та її відданих бездонних великих очей.

– Відійдіть! – процідив він крізь зуби. – Я не хочу нікого бачити! Я нічого не хочу! Нічого!

Лікар натиснув червону кнопку виклику медсестри. Коли прибігла захекана Ася, Віталій Степанович сказав:

– Терміново вколіть йому заспокійливе та снодійне.

Він вийшов з палати, не в змозі більше нічим допомогти цьому великому і дужому чоловікові у хвилини його слабкості й відчаю.

Сергій хотів, але не міг повірити у жахливу новину. Його свідомість її просто не сприймала. Він бачив перед собою очі, які могли керувати його почуттями, просити, наказувати, любити, але не змогли зупинити неминуче. Сергій не міг упоратися зі своїми почуттями і плакав уперше за своє доросле життя, не соромлячись і не приховуючи сліз. Його охопила нездоланна жага чути голос Віталіни, відчути дотик її легкої, такої ніжної руки. Він, міцний, сильний, що мав владу і гроші, раптом збагнув свою нікчемність, слабкість і безвихідь, залишившись без підтримки маленької, тендітної жінки.

Він не опирався, коли в його передпліччя вп’ялася одна голка, потім – інша. Медсестра співчутливо подивилася на чоловіка, який плакав, і не знайшла потрібних слів. Вона зрозуміла, що зараз ніякі слова втіхи йому не допоможуть, він мусить побути наодинці, виплеснути своє горе назовні і прийняти жорстоку реальність того, що сталося. Переконавшись, що велика доза заспокійливого та снодійного почала діяти і глухі ридання, які вириваються з грудей чоловіка, переходять у тихий стогін, вона тихенько, навшпиньках вийшла з палати, залишивши Сергія сам на сам зі своїм горем.

«І все-таки Іван Іванович мав рацію, – подумала Ася, йдучи коридором, – коли лаяв мене за підбори, які видають «цок-цок» при кожному кроці. Іноді треба йти безшумно і непомітно».

Віталій Степанович зайшов до жіночої палати, де було кілька хворих. «Мабуть, менше за всіх постраждала ця дівчина-медсестра», – подумав лікар, підходячи до Даринки. Дівчина з пластиром на лобі та перебинтованими руками напівлежала в ліжку з книжкою в руках.

– Як почуває себе наша героїня? – усміхнувся Віталій Степанович.

Щоки Даші миттєво спалахнули рум’янцем, і вона, відчувши це, зашарілася ще дужче й опустила очі, приховавши їх довгими віями.

– Теж мені, скажете, – сказала вона, – знайшли героїню.

Віталій Степанович подивився на дівчину і дбайливо перепитав:

– І все-таки, як ви себе почуваєте?

– Нормально. Що зі мною може бути? Я ось про що хотіла запитати. Жінка померла ще до приїзду лікарів – це я знаю. Хлопцеві я намагалася допомогти, але, мені здається, травми не давали йому жодних шансів. Він теж загинув?

– Так. Було два трупи, але там дійсно були травми, несумісні з життям. Та ви молодець. Кажуть, ви боролися за їхнє життя до останнього?

– Принаймні, намагалася. А інші як? Як дитина?

– У дитини черепно-мозкова травма. Зараз хлопчик у реанімації, але його життю вже нічого не загрожує. Ви зробили диво, прямо вихоплюючи з лап смерті цих людей. Їм тепер доведеться все життя молитися за ваше здоров’я і святкувати два дні народження.

– А як чоловік, у котрого, як я припустила, був травмований хребет?

– Він теж буде вам зобов’язаний. У нього тріщини на хребті. Якби хтось підняв його і всадовив чи сам він підвівся в гарячці, то залишився б інвалідом на все життя. Ви правильно зробили, що поклали його на рівну поверхню й не давали йому рухатися.

– Мені допомагали люди з ринку. Сама б я з ним не впоралася – дуже великий, сильний і важкий. З ним була молода жінка…

– Його дружина.

– Шкода, що вона не вижила.

– Звичайно.

– А чоловіки, які були затиснуті в машині? Як вони?

– Нормальні післяопераційні хворі. Вам залишилося запитати, як ваш наречений, – сказав лікар і раптово відчув якісь ревнощі.

Даринка знов опустила очі й тихо запитала:

– З ним, сподіваюся, все нормально?

– Загіпсований і прикутий до ліжка, але на деякий час. До вашого весілля буде здоровий повністю і станцює чечітку.

– Яку чечітку? – засміялася Даринка. – Це ви вже навигадували. Льоша народився ведмедем, а вони, як відомо, не вміють танцювати.

– Не скажіть. У циган вони танцюють.

– Як танцюють? – запитала Даша і звела на лікаря свої сині, як глибокі озера, очі.

– На задніх лапах. Як іще?

Даринка знову засміялася, і Віталію Степановичу було приємно чути її чистий, щирий сміх і дивитися на маленькі ямочки на щоках. Він зрозумів, чому Олексій говорив з такою гордістю про своє майбутнє весілля з цією дівчиною. З нею було легко і просто. І не треба добирати якісь особливі слова, прикидатися і робити гарні жести. У ній уміло зійшлися і дитяча сором’язливість, і боязкість, і жіночність, і непомітна природна краса. Навіть злипле, забруднене кров’ю волосся, заклеєний пластиром лоб і втома на обличчі її не псували, а робили ще природнішою та приємнішою.

«Якби я зустрів таку дівчину…» – промайнула думка в голові Віталія Степановича, і він тяжко зітхнув.

– У вас стомлений вигляд, лікарю, – серйозно сказала Даша.

– А що вдієш? Іноді бувають спокійні зміни, а іншим разом… Ваш хлопець пишається вами і любить вас.

– Справді? – Даринка кинула на лікаря свій наївний погляд дитини та її щоки знову залила фарба.

– Він запитував про вас.

– Як ви думаєте, у мене залишиться великий шрам? – Даша легенько доторкнулася кінчиками пальців до пластиру. – На руці шрами мене не так турбують, а ось на лобі…

– Красу нічим не зіпсуєш, – пожартував Віталій Степанович.

– Лікарю, а коли я зможу піти додому?

– Хочеться додому?

– Страшенно хочеться!

– Завтра подивимося. Якщо буде все нормально, то зможете доліковуватися вдома.

– Це добре, – усміхнулася Даринка.

– Коли що треба – звертайтеся.

– Дякую.

Віталій Степанович, човгаючи капцями, потяг ноги до робочого кабінету. Йому вистачило сил, щоб набрати води в чайник і ввімкнути його.

– Традиція є традиція, – пробурчав він собі під ніс, глянувши на годинник. Із хвилини на хвилину мав підійти Іван Іванович і змінити його. Чоловік важко сів у глибоке крісло, витягнув втомлені ноги і прикрив очі…

– Вітаю тебе, колего, – голос Івана Івановича вивів його з напівсну.

– Доброго вечора, Іване Івановичу, – підхопився з крісла Віталій, простягаючи руку для вітання.

– Чув, чув, що тут скоїлося.

– Вже?

– Так, дівчата з приймального покою ледве на ногах тримаються. Вони мені коротко повідомили про аварію. Ну, давай, розповідай. Тільки май на увазі, сьогодні, в порушення традиції, я буду розливати чай і навіть нагодую тебе домашніми пиріжками.

– Хто їх робив?

– Сусідка, що матір доглядає, – відповів Іван Іванович і виклав на тарілку великі, пишні, з рум’яною скоринкою, апетитні пиріжки. Віталій проковтнув слину, тільки зараз згадавши, що нічого не їв уже добу.

Вислухавши розповідь молодого лікаря, Іван Іванович подумав: «Ось тепер мені вже можна йти на пенсію і купувати гарну вудку».

## Частина II

### Розділ 9

Даринка викликала таксі, щоб дістатися з лікарні додому. Раніше вона ніколи б не дозволила собі розкіш їхати в таксі з Кременчука до Дніпропетровська, але зараз їй було соромно в такому вигляді навіть сідати в автівку. Сукня подерта на шматки з плямами засохлої крові, волосся розкуйовджене, забруднене і злипле, на лобі – пластир, на руках – пов’язки.

– Як із фронту, – посміхнувся таксист.

– Майже. Після аварії, – виправдовуючись за свій пошарпаний вигляд, сказала Даша.

– Це не з тієї, що трапилася вчора за містом?

– Напевно.

– Кажуть, там було пекло.

– Це точно.

– Все місто гуде про це. З чуток, є двоє загиблих. Це правда чи тільки чутки?

– Правда. Молодий хлопець і дівчина.

– Треба ж! А ще базікають, що там була маленька дитина. Як вона?

– Лікар сказав, що видряпається.

– Це добре. Нехай дорослі в чомусь винні, десь згрішили, комусь щось погане побажали, а дитина? Вона чим завинила? Адже вона світу білого ще не бачила, – розмірковував балакучий таксист. – Навіщо ж її карати? Нехай живе. Адже так?

Даринка ствердно кивнула.

– А ще ходять чутки, що на місці аварії була медсестра, яка всіх за життя тримала, доки не приїхала «швидка». Правда?

– Правда, – відповіла Даша і відчула, як знову зрадницьки почали палати щоки. – І звідки вам усе відомо?

– Ну, почнімо з того, що новини у місті першими завжди дізнаються таксисти. А потім, у мене друг на місцевому телебаченні працює, а вони, ці телевізійники, якщо де щось сталося, встигають на крок попереду всіх бігти. Вони знімали місце аварії, але людей уже в той час там не було.

– Зрозуміло.

Таксист трохи помовчав, але потім, не витримавши довгої паузи, мовив:

– Треба ж таке! Кажуть, сестричка сама поранена вся, а рятувала людей, як навіжена! Уявляєш, коли приїхала «швидка», вона передала лікарям у руки дитину, а сама звалилася, мов сніп. Ось на таких людях тримається земля.

Даша про себе посміхнулася і сказала:

– Вона просто виконувала свій обов’язок.

– Ну, не скажи! – обурився таксист. – Інша б розгубилася й сиділа, розпустивши соплі. А ця… Ти її бачила?

– Бачила.

– І яка вона?

– Звичайне дівчисько, – відповіла Даринка і прикрила очі, давши цим знати, що вона втомилася й розмову закінчено. До Дніпропетровська їхати було ще довго, а їй не хотілося цілу дорогу слухати балачки таксиста. Занадто багато подій звалилося на неї в один день. Таксист, ображений неувагою дівчини і небажанням підтримувати розмову, ввімкнув музику і натиснув педаль газу…

– Господи! Як ти все це витримала?! – сплеснула руками Свєтка, повернувшись додому і вислухавши розповідь Даші про аварію.

Даринка лежала на дивані, прикрившись улюбленим пухнастим пледом у синіх розводах.

– А куди мені було подітися?

– Я б так не змогла.

– Ти б зробила так само. І другий, і третій, хто б там був, вчинив так само.

– Жах! Який жах!

Світлана сіла перед дзеркалом і поправила світлий чубчик. Узявши масажку, вона провела кілька разів по коротко стриженому волоссю, ретельно оглянула густонафарбовані вії і залишилася задоволена собою.

– Дашо, знаєш, а я згадала зараз, як Васьці Чернову в школі розбили ніс пацани й у нього йшла кров. Пам’ятаєш?

– Пам’ятаю.

– Всі такі перелякані були, очі по п’ятаку від страху, коли у нього хлинула з носа кров, а ти побігла, намочила під краном носовичок, посадила Васька за парту, голову назад закинула і хустинку на перенісся йому поклала.

– Я тоді ще за медсестрою когось попросила сходити.

– Якби ж попросила! Ти заволала так, що півкласу галопом у медпункт помчало. Ніхто від тебе такого не чекав. Звикли всі, що ти – тихенька, зайве слово боїшся сказати, а то заволала таким голосом!

Даринка розсміялася.

– В екстрених ситуаціях люди можуть себе вести неадекватно.

– Це всі ми тоді поводили себе неадекватно. А ти вчинила як треба.

Свєтка підсіла до Даші на диван і підібгала під себе ноги.

– Ти завжди робиш правильно, – вела далі вона. – Не треба бути завжди і скрізь правильною.

– Що ти маєш на увазі?

– Наприклад, твої стосунки з Льошкою.

– У них щось не так?

– Ось саме, що все занадто правильно.

– Значить, це добре? – Даринка не зовсім розуміла, до чого вела цю розмову її подруга.

– Ти досі вдаєш із себе незайману, не хочеш жити з ним до весілля, уникаєш сексу.

– Не бачу в цьому нічого поганого, – Даша невдоволено накопилила губи. – Все ще попереду.

– А раптом ви не підходите одне одному?

– Півроку підходили, а потім раптом не підійдемо?

– Еге ж! – засміялася Свєтка. – Яка ж ти дурна! Я маю на увазі секс. Раптом він тебе не влаштує або ти його? Що тоді? Зіграєте весілля, ввалите в нього купу грошей і розбіжитеся?

– Ну, як це не влаштуємо одне одного? Якщо люди кохають одне одного й у них почуття взаємні, то їм і в сексі буде добре, і взагалі.

– Я дивуюся твоїй наївності! – Світлана покрутила головою. – Дівчата з чотирнадцяти років спокійно, без комплексів, займаються сексом зі своїми партнерами і можуть тобі докладно пояснити, хто з хлопців влаштовує їх у ліжку, а хто – ні.

– Якщо кохана людина, то буде влаштовувати, а якщо просто партнер, то можуть бути різні варіанти.

– Партнер, чоловік, коханець – це те саме. З ним ти займаєшся сексом і повинна від цього мати задоволення, а не виконувати обов’язок. А якщо твій чоловік тебе не буде влаштовувати в ліжку, то твій шлюб перетвориться на довічні тортури.

– Буде влаштовувати, – невдоволено буркнула Даринка.

– Ні, ти послухай мене, подруго, дослухай до кінця. Ти будеш із ним жити довго, але нещасливо. Тому що про оргазм ти будеш читати тільки в книжках і зовсім не уявлятимеш, що це. Тому що про нього неможливо написати або розповісти, не можна навіть намалювати в своїй уяві. Його треба випробувати на собі! А раптом тобі з твоїм чоловіком це не вдасться? Що тоді? А?

– Житиму без оргазму.

– Та ні, дорога моя. Не вийде!

– Чому?!

– Тому що твій чоловік мусить відчувати себе повноцінним чоловіком. А тут він раптом бачить, що його кохана дружина мало чим відрізняється від колоди у дворі. Що він повинен думати? Що він не задовольняє свою благовірну. Тоді, стеж уважно за моєю думкою, у тебе залишається один вихід, – Свєтка багатозначно підняла вгору вказівний палець. – Щоб не дати можливості своєму дорогоцінному чоловікові (крий Боже!) відчути свою неповноцінність і не ввести у спокусу спробувати щастя на стороні, доведеться тобі, знаєш, що робити?

– Що?

– Прикидатися! Так-так! Усе життя прикидатися! Лягати в постіль і охати, акати, стогнати та скрикувати, нібито від насолоди. Повір мені, це можливо з коханцем на одну-дві ночі, щоб потім знайти привід і розлучитися за доброю згодою. Але цей номер не проходить із чоловіком. З часом ти станеш уникати близькості, знаходячи різні причини і відмовки. Ну, наприклад, найпоширеніша відмовка в таких випадках: «Вибач, милий, у мене щось розболілася голова». Кілька днів на місяць тебе можуть урятувати критичні дні. Потім ти будеш ждати, поки він засне, не дочекавшись тебе з душу. Можна ще сказати, що ти дуже втомилася. А потім? Що потім?

– І що ж потім? – зітхнувши, запитала Даринка.

– Потім ти станеш нервовою та злою. І в тебе дійсно з’явиться втома, і почне боліти голова. Ти просто станеш патологічно боятися настання ночі. А він спробує знайти собі віддушину деінде.

– І що ти мені пропонуєш? Кинутися до Льошки в ліжко негайно? – з іронією в голосі запитала Даринка.

– Так! Уяви собі, негайно! Доки ще не стрибнула інша, – підбила підсумок розмови Світлана і засміялася, додавши: – Така, як я, наприклад.

– Стрибни, якщо вийде, – знизала плечима Даша.

– Ну, це я образно сказала. Ти ж знаєш, скільки наших поклали око на твого Льошку. Не встигнеш і оком змигнути, як перехоплять. І що ти тоді будеш робити?

– «Значить, не доля», – скажу.

– От просто так скажеш і будеш плакати в подушку ночами?

– Буду плакати. А що я зможу зробити?

– Ех ти, тютя-матютя! Не борець ти.

– Ти в нас борець – це я не заперечую. І чого ти добилася? Два роки спиш із нашим завідувачем, а де результат? Він спить з тобою, а живе до цього часу зі своєю дружиною.

– Поки що живе, – сказала Світлана, зробивши наголос на «поки що». – Це тимчасове явище. А я все одно доб’юся, щоб Веніамін Павлович розлучився з нею.

– Як можна змусити людину зробити щось проти своєї волі?

– А навіщо проти? – Свєтка хитро примружила свої нахабнуваті оченята. – Він зробить це з власної волі. Ось побачиш, як Веніамін сам прибіжить до мене і благатиме не кидати його.

– Ну, ти загнула! – засміялася Даринка. – І що ж ти таке зробиш?

– Використаю всі методи. По-перше, я змушу його покохати.

– Як це можна зробити? І чи можливо таке взагалі?

– Цілком можливо. Головне, робити те, чого хоче чоловік, говорити тільки те, що він хоче почути. Це перший метод.

– Є ще й другий?

– Показати, що він – найрозумніший, найкрасивіший, найжаданіший. Чоловікам це дуже подобається. Вони взагалі від природи дуже самолюбні.

– Є ще в запасі прийомчики?

– Є! І не один.

– Наприклад?

– Крапелька за крапелькою, непомітно, ненав’язливо довести, що його дружина йому не підходить.

– Добре. А якщо і це не подіє?

– Можна використати останній прийом, – голос Свєтка перейшов на шепіт. – Небезпечний, але вірний.

– Що ще? – чомусь так само пошепки запитала Даринка, зробивши великі очі.

– Магія! – Свєтка округлила очі. – Чорна магія!

– Ти що?! Зовсім здуріла?

– У коханні, як на війні, всі засоби годяться. Чула таке?

– Чула. Але щоб… магія? Це ж порушення всіх законів природи.

– А що вдієш? – Світлана розвела руками. – Якщо й магія не допоможе, тоді залишається останній варіант. До нього треба готуватися довго й ретельно.

– Господи! Що ж ще?

– Шантаж! – випалила Свєтка і скинула вгору голову.

– Ти надивилася фільмів? – засміялася Даринка.

– Ні! Уяви собі – ні! Для цього треба заздалегідь готувати компромат. До речі, я вже потихеньку почала цим займатися.

– Ти зовсім з глузду з’їхала!

– Ні, не з’їхала. Просто я, на відміну від тебе, продумана. Якщо нічого на мого Веніаміна Павловича не подіє, мені доведеться дістати козирну карту. Шляхом маленького, на перший погляд, безневинного жіночого шантажу можна одружити чоловіка. Подумай сама. Він створив цю клініку на свої гроші, вклав у неї кошти і душу, підібрав гарний персонал, переманивши сюди найкращих лікарів міста. І все це заради іміджу клініки. А якщо у мене буде те, що може скомпрометувати клініку і його самого? Веня не захоче втрачати клієнтів, не піде на те, щоб медперсонал розбігся через відсутність клієнтів і, природно, грошей. Що йому залишиться робити? Відповідаю: виконати мої умови. А моя умова: взяти мене за законну дружину. Всього-то!

– А навіщо він узагалі тобі потрібен? Він удвічі старший за тебе. Невже немає хлопців молодших?

– Потрібен! Ось потрібен і все! Молодші є, але багатішого поки нікого поруч не бачу. Ау-у! Де ви, товсті гаманці? – Свєтка покрутила головою навсібіч.

– Так ти любиш не Веніаміна, а його гаманець?

– І перше, і друге. Для того, щоб бути ситим, треба з’їсти перше, друге і запити третім. А що ти хочеш, щоб я в селі, як мої батьки, все життя горбатилася? Город, гній, поросята, корова, кури, кролики. А в підсумку? Що вони бачили за все життя? Що мають, окрім трьох дітей, городу в сорок соток, будинку з чотирьох задушливих маленьких кімнат і корови, що мукає у дворі? Ні, я так жити не хочу! Не хочу і не буду!

– А якщо все-таки Веніамін не одружиться з тобою, що робити будеш?

– Думаєш, здамся? Повернуся додому і розпущу нюні? Ні! Це не для мене! Тоді знайду собі старенького, але багатого дідуся, і стану йому відрадою на схилі його років. А якщо серйозно, то за своє місце під сонцем я буду чіплятися зубами до останнього і ніхто мене не зможе ні переконати, ні зупинити. Ось так-то, подруго. Я живу в реальному світі, а ти – у вигаданому тобою і твоїми віршошльопами, – сказала Світлана, кивнувши на книжку, яку Даша досі тримала в руках.

– Не віршошльопами, а великими поетами. Невже тобі не подобається поезія?

– Я люблю почитати книгу, наприклад, який-небудь роман про кохання. Але на мене находить це рідко, коли мені буває нудно або не можу заснути.

– Книга замість снодійного?

– Вгадала. Найдієвіший засіб, якщо не спиться. Береш нудну книгу і починаєш її читати. Точніше, ти намагаєшся її прочитати, а очі в цей час починають самі по собі злипатися. І ти отримуєш користь від книги, не заподіявши шкоди організму. Ніяких тобі побічних ефектів, як від прийому медикаментів!

– Це ж насильство над книгою, над її автором! – обурилася Даша. – У кожного твору є свій читач, якому адресована ця книжка.

– Значить, вона адресована мені як снодійне, – засміялася Свєтка.

– Давай я почитаю тобі що-небудь з поезії.

– Ой, Дашо! Це ж так нудно! «Я из лесу вышел; был сильный мороз. Гляжу, поднимается медленно в гору…», – кривлялася Свєтка.

– Ти послухаєш мене хоч раз?! – Даша ляснула долонею по книзі.

– Гаразд. Вмовила. Але спочатку я ляжу, а ти будеш мені читати. Знаєш, як ноги втомилися за дві зміни?

Світлана вляглася на дивані горілиць навпроти Даші, поправила під головою подушку і приготувалася слухати, утупивши погляд у стелю.

Даша розкрила книгу і тихо, але з натхненням у голосі почала читати:

Коли я чую голос ніжний твій, –
Мені другого голосу не треба.
Ти мій суддя, мій бог і чародій,
Усим єством я прагну ним до тебе.
Коли я бачу очі чарівні,
Тоді блідніють зорі вечорові,
Коли бринять твої дзвінкі пісні, –
То й соловей стихає у діброві…

Даша зробила паузу, перебуваючи все ще під враженням прочитаного.

– Хіба тобі не сподобалося? – запитала вона Свєту.

– Хто це вигадав?

– Вірші пишуть. Любов Забашта.

– Не чула про таку. Непогано, але якось сумно.

– Поети вкладають у кожне слово, кожен рядок свою душу, частину себе, а іноді й ціле життя. Вірші не можна читати як роман, швидко перегортаючи сторінки. Треба думати, міркувати, аналізувати, порівнювати.

– Почитай ще що-небудь, а я полежу із заплющеними очима. Я так краще сприймаю на слух, – попросила Свєтка і вмостилася зручніше.

«Зараз, буквально через п’ять хвилин вона засне», – посміхнулася сама до себе Даша і почала тихо читати:

– Тамара Коломієць.

Коли серцю забракне слів, –
Не даються вони, гарячі, –
Я до тебе пошлю послів –
Руки свої нетерплячі.
Доторкнуться вони до скронь,
До плечей припадуть, незвані,
Віддадуть тобі весь вогонь
І замруть у німім чеканні…

Даринка подивилася на Свєтку і посміхнулася. Та вже мирно сопіла уві сні. Дівчина відклала книгу вбік і прилягла. Чомусь зараз згадалися дитячі роки і їхня дружба зі Свєткою. Вони жили по сусідству. Скільки себе пам’ятає Даринка, стільки вона і знала свою подругу. Вони були дуже різні. Світлана – невисокого зросту, прудка, смілива, якщо не сказати, нахабнувата. Вона не блищала красою, але примудрялася бути завжди в центрі уваги. Це було її потребою, і Світлана всіма засобами виставляла себе напоказ. У школі, якщо вона не вивчила урок і її викликали до дошки, поводилася впевнено й починала говорити голосно, намагаючись зв’язати два вивчені слова на різні лади. І їй це вдавалося! Вона примудрялася якщо не отримати заслужено, то хоча б випросити позитивну оцінку. А ось вона, Даринка, якщо чогось не довчила, то червоніла, кліпала очима, починала плакати, зізнавалась у всьому і… їй ставили двійку. Коли прийшов час цікавитися хлопцями, Світлана з Дашею ходили в сільський клуб – місце побачень. Якщо раптом хтось із хлопців і помічав Даринку – високу, зі стрункими ногами, з пишним волоссям і синіми очима, і вирішував підійти до неї, то одразу ж між ним і Дашею з’являлася Свєтка. Вона мружила оченята, кокетливо реготала, відпускала жарти в той час, як Даринка стояла тихо за спиною подруги, почервонівши від збентеження. І хлопці швидко забували про скромну й тиху Даринку, переключивши свою увагу на Свєтку. Даша не ображалася на подругу, а якщо й була якась образа, то вона швидко минала, і Даша пробачала Свєтці все.

Тепер вони винаймали разом квартиру. І хоча Даринка не поділяла Свєткині погляди на життя й іноді її просто не розуміла, вони чудово уживалися разом. З іншого боку, обом так було зручно. Платити за житло удвох було менш накладно, ніж одній. До того ж у село вони їздили по черзі і тягли назад, до міста, в одній руці сумку з продуктами від одних батьків, в другій – від інших. Та й готували на кухні вони по черзі, тому що їхні робочі зміни не збігалися.

Даринка задумалася про розмову зі Світланою про секс. Іноді вона й сама гадала, що чинить неправильно, не допускаючи близькості з Олексієм. Але нічого з собою вдіяти не могла. Її багата уява ніяк не хотіла відкинути думку про прекрасну ніч у білосніжній сукні при свічках після весілля…

### Розділ 10

Даринка сходила на перев’язку, продовжила свій лікарняний лист і вирішила зайти на роботу. Вона була задоволена своєю професією, і її нинішня робота їй подобалася. Тут вона почувала себе впевнено та не соромилася і не боялася. Це була її стихія, яка цілком задовольняла Дашу.

Вона застала Свєту в робочому кабінеті Веніаміна Павловича. Завідувач сидів, розкинувшись у своєму дорогому шкіряному кріслі, виваливши вперед круглий живіт. Його кругле обличчя з чорною бородою і вусами розпливлося в посмішці при появі Даші.

– А-а, Дашо. Проходь-проходь. Розказуй, як здоров’я, як справи.

Даринка присіла на краєчок стільця поруч із подругою, що сиділа в короткому білому напівпрозорому халатику, крізь який чітко проглядалися її бежевий ліфчик і мереживні плавочки.

– Спасибі, Веніаміне Павловичу. У мене все чудово. Днями знімуть шви і я зможу вийти на роботу.

У двері кабінету хтось постукав.

– Заходьте! – крикнув завідувач.

– Веніаміне Павловичу, – у двері зазирнула молоденька медсестра і збуджено сказала: – Вас там питають. Термінова справа.

– Ну, дівчата, посидьте без мене. Вибачте, робота, – мовив Веніамін Павлович, поспішно виходячи з кабінету.

– Залицялась? – звернулася з посмішкою Даша до подруги.

– Доводиться залицятись. А ти звідки?

– З перев’язки йшла, вирішила тебе відвідати.

– Вдома набридло сидіти?

– Можна подумати, ми бачимося цілими днями. То ти на зміну, то я, то на побаченнях, то в селі…

Даринка не встигла договорити, як двері кабінету різко відчинилися і в очі їй ударило яскраве світло прожектора. Одразу ж за сяючим завідувачем до кабінету ввалилися телевізійники з камерами та мікрофонами.

– Ось вона, – Веніамін Павлович показав на Дашу, яка геть нічого не тямила. – Знайомтеся – це наша Дарина Андріївна Шевченко, наша гордість, так би мовити, героїня нашого часу.

– Що все це означає?! – обурилася дівчина та підхопилася. За звичкою вона стала за спину подруги, немов шукаючи захисту.

– Дашо, – звернувся до неї завідувач із задоволеною усмішкою на обличчі. – Це телекомпанії РНТ і «Нюанс». Вони дізналися про твою самовідданість під час рятування людей в аварії і хочуть про тебе зробити репортаж.

– Ви що?! Я не хочу ніяких репортажів! – Даринка затулилася рукою від яскравого світла, що сліпило їй очі.

– Дівчино, лише кілька слів. Вам просто треба розповісти, що ви робили, як рятували людей, якої тяжкості були травми, – звернувся до неї хлопець із мікрофоном у руках.

– Я нічого не робила. Просто надала першу допомогу потерпілим.

– Я вас розумію, – хлопець був наполегливий. – Як і всі, ви губитеся перший раз перед камерою. Але це нічого, ми зробимо другий дубль, якщо знадобиться.

– Дашо, – зашепотіла їй Свєтка. – Ти зовсім очманіла, чи що?! Тебе по телеку показувати будуть! Усі побачать тебе і будуть захоплюватися!

– Навіщо мені це? Дозвольте, я піду звідси. – Даша м’яко відсторонила подругу, намагаючись вибратися. Її обличчя пашіло, і від цього їй ще більше хотілося зникнути від цікавих поглядів або взагалі провалитися крізь землю.

– Дашо, – звернувся до неї Веніамін Павлович. – Зрозумій, це не тільки тобі треба, а й нашій клініці. Подумай, скільки людей звернуть на нас увагу, дізнавшись про такі кадри, як ти!

– Ну, хочеш, я розповім про тебе? – Свєта схопила її за руку. – Хочеш, розповім, як ти Васьці Чернову кров зупиняла? Пам’ятаєш? Це ж було непросто. Вже тоді ти зрозуміла, що рятувати людей – це твоє покликання.

Хлопці з мікрофонами почули, що говорила Свєтка, і мало не накинулися на дівчат, тицяючи їм мікрофони просто в обличчя:

– Дівчино, ви подруга героїні?

– Ви можете розповісти про ваше дитинство?

– Коли ви познайомилися?

– Так! Так! Так! – зупинив цей потік питань Веніамін Павлович. – Заспокойтеся всі й послухайте мене! Зараз я, як завідувач найкращої приватної клініки міста, скажу кілька слів про нашу лікарню. За цей час Даша заспокоїться і забуде про об’єктиви ваших камер. Еге ж, Дашо?

Голос завідувача пролунав владно – не як питання, а як наказ.

– Можна після виступу Веніаміна Павловича я розповім про свою подругу? – Свєтка виставила вперед свої округлі груди і скинула вгору голову. – Я не боюся камер і про Дашу можу розповісти багато цікавого.

– Добре, – дав команду хтось із натовпу. Чоловік розставив їх в один ряд. Зліва від Даринки виявився завідувач, праворуч – Свєтка. Даша відчула, як від хвилювання її всю кинуло в жар і по спині пробігла зрадницька тоненька цівка поту.

– Камера! – почула вона чийсь голос, і Веніамін Павлович почав свою розповідь про клініку, її технологічну базу, послуги, що надаються, поступово переводячи розповідь на його роботу з добору кадрів. Даринка не знала, куди себе подіти. Ще хвилина – і їй здалося, вона провалиться в прямому значенні під землю. Час швидко біг, а вона ніяк не могла сконцентруватися. Думки плуталися в голові, і Даша з жахом розуміла, що, коли черга дійде до неї, вона не зможе нічого сказати. І вона ще гарячковіше намагалася знайти потрібні слова.

– Я прекрасно пам’ятаю той день, коли Свєта, яка вже працювала в нашій клініці, вперше привела до мене в кабінет просту і скромну дівчину… – як крізь сон, долітали до слуху Даринки слова завідувача, а вона стояла, опустивши погляд, немов учениця, яку викликали до дошки відповідати, а вона не вивчила урок.

Потім заторохтіла Свєтка. Вона розповідала й про раннє дитинство, і про перший дзвінок у школі, коли вони стояли удвох, узявшись за руки, і про Васька з розбитим носом, і про те, що вони разом працюють і живуть в одній квартирі.

– Дашо, розкажіть тепер нам про той фатальний день, – попросив Даринку чийсь голос.

– Був гарний, прекрасний ранок, – видавлюючи кожне слово з себе і не піднімаючи очей, пробурмотіла Даша. Так було з нею і раніше, в школі. Вона могла б розповісти багато, докладно й барвисто, до найменших деталей, але не тут, а в іншій обстановці, коли вона відчувала б себе більш спокійно і комфортно.

– Стоп! Стоп! Стоп! Так не годиться! Дашо, ви можете підвести голову?

– Можу, – сказала дівчина і підвела голову.

– Підніміть очі й дивіться на камеру. Забудьте про неї і уявіть, що це обличчя… Наприклад, вашої подруги. Можете це зробити?

– Так, – видавила з себе Даринка. Вона зрозуміла, що ця екзекуція ніколи не скінчиться, якщо вона не зможе хоча б щось їм розповісти. І тоді вона подумки повернулася в той злощасний день, коли вони поверталися з Олексієм від його батьків.

– Того дня я зі своїм хлопцем поверталася з села, де живуть його батьки. Ми їхали на «жигулях», і, здавалося, ніщо не віщувало біди, – почала вона говорити, ніби переживаючи події того ранку ще раз. Її вії трепетно здригалися від хвилювання, і голос звучав несміливо й тихо, але вона вже не мимрила собі під ніс, а говорила й говорила з одним-єдиним бажанням – швидше звідси втекти. – Напевно, люди, які поспішали назустріч своїй смерті і травмам, теж нічого не підозрювали. Вони будували плани на майбутнє, прагнули до своєї певної мети, не думаючи про те, що вже перебувають на межі життя і смерті. В одній точці на землі, у Т-подібного перехрестя, в глибокому тумані було визначено їм зустрітися. Там вирішувалися їхні подальші долі. Страшне слово «фатум» відправило двох в інший, незнаний світ, решті ж – підготувало інакшу долю…

Голос Даринки поступово набирав упевненості, адже вона говорила не про свій вчинок, а про інших людей…

Наступного дня по телебаченню транслювали знятий напередодні репортаж. Даша дивилася його разом з Олексієм, у його малосімейці. Хлопець із закинутою вгору ногою в гіпсі лежав на дивані й міцно стискав руку Даринки. В його очах світилася і радість, і гордість за свою дівчину. Він намагався не пропустити жодного слова, жодного жесту Даші, що говорила з екрана телевізора.

– Ти була прекрасна! – захоплено сказав Олексій, коли репортаж закінчився.

Він притягнув її до себе і поцілував коротким, але ніжним поцілунком.

– Знав би ти, як мені далося це інтерв’ю, – зітхнула Даринка.

– Ти так гарно говорила!

– Звичайно. Ти ж знаєш, яка я боягузка. У той момент я повірила, що земля може піді мною розколотись і мене поглинуть її глибокі надра, – засміялася Даша.

– Я своїм батькам подзвонив, щоб вони увімкнули телек. Уявляєш, як вони зараз раді? Дашулю, а ти своїм телефонувала?

– Нє-а.

– Але чому?! Таке по телевізору не кожен день побачиш.

– За мене це зробила Свєтка. І своїм, і моїм усе доповіла.

– Значить, усе село тепер знає? Всі бачили?

– Напевно, – посміхнулася Даша. – У селі що знає один – знають усі.

– А брат твій бачив?

– Думаю, що йому мама зателефонувала й усе розповіла. – Даринка підвелася зі стільця і сказала: – Досить про це. Давай краще буду тебе годувати. Що приготувати сьогодні?

Олексій не встиг відповісти, як у Даші задзвонив телефон. Дівчина подивилася на дисплей. Дзвонив її рідний брат Олександр.

– Привіт, Сашулю, – зраділа Даша його дзвінку.

– Дашко, ну, ти молодець! Я не чекав від тебе такого! По телеку виступала!

– Сашо, хоч ти не починай. Я ж медсестра і просто зробила те, що мені належало зробити. А ці журналісти як роздують усе! З мухи слона зроблять в одну мить!

– Ну, не скажи, сестричко! Ми тут із хлопцями всією бригадою тебе дивилися. Пацани вимагають виставити їм після роботи могорич.

– За що?

– За героїчний вчинок моєї сестри!

– Поясни, що нічого героїчного я не зробила.

– А ще всі неодружені нашої бригади в тебе закохалися. Щоправда, заочно, але готові хоч зараз із тобою одружитися.

– Скажи їм, що потяг уже пішов, а вони спізнилися.

– Значить, весілля не відміняється?

– Звичайно ж, ні!

– Я радий за тебе, сестричко. Як ти себе почуваєш зараз?

– Дуже добре! Скоро знімуть шви і піду на роботу.

– Ну й гаразд. А то мати з батьком так хвилюються за тебе після цієї аварії.

– Я вже їм дзвонила і не раз пояснювала, що я не постраждала.

– Ну, тепер побачили тебе по телеку й заспокояться.

– Ти краще розкажи, як там мої улюблені племінники.

– Воюємо потихеньку. У червні почнуться канікули, привезу їх до дідуся та бабусі, там і побачимося.

– Переказуй вітання дружині, а Маринці й Русланчику від їхньої хрещеної найвеличезніший, найтепліший привіт.

Даринка попрощалася з братом і пішла на кухню готувати на прохання Олексія його улюблену страву – солянку.

…Увечері подзвонила мама Даші.

– Донечко, ми з батьком такі раді, що виховали гарну доньку! – крізь сльози сказала мати.

– Мамо, ну що ти таке кажеш? У вас звичайна дочка. Це репортери вміють все прикрашати. Як ви там?

– Ой, не повіриш, Дашо! З ніг валюся від утоми. Ти ж знаєш, як воно в нас у селі. Новина про те, що тебе будуть по телевізору показувати, облетіла всіх. Усі дивилися тебе, а потім стали заходити в гості. То один, то другий, то третій загляне. Всі хочуть сказати кілька слів. А я ж не можу гостей так просто відпустити, саджу за стіл. Була курка, тушкована з картоплею, та огірки, відкрила банки з помідорами. Все поїли, а односельці йдуть знову і знову. Стала яйця смажити, а потім і ті закінчилися. Довелося бігти до сусідки позичати. Вже й бутиль вина домашнього випили, а все йдуть і йдуть.

– Робити вам нема чого, – сказала невдоволено Даринка. – Знайшли, з якого приводу бенкет улаштовувати!

– Ну, не скажи, дитинко! З нашого села тебе першу по телевізору показали. Це ж треба! Навіть директор школи заглянув. «Спасибі, – каже, – за хорошу дочку». А завтра зайде твоя перша вчителька. Пам’ятаєш її?

– Мамо, я всіх чудово пам’ятаю. Але навіщо ви влаштовуєте це шоу? Кому це треба? – обурилася Даша.

– Дашо, та я тобі кажу, що жодної людини ні я, ні батько не запрошували. Що мені робити, якщо вони йдуть і йдуть? – виправдовувалася мати, а потім додала: – Мало що самі йдуть, так іще й могоричі з собою несуть.

– Тато вже наклюкався?

– Вже, – зітхнула мати. – Не пив десять років з того моменту, як обморожену ногу відрізали, а це напробувався. Та він і потроху пив, по ковточку з кожним.

– І сильно він наковтався?

– Порядно. Спить вже.

– А бабуся як?

– Лежить і плаче від радості. Каже: «Двері ширше у мою кімнату відчини, а то гостей погано видно».

– У неї ще є памперси?

– На місяць іще вистачить.

– Я приїду в червні, ще привезу. Передай їй від мене привіт. Скажи, що я її дуже люблю.

– Добре. Ой, Дашо, пора закінчувати! Собака у дворі гавкає. Треба йти гостей зустрічати!

Мати вимкнула телефон іще до того, як Даринка хотіла попрощатися.

– І треба ж таке придумати, – посміхнулася Даша сама до себе, – гостей зустрічати і за стіл садити. Ні б, посиділи біля паркану на лавці, язиками поплескали та й годі.

### Розділ 11

Лікар уважно оглянув рани на руці й лобі Даринки після зняття швів, обробив їх і залишився задоволений.

– Непогано. Дуже навіть непогано, – сказав лікар і хитро посміхнувся: – Тепер можна і весілля зіграти.

– А ви звідки знаєте? – здивувалася Даша.

– Ви, шановна пані, тепер відомі.

– Скажете теж, – дівчина збентежилася.

– А наречений вже готовий станцювати з вами весільний вальс?

– Хіба що на милицях.

– Нічого. Нога загоїться, і буде все нормально.

– Лікарю, – Даринка торкнула рукою чоло і відчула невеликі горбки, – у вас є дзеркало?

– Так, будь ласка.

Низенький, лисий, схожий на колобка в окулярах, лікар підвів Дашу до невеликого дзеркала на стіні біля раковини. Дівчина уважно оглянула борозенку, і на її очах заблищали сльози.

– Ну, і як же я буду з таким страшним шрамом жити? – тремтливим голосом запитала вона, готова ось-ось розплакатися від відчаю. Шрам проходив посеред чола і був на найвиднішому місці.

– Голубонько, чи варто впадати у відчай? – лікар узяв Даринку за плечі й посадив на кушетку. – Це ж така дрібниця!

– Для вас, може бути, так, а для мене – ні, – сказала Даша, кинувши побіжний погляд на велику і блискучу лисину лікаря.

– Все пізнається в порівнянні. Думаєте, ті люди, які загинули в аварії, перебувають у кращому становищі, ніж ви? А їхні близькі? Родичі? Якби вони могли залишитися жити за умови, що у них буде на лобі один маленький шрамик, то вони б були раді неймовірно не тільки цьому шрамові, а й десяткам їх! Головне, що ви зосталися живі. А шрам має властивість розсмоктуватися і розрівнюватись. До того ж, маючи таке пишне волосся, можна його прикрити чубчиком. Мені, старому, тебе ще вчити треба, як це робиться?

Даринка посміхнулася крізь сльози.

– Де є найближча перукарня, знаєш?

– Знаю.

– Ось і давай, бігом туди.

– Спасибі вам, – Даша підвелася з кушетки і попрямувала до виходу. – До побачення.

– Гм, не знає, що лоб можна чубком прикрити, – пробурчав їй услід лікар.

Після відвідин перукарні Даринка вирішила заскочити на роботу і показати Свєтці свою нову зачіску. Було незвично, бо лоб до брів прикривав пишний чубчик, але так Даша відчула себе більш упевнено.

«Нічого страшного, – заспокоювала вона себе. – Іноді жінці, щоб не набридати чоловікові, потрібно змінювати свій імідж. Буду вважати, що я це зробила».

Даринка подивилася на свої руки і зрозуміла, що з кількома шрамами на руці їй доведеться змиритись і жити з ними постійно. Звичайно, вони будуть завжди нагадувати той страшний день і мимоволі притягувати цікаві погляди сторонніх. Але що тут удієш?

Даша згадала про те, що у неї вже давно була обрана з красивого глянцевого каталогу весільна зачіска. Тепер їй треба буде дібрати іншу. Та була без чубчика, з гладко зачісаним угору волоссям, а тепер… Тепер їй треба дібрати зачіску з чубчиком. І не тільки це. Треба продумати, чи підійде колишній фасон весільної фати.

– Ти куди, дурепо, прешся?! – гукнув їй у відчинене вікно розлючений водій з легковика, який загальмував зовсім поруч. – На світлофор дивитися треба!

Даринка завмерла на місці й від переляку втягнула голову в плечі. На світлофорі горіло червоне світло.

«Цього мені ще бракувало! – лаяла себе Даша. – Як же можна бути такою розтяпою?! Тільки з однієї аварії… Замріялася, бачте!»

Дочекавшись, поки світлофор весело їй підморгнув своїм яскравим зеленим кольором, дівчина перейшла дорогу і незабаром побачила Свєтку, яка сиділа у тіні шовковиці. Тут, біля будівлі клініки, був невеликий скверик із туями та берізками. Від старих дерев залишилася тільки розлога шовковиця. У її тіні були поставлені маленький дерев’яний столик і двійко лавок.

Свєтка сиділа на лавці, закинувши ногу на ногу, і нервово курила, пускаючи дим у бік. Даша підійшла до неї і мовчки сіла поруч.

– Нічого собі! – глянувши на нову зачіску Даші, сказала Свєтка. – Ось це прикид!

– Добре чи погано? Тільки чесно.

– Ультрасучасно.

– Я це розумію. Ти мені скажи: личить мені так чи ні?

– Класна зачіска! Молодець, Дашко! А то ходиш, як Дуня з колгоспу.

– Я і є Дуня з колгоспу, – посміхнулася Даринка. – А ти що така засмучена?

– А! – махнула рукою Свєтка і затягнулася димом. – І не питай! Прикинь, я сьогодні натякаю цьому козлу так делікатно, наче ненароком, що, мовляв, третій рік ми зустрічаємось і все ще доводиться ховатися від усіх, шифруватися.

Свєтка кинула в урну недопалок сигарети, але не потрапила і він упав на тротуарну плитку, і далі пускаючи тоненьку цівку диму. Вона дістала з кишені халатика пачку «Гламура» і, чиркнувши запальничкою, прикурила наступну сигарету.

– А він що? – запитала Даринка.

– Каже: «Ми ж удвох, разом і не збираємося розлучатися». А я йому відказую: «У Даші скоро весілля, і вона вже точно буде впевнена, що буде з Льошкою завжди». Це я йому такий тонкий натяк кинула.

– А він вдав, що не зрозумів?

– Навпаки. Він усе зрозумів, але сказав: «Хіба нам погано так?» Я йому знову: «Я ж тебе кохаю», а він: «У нас ніхто нашу любов не відбирає. Так навіть краще – більше романтики, пристрасті й почуття міцніше. Не встигаємо одне одному набридати».

Світлана нервово ковтнула і примружила очі.

– Ось такі справи, – задумливо сказала вона. – До речі, мало не забула. Він просив тебе зайти до нього в кабінет, якщо з’явишся.

– Не знаєш, навіщо?

– Не питала. Мені не до цього було – сама розумієш.

– Ну, ходімо, досить пихкати, як потяг.

Даринка зайшла до кабінету Веніаміна Павловича і запитала:

– Ви хотіли мене бачити?

– Проходь, Дашо, сідай. Тут до мене приходила кореспондентка місцевої газети. Вона хоче написати про тебе статтю.

Даша важко зітхнула, згадавши про те, що знову доведеться повторювати все спочатку. «Добре, хоч камери не буде», – подумала вона, і від цієї гадки їй стало трохи спокійніше.

– Що від мене потрібно?

– Я вже пообіцяв їй, що сьогодні ввечері ти підійдеш на роботу і відповіси на її запитання. Я залишу ключі від свого кабінету у вахтера.

– Але навіщо? Ми знайдемо де-небудь місце…

– Ні, ні й ще раз ні! Тут вам ніхто не заважатиме, – Веніамін Павлович підвівся з-за робочого столу і підійшов до вікна. Стоячи спиною до Даринки, він сказав: – Дашо, у мене буде до тебе маленьке прохання.

– Я вас слухаю.

– Коли розмовлятимеш із цією кореспонденткою, закинь слівце про нашу клініку, щоб це було в статті. Сама розумієш, як це важливо… для всіх нас. Реклама рекламою, а стаття в газеті не завадить.

– Я вас зрозуміла, Веніаміне Павловичу. Мені можна йти?

– І ще одне. Ти завтра виходиш на роботу?

– Так, о сьомій ранку.

– Можеш підійти о десятій.

– Я прийду, як належить.

– Я не про це. Справа в тому, що о десятій приїдуть зі столиці люди. Не пам’ятаю вже, який канал, але це неважливо.

– Знову треба буде давати інтерв’ю? – запитала Даша з розпачем у голосі, уявивши, що вкотре доведеться пережити цей жах.

– Так, знову давати інтерв’ю. І не тільки. Наш колектив, і в тому числі я, хочемо тебе привітати.

– Господи! Ну, навіщо це все?!

– І ще тебе чекає маленький сюрприз, – не звертаючи ні найменшої уваги на невдоволення Даринки, вів далі завідувач, – але про нього я не повинен тобі говорити. Дав слово мовчати.

– Сподіваюся, що це не буде ще одне інтерв’ю для якогось каналу.

Веніамін Павлович розсміявся і, підійшовши до Даші, поплескав її по плечу.

– Ні, не інтерв’ю. Та що ти така боягузлива, Дашо? По цьому життю, якщо хочеш знати, треба йти напролом, змітаючи все на своєму шляху. Інакше тебе зжеруть, якщо ти, звичайно, не встигнеш першою вкусити. Бери приклад зі своєї подруги Світлани. Вона свого не випустить.

Даринка нічого не відповіла. Вона вважала за краще промовчати і залишити при собі свою думку.

– О котрій прийде кореспондент?

– О сьомій вечора.

– Добре, я прийду, – сказала Даша.

– До завтра.

Даша вийшла з кабінету і подумала про те, що запланований вечір на двох з Олексієм вже зіпсовано. Вірніше, його взагалі не буде. Треба бігти до нього і приготувати вечерю, поки є час.

…Кореспондентом виявилася молода дівчина. Точніше, важко сказати, як правильно її називати: молода дівчина або жінка. Вона була невизначеного віку і належала до тієї типової категорії, яку називають «синьою панчохою». Пряме темно-русяве волосся, що ніколи не бачило фарби, втратило форму через давність відвідування перукарні, коротко стрижені нігті без манікюру, непоказна безбарвна сукня в темно-синіх квіточках і таке саме безбарвне, без макіяжу, обличчя з окулярами на носі.

– Мене звуть Женя, – сказала дівчина, сідаючи на місце завідувача.

Вона дістала з сумочки блокнот і ручку і знавецьким оком огледіла Дашу. Та відразу зашарілася й опустила очі. «Швидше б закінчилася ця процедура», – подумала Даринка.

– Отже, почнімо, – сказала Женя, приготувавшись писати. – Почнімо з анкетних даних…

У Даші розповідь не клеїлась, але Женя, маючи досвід спілкування з неговіркими людьми, зрозуміла це і сама почала ставити питання. Даринка відчувала себе як на допиті. Їй доводилося відповідати на питання за темою і назовсім безглузді. І вона цілком вже розгубилася, коли Женя стала розпитувати її про перше побачення і поцілунок.

– Це дуже особисте, – ніяковіючи, сказала Даша, – і я не буду відповідати на такі питання.

– Розумієте, це мені потрібно знати, щоб повніше розкрити ваш образ, – пояснила Женя. – Це не для преси, а для мене.

Її переконання на Даринку не подіяли, і вона тихо, але вперто сказала:

– Я не хочу втаємничувати сторонніх у своє особисте життя. А так само я не хотіла б, щоб про мій перший поцілунок знало все місто. Ви пишете статтю в газету, а не роман про кохання.

– Як хочете, – незадоволено відкопилила губу «синя панчоха».

### Розділ 12

Даринка мала виходити на роботу лише перший день, а вже почувалася втомленою. Добре, хоч виявилася можливість довше, ніж зазвичай, поспати вранці. Журналістка її вчора вкрай стомила своїми питаннями. До того ж довелося ввечері готувати за Свєтку вечерю. Та прийшла додому вся знервована та сумна, відразу ж гепнулася на диван, утупившись у стелю.

Даша закип’ятила чайник, зробила бутерброд з ковбасою собі та Свєтці й зазирнула до кімнати. Подруга вже спала, і дівчина не стала її будити. «Нехай гарненько відіспиться, – вирішила Даринка. – Їй усе одно аж у ніч іти на роботу. А хандра мине. Це з нею рідко, але трапляється».

Спочатку Даша хотіла вийти раніше з дому, але потім передумала. Веніамін Павлович сказав, що можна підійти о десятій. Не було сенсу приходити на роботу на годину раніше і червоніти, потіти і хвилюватися зайву годину. І Даринка прилягла тихенько, щоб не розбудити сплячу подругу, на диван. Вона не хворіла, але чомусь була важкою голова і у всьому тілі відчувався тягар. Щоб випадково не заснути, Даша взяла до рук книжку і вирішила трохи почитати. На відміну від подруги, вона знала, що за читанням точно не засне. Погортавши збірку поезій, Даринка ніяк не могла зупинити свій вибір на якомусь певному поеті чи хоча б на вірші або поемі. Нарешті її увагу привернула назва «Перше кохання». Даша подивилася на прізвище автора. «Валентин Лагода» – прочитала вона і почала, не поспішаючи, вчитуватися в кожне слово:

Хоч питань до тебе – злива
І цікавість все росте, –
Не питаю, чи щаслива,
Не розпитую про те.
Розмовляєм про дрібниці,
Неістотне,
Незначне…
Тільки б встигнуть надивиться! –
Непокоїть лиш мене.
Поспішаєш.
Не пустити?
Ти відводиш погляд вбік –
В тебе служба,
В тебе діти
І ревнивий чоловік.
Вся ти, бачу, у тривозі,
Ризикуєш кожну мить.
Йди, кохана…
Я не в змозі, я не в праві зупинить.

Даші вірш сподобався, і вона його перечитала ще раз. Поглянувши на годинник, дівчина подумала, що є ще трохи часу, і, щоб заспокоїтися і не думати про мікрофони та камери, вирішила вивчити вірш напам’ять…

Даринку зустрів біля порога клініки сам Веніамін Павлович. Його обличчя аж сяяло від задоволення.

– Здрастуй, Дашо, – сказав він збудженим голосом. – Зараз же перевдягайся в халат, і підемо до актової зали.

– Добре, – кивнувши, змирилася з усім Даша і пішла в роздягальню.

Знайшовши свій халат у шафі на колишньому місці, вона швидко накинула його, застебнула ґудзики і поправила чубчик.

– Загалом, у залі вже все готово, – говорив їй на ходу Веніамін Павлович. – Так що не лякайся і не сахайся камери. Там зібралися всі наші…

– Хоч скажіть, що мені треба робити, – попросила Даринка.

– Нічого. Дій за обставинами. Та ти не хвилюйся, все буде добре, – заспокоїв завідувач і відчинив перед нею двері.

Дівчина побачила всіх своїх колег, що стояли в ряд. Деякі з них тримали в руках букети квітів. Коли вона увійшла, то всі дружно заплескали в долоні. Веніамін Павлович потяг Дашу під руку за собою і, повернувшись обличчям до націленої на дівчину камери, почав свою промову. Даринка не знала, куди себе подіти, куди приткнути свої руки і куди дивитися. Вона відчувала, як щоки палають, тому розгублено кліпала очима і натягнуто посміхалася.

– …І на завершення, від імені нашого колективу та від мене особисто вручаємо тобі, дорога наша Дашо, цю мікрохвильову піч новітньої модифікації! – цими словами закінчив свою промову Веніамін Павлович і урочисто підніс Даші велику барвисту коробку із золотистою стрічкою.

– Спасибі, – пробелькотіла Даринка, і далі посміхаючись. – Спасибі вам усім…

Колеги дружно зааплодували.

І тут до дівчини підійшли і стали поруч незнайомі чоловік і жінка. Даша раніше їх ніколи не бачила і з цікавістю подивилася на молоду жінку. Відразу було видно, що вона належала до того типу жінок, які вміють себе доглядати і мають на це непогані кошти. На ній був елегантний шикарний одяг, що не залишав жодного сумніву в його захмарній ціні. Гордого, зарозумілого погляду не приховувала навіть її широка, але нещира усмішка. Чоловік, який стояв поряд з нею, здався Даринці нецікавим і непоказним на тлі дружини, що сяяла своїм убранням.

Спочатку Даша не могла збагнути з промови жінки, хто вона, але потім стало ясно, що це батьки того малюка, якого Даринка знайшла після аварії в кюветі в шоковому стані та з травмою голови. Жінка розпиналася в подяках «самовідданій, героїчний медсестрі цієї установи» і насамкінець підійшла до Даші та сказала:

– Спасибі вам, незнайомко. Від мене, від чоловіка і від усіх наших родичів, близьких і знайомих за врятованого хлопчика.

Даринка знову почала лаяти себе за те, що червоніє і обливається потом від хвилювання. За те, що втрачає мову саме в ті моменти, коли треба щось відповісти, і нерозумно блимає віями.

– А це вам на знак нашої вдячності скромний подарунок, – сказала жінка й одягла Даші на шию золотий ланцюжок з маленьким хрестиком.

– Спасибі вам, – сказала дівчина. – Але навіщо… ви це? Я ж робила те, що зробила б будь-яка медсестра…

– Ось бачите! – з пафосом виголосив Веніамін Павлович і підняв руку вгору. – У цьому вся наша Даша! Ось така вона завжди – скромна і сором’язлива, але водночас відмінний працівник, що вміє правильно оцінити ситуацію в скрутну хвилину і прийняти безпомилкове рішення! Ці стіни виховали героїню, і давайте ж іще раз, дорогі мої колеги, привітаємо Дашу, я не побоюся цього слова, з подвигом!

До Даринки підійшли колеги. Вони вручали квіти, тисли руки і цілували в гарячу щоку. Коли камера була вже вимкнена і люди в білих халатах почали потихеньку розбрідатися по своїх робочих місцях, Даша пошукала очима молоду пару. Їй хотілося поговорити з ними наодинці й дізнатися, як зараз почуває себе малюк. А ще вона хотіла повернути ланцюжок, вважаючи, що не заслужила такого дорогого подарунку.

– Веніаміне Павловичу, а де батьки малюка? – запитала вона завідувача, не побачивши батьків дитини.

– Вони вже поїхали. Ділові люди – що вдієш.

У Даші залишився на серці неприємний осад. Понад усе вона хотіла побачити батьків малюка і поспілкуватися з ними, але вони чомусь вручили їй подарунок перед камерою і зникли.

«Якось усе нещиро з їхнього боку», – з образою в душі подумала Даринка. Але потім, поміркувавши, вирішила, що, можливо, у багатих не заведено виставляти свої почуття напоказ. «Або у мене вже почалася манія величі», – припустила вона і, заспокоївшись, пішла приймати зміну.

### Розділ 13

Останні кілька днів Даринка почувала себе втомленою, хоча до цього вона рідко стомлювалася. Народившись і вирісши в селі, де з раннього дитинства привчають до праці, вона вважала себе фізично міцною. Даша, як і всі її однолітки, не чула від батьків «сходи, будь ласка» або «зроби, будь ласка, якщо тобі не важко». Сільські змалечку знають слова «треба», «зроби».

«Тобі сьогодні пасти корову», – говорила їй мати, і це означало, що її треба пасти, незважаючи на будь-яку погоду: дощ, сніг або каміння з неба. Або ж казали: «Треба сьогодні терміново прополоти грядку цибулі». І Даша йшла і полола, сприймаючи це як необхідність. Ніхто не питав, устигла вона зробити уроки чи ні, треба їй готуватися до контрольної роботи або прочитати кілька розділів нудного роману. Заперечень не приймали, образ не було. Діти в селі росли, вчилися й допомагали у всьому батькам. Вони мало хворіли, і якщо хтось застуджувався, то батьки, зайняті з ранку до ночі важкою фізичною працею, не бігли до своїх чад галопом з роботи, щоб укласти в ліжко і зробити компрес на розпечене чоло. Вони просто говорили: «Сходи до фельдшерки, нехай випише тобі пігулки». І що найцікавіше, хвороба швидко відступала. Як і всі діти села, Даринка з дитинства була привчена до великих фізичних навантажень і навчилася не нарікати на втому. Але зараз вона дійсно почала сильно виснажуватися.

– Свєтику, ти не могла б сьогодні приготувати зелений борщ? – запитала Даша подругу, яка щойно влетіла до кімнати.

– Ти ж цілий день удома просиділа, а я приходжу з роботи і бачу порожню каструлю, – весело, без зла, сказала Світлана, знімаючи чорні блискучі босоніжки.

– Ти не повіриш: я цілий день провалялася в ліжку, але почуваю себе так, наче три зміни відпрацювала, – сказала Даринка, кутаючись у плед.

– А чому три, а не дві? – засміялася Світлана.

– Після двох змін я взагалі не відчуваю втоми.

– Може, ти переспала? Боки відлежала?

– Не знаю.

– Значить, дорога моя подруго, я можу тобі замість лікаря поставити точний діагноз. Це називається – лінощі.

– Свєто, ну, чесне слово, не можу. Зваргань борщик, а я за тебе потім два рази готувати буду. Ти ж мене знаєш, я ніколи не пропускаю свою чергу готувати.

– Ходімо вдвох, – сказала Світлана, переодягнувшись у легкий ситцевий халатик, – а то мені нудно самій. Тоді ніхто нікому не буде винен чергування по кухні. Мир – дружба – любов!

– Умовила, – сказала, зітхнувши, Даринка і підвелася з ліжка, загортаючись у теплий махровий халат.

– Ти що?! З глузду з’їхала?! – засміялася Свєтка. – На вулиці спека, а ти в теплому халаті й під пледом!

– Щось мене морозить, – зіщулилася Даша.

– Може, застуду підхопила? Температуру міряла?

– Ага, міряла. Називається «ні туди – ні сюди» – 37 градусів. А лихоманить так, ніби всі сорок.

– Ну, ти хоч посидь поруч зі мною, – пом’якшала Свєтка, – я все сама зроблю.

Дівчата пішли на маленьку кухню, і Даша сіла на стільчику за столом. Світлана швидкими рухами виклала з невеличкого холодильника, який торохтів удень і вночі, овочі на стіл і, набравши в каструльку води, почала чистити картоплю.

– А що це ти так сяєш? – запитала Даринка.

– Та так. Просто, – відповіла Свєта й загадково посміхнулася.

– Не хочеш говорити – не треба. Але ж я бачу, що ти світишся від щастя.

– То вгадай з трьох разів.

– Невже… Веніамін запропонував тобі?…

– Не зовсім. Для цього він іще не дозрів, але вже на підході.

– Закохалася у високого та багатого блондина?

– Ще чого! У тебе залишилась одна, остання спроба.

– Якщо не ти, значить, у тебе хтось закохався.

– В одну шкуру: закохався, любов. Любов, дорога моя, – сказала Світлана з виглядом бувалого знавця і кинула останню очищену картоплину у воду, – на хліб не намастиш і борщ із нею не звариш.

– Отримала премію?

– Вже близько. Премію за свою завзятість. Веніамін запросив поїхати з ним на море! Удвох! – тріумфально повідомила Свєтка й аж підстрибнула від радості.

– Та невже?!

– Уяви собі. У мене за графіком відпустка в липні. Ось ми й поїдемо з ним удвох у першу нашу подорож. Але це ще не все! – Свєта подивилася на подругу сяйливими від щастя очима. – Море теж буває різним! І ми поїдемо в таке місце!

Свєтка закотила очі вгору.

– До Криму?

– Слабо, Дашулю, береш! До Туреччини! Уяви собі!

– Це здорово! Я ніколи не була за кордоном.

– Піднатуж свого, нехай організує тобі весільну подорож.

– Ага, організує. Подорож у його село картоплю копати.

– Фу! Як гидко! – Свєтка грайливо наморщила свій маленький носик. – Ніякої тобі романтики!

– А що робити? Треба ж батькам допомогти.

– Я б не поїхала.

– А якщо вони самі не можуть упоратися?

– Можна дати їм грошей, хай наймуть алкашів, щоб вирили картоплю.

– Ми й самі швиденько впораємося.

– Слухай, Дашо, а у нас зелений борщ не вийде, – сказала Світлана, спритно шаткуючи щавель. – Про сметану ми й не подумали. Якби вчасно згадали, то я б купила по дорозі додому.

– І що будемо робити?

– Я, як ти бачиш, роботу собі знайшла. А тобі не завадить розім’яти боки, які за день відлежала, та сходити до крамниці. Правильно я кажу?

– Куди мені подітися? Може, і правда я залежалася? Піду, пройдуся.

Даринка натягнула на себе свій улюблений сарафан – рожевий з яскраво-червоними маками, і по тілу пробігли мурашки. Одяг їй здався занадто холодним. Причесавши волосся, вона поправила чубчик і, переконавшись, що шрам на лобі ретельно замасковано, вийшла на вулицю.

Яскраво світило сонце, чітко даючи зрозуміти людям, що літо не за горами. Йшли люди, одягнені легко, зовсім по-літньому, але Даринку все ще проймала незрозуміла остуда. Вона прискорила крок і вже за кілька хвилин зайшла в невеличкий продуктовий магазинчик. Від кондиціонерів линула свіжість і прохолода, що здалася Даші справжнім морозом.

«Напевно, я застудилася», – подумала Даринка і попросила продавця дати їй сметану.

Вона похапцем дістала гроші, тремтячими пальцями поклала їх на монетницю і швидко вийшла на вулицю, де гріло рятівне сонце.

Коли Даша увійшла до квартири, у неї вже цокотіли від лихоманки зуби. Вона мовчки поставила на стіл півлітровий пластиковий стаканчик сметани і, не переодягаючись, пірнула під плед.

– Та-ак, – протягнула Свєтка. – Схоже, нам час на лікарняний.

– Пусте. Скоро це минеться, – трусячись від холоду, сказала Даринка. – Кинь на мене зверху яку-небудь ковдру.

Світлана вкрила подругу ковдрою, сунула їй під пахви холодний термометр.

– Тридцять сім і один, – повідомила Світлана, глипнувши на термометр. – Приписую тобі, хвора подруго, постільний режим і тарілку борщу.

Даринка прикрила очі й закуталася в ковдри, збудувавши собі з них барліг. Коли Свєта принесла їй пахучий борщ, Даша з’їла кілька ложок, намагаючись зігрітися його теплом, але не відчула смаку.

– Ну, як? Смачно?

– Смачно, – сказала Даша. – Спасибі тобі.

Вона з’їла ще трохи, зовсім не розрізняючи його смаку, і відчула, як до горла підкотила легка нудота.

– Їж! Чого ти?

– Дякую, Свєтику. Щось не хочеться.

– Ну, хоч іще дві ложечки.

– Щось мене нудить.

– А ти не того? – Свєта заусміхалася, і її очі округлились, а фарбовані чорні брови тоненькими дугами поповзли вгору.

– Що, того?

– Я маю на увазі, з Льошкою?

– У тебе одне на умі. Не того, – сказала Даринка, загортаючись у ковдри.

На обличчі Свєтки з’явилося щось подібне до розчарування.

– Свєтику, я посплю годинку-другу, а ти потім мене розбудиш. Добре?

– Спи вже. Куди тобі поспішати?

– Треба піти Льошці щось віднести поїсти. Я візьму йому борщу. Добре?

– Я, значить, готувала його для твого Льоші? У нього рук немає?

– Руки є, а нога в гіпсі. Не будь, Свєтику, такою занудою.

– Я не зануда. Але він міг би й сам щось приготувати. Купи йому шматок ковбаси.

– І ковбаси куплю, і борщ віднесу. Хто про нього повинен дбати? Я. Значить, мені треба йти і його годувати.

– Сама хвора, а йому попреш, – пробубніла Свєтка, подумавши про те, що не будитиме хвору подругу. «Нехай хоч ображається, хоч ні, – міркувала Світлана. – Жоден чоловік іще з голоду не помер».

Даринка прокинулася сама рівно через дві години. Свєтка дивилася по телевізору якийсь серіал.

– Спасибі, що розбудила, – сказала Даша, підводячись із ліжка.

– Тільки зібралася будити, а ти вже прокинулась.

– Здається, мені вже краще.

– Зваж, Дашо, якщо ввечері в тебе буде температура, на роботу завтра не пущу.

– Домовилися, – погодилася Даринка.

Через півгодини вона вже була в Олексія. Вона помітила, як той зрадів її приходу, як ковзнув по ній його погляд, сповнений ніжності.

– Я тобі принесла попоїсти, – сказала Даша, викладаючи на стіл продукти.

– Я б краще тебе з’їв, – мовив Олексій. – Іди до мене, моя Смакота.

Він обійняв дівчину за плечі, і вона відчула тепло його пружного тіла й сильні, але водночас м’які та лагідні руки. Даша припала до його вуст. Вони були гарячі й вологі. На мить вона затримала подих, бажаючи почути що-небудь приємне.

– Моя нескінченність, – напівпошепки сказав Олексій, торкнувши гарячими губами дві її родимки на шиї.

Серце Даші в такі моменти наповнювалося тихою радістю і починало вибивати тамтами.

– Я кохаю тебе, – промовила вона тихо, ледве ворушачи губами.

– Я теж тебе люблю. І буду любити нескінченно довго, як знак на твоїй шиї…

Коли коханий був нагодований і напоєний, Даринка увімкнула телевізор.

– Що будемо дивитися?

– Тебе.

– Мене? – засміялася Даша. – О, ні! З мене досить! Уже всі заспокоїлися й забули про мене.

– Вже не дістають журналісти та репортери?

– Ні, ні, ні! Скільки можна? Я майже цілий місяць відчувала себе препарованою жабою, – посміхнулася Даша. – Годі вже.

…Увечері Даринку знову почало морозити. Світлана, вимірявши їй температуру, сказала твердим, наполегливим голосом:

– Тридцять сім і дві. Це, звичайно, невисока температура, але дуже нехороша. Жодної роботи! Завтра йдеш на лікарняний!

– А якщо до завтра я одужаю? – висунувши ніс з-під ковдри, запитала Даша.

– Ніяких «якщо»! – категорично заявила Свєтка і задерла вгору носика.

Даринка не стала опиратися. Як і в дитинстві, вона вчинила так, як наказала їй подруга. Лікар визначив, що у неї звичайна застуда, і Даша на тиждень пішла на лікарняний.

### Розділ 14

Даринка була на лікарняному, коли Свєтка їй заявила:

– Чи не здається тобі, Дашо, що твоя черга перти в село за продуктами?

З цим не можна було не погодитися. Світлана дійсно їздила в село вже два рази поспіль. Та й мати Даші недвозначно натякала в телефонних розмовах на те, що дочку вдома зачекалися, а ще на неї очікує сюрприз. Даринка почувалася вже краще, відчуваючи тільки легке нездужання.

– Треба – значить, поїду, – сказала Даша.

– У моїх молодої картоплі ще немає, а у твоїх уже є. Привезеш, скільки дадуть, – дала вказівку подруга.

– Гм, – посміхнулася Даша. – Я, значить, не знаю, що в моїх є молода картопля, а ти все знаєш. Як це в тебе виходить?

– Хто володіє інформацією, той керує світом, – Свєтка зробила серйозне лице. – Так сказав якийсь розумний чоловік.

– Якщо когось цитуєш, то запам’ятовуй автора, – зробила їй зауваження Даринка, – інакше коли-небудь потрапиш у безглузде становище.

– Я? Ніколи! Я викручуся, – засміялася Свєтка. – Якщо не згадаю прізвище автора, то сама його вигадаю.

– Не сумніваюся. А чим ти будеш займатися?

– Увечері піду до фонтанів, куплю пляшечку слабоалкоголки і буду прогулюватися туди-сюди, туди-сюди. Кайф!

– І це ти називаєш кайфом?

– Помилуюся кольоровими цівками фонтанів, одягнусь, як люди, щоб не соромно було себе показати. І буду просто цим усім насолоджуватися. Хіба не про таке життя я мріяла ще в школі?

– І це є твоєю метою?

– А що в цьому поганого? Я йду подивитися на інших і себе показати. Уявляєш, я одягнена як з голочки, мені не соромно, що хтось кине вслід «село»!

– Все одно, у кожної людини мають бути й інші цінності. Та й цілі цікавіші, ніж себе показати іншим, прогулюючись із пляшкою цієї твоєї слабоалкоголки в руках.

– А мені не треба іншого! – Свєта підскочила з місця. – Я заради цього приїхала сюди! І про таке життя мріяла не один рік! Я до нього прагнула і домоглася свого. Що ми, ти і я, бачили в селі, крім кізяків по вулиці? Нічого! Що ми робили у вільний від навчання час? Гнули спини на городах, риючись, як кроти, в землі? І так тривало б усе життя. Один день схожий на другий, а другий – на третій! Навіщо мені таке життя?! Та один вечір біля фонтанів коштує року життя в селі!

Світлана палала, мов полум’я, та бігала по кімнаті, розмахуючи руками.

– Я ненавиджу село! Все в ньому ненавиджу! І ці городи, і жаб, що квакають вечорами, і мукання безмозких корів, і стада гусей, і комарів – усе-все! Немає там ані життя, ні любові!

– Це ти не скажи, – заперечила їй Даринка, що траплялося вкрай рідко. – Умови життя там важкі – не сперечаюся. Але природа… Невже тобі краще вдихати пил з асфальту, ніж свіжість нашого озера?

– Уяви собі – приємніше! Так, так! Набагато приємніше. І я готова радше цей пил усе життя фільтрувати своїми легенями, ніж сидіти біля цього озера і слухати жаб’ячі арії!

– А навесні? Свєтику, ти пам’ятаєш, як цвіли сади у нас за будинками? Це ж просто рай!

– Це – пекло! Тому що ці дерева просто так не цвітуть. Їх треба обрізати, стягати сухі гілки, щоб потім порубати на дрова. Дерева ці треба обробити хімікатами та побілити кору. Чи варті кілька хвилин споглядання їхньої краси такої праці? Звичайно ж, ні! Я ось купила три штучні гілки квітучого абрикоса – і достатньо. Сядь перед ними в крісло і милуйся, скільки хочеш. Хоч цілий рік!

– Це все не те. Це – самообман. Ілюзія. А люди в селі, погодься, набагато добріші й щиріші, аніж тут.

– Люди скрізь різні. А якщо і добріші, то від того, що вони змирилися з усім: з лайном під ногами, з потрісканими долонями, мозолями на руках і відсутністю гарячого душу. Вони просто не бачили іншого життя і забули про прості земні блага, про кохання.

– Свєто, ну, що ти верзеш?! Це вже ні в які рамки не влазить! Душі у всіх однакові, і серця – теж. Та живи ти хоч у селі, хоч на Північному полюсі – любов скрізь тебе знайде! І не важливо, де ти живеш і хто ти є. Ось приходить вона, і нікуди від неї не дінешся. І в селах молоді люди закохуються, одружуються, народжують дітей, як і тут, у місті. І через те, що вони живуть не тут, любити вони вміють не менше.

– Яка у них може бути любов, якщо дівчина, зваж, молода дівчина, одягає перед чоловіком не босоніжки, – Свєтка схопила свої чорні блискучі босоніжки і почала водити ними перед самим носом Даші, – на ось таких високих і тонесеньких підборах, а всовує свої ноги в самотуж сплетених товстих шкарпетках у калоші сорок четвертого розміру тому, що у дворі без них не пройти – лайно і бруд!

– Любов бачить красу душі, а не калоші, – зло кинула їй Даринка. – Я б не стала менше любити свого Льошку, якби він зняв свої лаковані туфлі і взув калоші!

– А я, уяви собі, знайшла б іншого Льошу, який не кийком гусей у двір заганяє, а на БМВ їздить!

– Ну й шукай! Подивимося ще, чим закінчаться твої пошуки!

– Це я подивлюся, що ти через рік після весілля заспіваєш!

– Тобі не побіжу скаржитися – це точно.

– А тобі більше немає до кого бігти!

– А от ти дограєшся зі своїм Веніаміном!

Даринка схопила сумочку, перевірила, чи не забула гроші на дорогу, і вискочила з квартири, гучно грюкнувши за собою дверима. Вона була у нестямі від гніву, і хоча до відправлення її автобуса ще було досить часу, поїхала на автовокзал.

Трохи охолонувши, Даша подумала про те, що це була їхня перша сварка. Якось так виходило, що Даша з раннього дитинства завжди і в усьому поступалася подрузі та завжди з нею погоджувалася. Навіть якщо були у них якісь розбіжності, то Даринка намагалася м’яко і тихо висловити свою думку. Якщо Свєта з нею не погоджувалася, то Даша нічого їй далі не доводила, змирившись із тим, що сперечатися з подругою марно.

Даринка сиділа на дерев’яній лавці на автостанції, коли чомусь згадала епізод зі свого дитинства. Бабуся подарувала їй на день народження ляльку Анжелу. У Свєтки такої не було. Лялька мала справжнє довге волосся, яке можна було розчісувати гребінцем і заплітати його у кіски. Анжелу можна було взяти за руку і водити. Лялька переставляла ноги та говорила «мама». Звичайно ж, Даша схопила Анжелу на руки і побігла до Свєтки. У тієї загорілися очі від заздрощів, і дівчатка до вечора водили ляльку за руку, а та без утоми, на радість подругам, повторювала монотонно «мама», «мама», «мама».

– Дашо, дай мені Анжелу на ніч, – попросила Світланка, коли мати покликала Дашу ввечері додому. – Я хочу з нею поспати.

– Це мені бабуся подарувала, – несміливо сказала Даринка.

– Ну то й що? Коли в мене буде день народження, мені теж подарують таку ляльку. Тоді я не буду в тебе просити.

– Бабуся лаятиметься, – сказала Даша, простягаючи Анжелу подрузі.

– А ти їй не кажи, що мені її дала.

Тоді Даринка так і не зізналася вдома, куди поділа свій подарунок. Бабуся її насварила, мама налаялася досхочу, а батько ляснув по дупі й відправив спати. Свято було зіпсоване, і Даша вся в сльозах вляглася спати без Анжели. Вона плакала, закутавшись із головою в ковдру, і довго не могла заснути.

«Чому я зараз згадала про ту ляльку? – подумала Даринка. – Дитинство минуло, і ми стали дорослими. Дорослими і такими різними».

Даша тряслася в «пазику» по дорозі до свого села з неприємним осадом на душі. Навіть тряска автобуса не могла витрусити з її душі прикрі спогади про першу сварку з подругою…

Серце Даші радісно забилося, наповнюючись приємною млістю, коли вона відчинила хвіртку у двір рідного дому. Буяв кущ квітучого бузку у дворі, розносячи навколо свій п’янкий аромат. На подвір’ї мирно цокотали курочки, а мати йшла з городу з оберемком молодого кропу і пір’ям зеленої цибулі.

– Дашо! Донечко, нарешті ти приїхала! – зраділа мама. – Якраз вчасно. Встигла на обід, на холодника.

– Тато вдома?

– Вдома, вдома. Сидить уже з ложкою за столом. Можна подумати, що вранці його не годували, – пробурчала мати просто так, задля годиться, без зла і докорів.

Даринка була вдома, де були стіни, знайомі до кожної дрібниці, звична приємна прохолода, її диван, чисті, до неможливості білосніжні тюлеві фіранки на вікнах і великий, дубовий стіл на кухні, який дістався ще від бабусі. Даша відчувала радість і душевне піднесення в такі моменти і вже незабаром забула про сварку зі Свєтою.

Тут, за спільним столом, як і раніше, кожен сів на своє місце. Батько – коло торця столу, щоб не заважати матері метушитися біля плити, місце мами було поруч із татом, точніше, між ним і піччю, а далі – сиділа Даринка. Залишалося два вільні стільці – старшого брата Даші Олександра, який давно поїхав з батьківського дому в інше місто, там одружився і вже пустив коріння, і бабусі, що вже кілька років не підводилася з ліжка…

Даринка із задоволенням їла холодник. Скільки не намагалася вона зробити його сама, у місті, ніяк не виходило так смачно. Чи то овочі не такі, чи то сметана розбавлена сухим молоком, чи то все не таке, як тут, – своє і приготовлене натрудженими руками мами.

– Як там Сашко? – запитала Даша.

– Ми знаємо про нього не більше за тебе, – відповіла мама. – Дзвінка не дочекаєшся, а якщо і зателефонує, то скаже, що у нього все добре і по тому.

– Скоро приїде – все дізнаєшся, про все розпитаєш, – сказав батько. – Дітей на літо збирається до нас привезти.

– А що їм улітку в місті робити? – додала мати. – У двір не випустиш. То машини ганяють, як очманілі, то маніяки різні.

Даринка посміхнулася.

– Я сумую за Маринкою, за Русланчиком, – сказала вона.

– Воно й зрозуміло. Виросли, вважай, з тобою. Від самого народження, можна сказати, все з тобою та з тобою, – сказала мама.

– Ну, не зовсім з народження, а з піврочку. Я до них звикла, як до своїх дітей. А вони, напевно, вже мене забули. Бачимося так рідко!

– Може, й забули. Чим у них зараз голови забиті? Комп’ютерами! – впевнено сказав батько.

– Дашо, ти ж хотіла собі купити комп’ютер? – чомусь запитала мама.

– Хотіла, але поки не по кишені. Нічого, наразі обійдуся й без нього.

– Ми ось тут порадилися, – мати перезирнулася з батьком, – і вирішили навскладки купити тобі комп’ютер.

– Мені?! – Даринка ледь не захлинулася холодником від такої несподіванки.

– Сашко грошей небагато надіслав, бабуся додала й ось, – мати дістала гроші, що лежали в коробці з-під цукерок на холодильнику, і простягла їх Даші, – начебто мусить вистачити. Ми б і самі його купили, але зайшли до магазину, а там сила-силенна всього. А який він, де він – не знаємо з батьком. Покліпали очима, як два барани перед новими воротами, та й вирішили, що буде краще, якщо ти сама купиш. А то ще візьмемо щось не те.

– Ну, навіщо ви?… – Дівчина відчула, як червоніє.

– Як навіщо? – загримів басом батько. – Таку знамениту дочку виростили і не можемо їй купити цей комп’ютер?! Та у кожного першокласника він уже є! А ми що? Найгірші, чи що?

– Спасибі. Я навіть не знаю…

– Тільки, дочко, не витрачай гроші на що-небудь інше, – попросила мама.

– Мамо, та куди ж я їх можу витратити?

– Спокус у місті багато. То театри, то ресторани, то крамниці з одягом набудували. Ми з батьком, звичайно, люди сільські й мало чого розуміємо в нинішній техніці, але знаємо, що комп’ютер – потрібна річ. Він і для розвитку, і для навчання.

– Не переживайте, я обов’язково куплю комп’ютер, тільки у валізці – ноутбук називається. Його можна носити з собою, і місця він займає не більше за книжку, – сказала сяюча Даринка. – Кімната в нас зі Світланою одна на двох, місця не дуже багато, а так буде і їй, і мені зручно.

Спогад про недавню сварку з подругою тінню майнув на обличчі Даші. Але це була тільки якась мить.

Дівчині було незручно відразу бігти до бабусі, залишивши батька і матір. Вона дуже любила свою бабусю. Любила з дитячих років, відтоді, як себе пам’ятає. Бабуся завжди була поруч. Мати і батько багато і допізна працювали, а Дашу доглядала бабуся – мама її матері.

Бабуся Віра була все життя простою колгоспницею і працювала, як тоді казали, «за нарядом». Уранці жінки збиралися бригадою, ланкова приходила до них з рознарядкою від бригадира і давала розпорядження, де вони будуть працювати. А працювали жінки скрізь: пололи, згодом проріджували дрібний буряк, потім його пізньої осені чистили та завантажували на вантажівки. Їх посилали збирати картоплю, що залишилася на полі, і косити траву коровам, заготовляючи на зиму сіно. Але найважчий час, за словами бабусі, наставав тоді, коли пізньої осені визрівали коноплі заввишки до трьох метрів. Їх скошували комбайном, але жінкам доводилося в’язати їх вручну і встановлювати в снопи для просушування. Потім коноплі перевозили до невеликого болітця за селом. І тоді жінки, сколовши руки сухими стеблами, замочували коноплі в цьому болоті. Вони взували високі гумові чоботи і, закотивши рукава куфайок, клали підсохлі рослини в холодну твань, де вони починали гнити і видавати такий сморід, що чути було по всьому селі. Минав деякий час, і знову ці самі жінки «за нарядом» йшли діставати коноплі з болота і вантажити на машину. Колгоспниці залазили голіруч у болотяну гниль з кіркою льоду зверху і витягали коноплі. Жінки, пропахлі цим смородом до самих кісток, довго нічим не могли відмитися. Старші, які вже мали своїх дітей, жаліли молодих і не допускали до цієї роботи в колгоспі. Багато хто з них потім цілу зиму лікував усілякі жіночі хвороби, зароблені в холодній воді. Але найчастіше з роками у людей скручувало пальці на руках і суглоби на них ставали великими й болючими. Так сталося і з бабусею Вірою. У неї дуже рано пальці майже втратили свою рухливість, стали закрученими в різні боки, а товсті та грубі суглоби залишилися як вічне нагадування про важку працю «за нарядом».

– Я піду бабусі подякую, – сказала Даринка, встаючи з-за столу.

– Іди, йди. Вона вже зачекалася тебе, – посміхнулася мати, бачачи, як доньці нетерпеливиться пошушукатися з бабусею.

Даринка пірнула до кімнати, де на ліжку з панцирною сіткою, на великій подушці напівлежала бабуся Віра.

– Бабцю, – метнулася до неї Даша і обняла маленьку, худеньку, немов висушену важкою працею і прожитими роками, стареньку.

– Дашенько, онучечко! Нарешті я тебе дочекалася, – зраділа бабуся, і на її очах забриніли сльози. – Слава Богу, дочекалась, а то думала, що помру і не побачу тебе.

– Бабулечко, ти кожного разу так говориш і кожного разу я тобі повторюю, щоб не сміла помирати, доки не побачиш правнука – мого сина – і не проводиш його в армію, – посміхнулася дівчина, погладжуючи рідке сиве волосся старенької. – Домовилися?

– Ой, Дашенько, сонечко моє, я б і рада, та лежу ось, як колода посеред дороги, – тільки й того, що іншим заважаю. Хочеться допомогти хоч чимсь по хаті, по господарству, а ніжки не несуть і ручки не тримають. Одне тільки можуть вони – ложку до рота піднести.

– І це добре. Скільки тобі можна працювати? Лежи тепер та серіали по телевізору дивись.

– Я не тільки кіно, я і тебе дивилася по телевізору. Яка ж ти в мене розумниця! Я так і знала, що ти фельдшеркою станеш.

– Я, бабуся, медсестрою працюю.

– Та мені нема різниці. Ти мені розкажи, як ця клята аварія трапилася?

– А ти хитруня, бабуню! – Даринка обійняла бабусю, поклавши голову поряд з нею на подушку. – Все знаєш, а просиш іще розповісти.

– Кажуть, що по телевізору не все можна говорити. А ти мені всю правду розкажи, все, як було.

– Бабцю, спасибі тобі за гроші на комп’ютер.

– Це ще не все, – пошепки сказала бабуся. – Я тобі на весілля, на подарунок грошей назбирала. Ну, то розкажеш мені чи ні?

– Добре. Я тобі все докладно розповім, починаючи від того моменту, як ми з Олексієм їздили знайомитися з його батьками. А потім я тебе скупаю у ванній.

– Згодна. Розповідай, Дашенько, розповідай…

Увечері Даринка уклала скупану бабусю на чисту постіль спати. Дівчина вийшла у двір. Тут, під кущем бузку, стояли столик і лавка, зроблені батьком. Улітку вони часто вечеряли тут усією родиною. Мама накривала стіл клейонкою, і, здавалося, на вулиці було все набагато смачнішим і апетитнішим.

Даринка відкинулася назад, сперлася на дерев’яну спинку. Було незвично тихо. Тільки десь у траві тріскотів коник і було чути спів солов’я. Повітря чисте та свіже, хоч пий його, наповнене не тільки ароматом рясно вкритого цвітом бузку, а ще й запахом якоїсь квітучої трави. Ні гуркоту машин, ні чаду, ні кіптяви, ні пилу, ні п’яних криків і дзенькання розбитих об асфальт пивних пляшок.

«Просто якийсь земний рай», – подумала Даша і знову мимоволі згадала Свєтку, котра просто-таки плює отрутою агресивності проти села.

Вона підвела голову і побачила над собою нескінченно глибоке темне небо з яскравими міріадами зірок на ньому. Воно здалося Даші зораним полем, на якому щойно розквітли мерехтливі казкові жовті квіточки. Вони були більшими і дрібнішими. Одні зірки-квіточки росли самотньо, наче втративши своїх сестер, і тепер винувато мерехтіли наодинці, інші були немов пагони, що тільки-но пробилися із зернятка на волю. Вони збивалися докупки і радісно підморгували одна одній у величезному хаотичному натовпі, оповіщаючи весь Усесвіт про свою появу на світ.

Зорі тихо мерехтіли, шикуючись у загадкові фігурки, іменовані сузір’ями, пророкуючи кожній живій людині на Землі свою долю…

## Частина III

### Розділ 15

Нещодавня сварка між подругами незабаром розвіялася, як легенька небесна хмаринка на вітрі. Даринка не вміла тримати в душі зло. Для цього почуття в неї просто не було місця, а Світлана знову була зайнята підготовкою чергової атаки на любовному фронті.

Відпочивши, Даша відчула себе трохи краще, і якби не пітливість уранці й легка слабкість, могла б вважати себе цілком дужою. Сьогодні вона закрила свій лікарняний лист, і лікар упевненим і розгонистим почерком залишив запис «Здорова» у її амбулаторній картці.

Даринка вирішила приготувати що-небудь попоїсти на завтрашній день і сьогоднішню вечерю. Увечері прибіжить з роботи голодна Свєтка і помчить передусім на кухню, а завтра їй самій треба буде вранці йти на роботу. Дівчина так захопилася приготуванням, що не помітила, як пролетів час, і Свєтка раптовим вихором не увірвалася до квартири.

– Дашо, – з порогу закричала Світлана, – у нас пожерти що-небудь є? Я вмираю з голоду!

– Їсти подано, – відгукнулася Даша з кухні.

– Уяви собі, Дашо, хотіла сьогодні в нашій їдальні пообідати, а там вирубали на дві години електрику, – зацокотіла Свєта, швиденько переодягаючись у легку маєчку і шорти. – А що таке для нас коли немає світла? Крах! Добре, хоч хворим устигли приготувати обід. Правда, їм довелося їсти ледве теплий борщ і вихололе пюре, але хоч щось було, а я залишилася голодною.

– Годі базікати. Сідай за стіл, а то і тут усе охолоне.

Свєтка шуснула за стіл і заторохтіла ложкою, швидко сьорбаючи суп із гречкою.

– Дашо, ти мені даси в Інтернеті полазити? – Свєта підвела на Дашу свої хитрі оченята і зробила таку нещасну пику, що відмовити їй у проханні було просто неможливо.

– Куди я подінуся? Звичайно ж, дам. Знову листи писати будеш?

– Звідки ти знаєш?

– Здогадлива я, – усміхнулася Даша.

Даринка сіла за столик і почала ритися в книгах. Ще зі шкільних років вона завела грубий зошит у твердій обкладинці, на якій красувався безглуздий напис «Канцелярська книга». Даші більше подобався вміст цього зошита. Тут вона записувала улюблені вірші. З роками збірка росла і порожніх сторінок не залишилося. Нещодавно Даринці знову довелося купити зошит, тому що один вона вже списала, а на очі потрапляли цікаві твори нових авторів і залишалося ще багато непрочитаних віршів улюблених поетів. Даша знову купила точнісінько такий зошит, подумавши про те, що листи в ньому добре тримаються за надійну тверду обкладинку. «Збірка найкращих віршів» – підписала вона й одразу ж пошкодувала, що не написала слово «улюблених». Подумавши трохи, вона додала «№2» і внизу дописала «Дарина Шевченко». Зосталося тільки два неприємні слова «Канцелярська книга». Від них віяло якоюсь казенщиною і сухістю, до того ж, на думку Даші, слово «канцелярія» давно вже себе пережило, залишивши тільки назву цієї книги і групу потрібних речей під назвою «канцелярські товари».

У Свєтки з’явилося нове захоплення. Вона просила у Даринки її ноутбук і, забравшись із ним на диван, листувалася з кимось. У такі хвилини вона не діставала Дашу своїм базіканням, а щось мовчки строчила, усміхалась, іноді сміялася, прочитавши повідомлення. Так було і зараз. Даша старанно виводила у своєму зошиті кожну букву, переписуючи рядки:

Ти, як зоряна ніч, холодна:
Холод в серці, холод в словах…
Як забути тебе сьогодні,
Щоб ніколи не забувать?![1]

Свєтка вже з півгодини мовчала, зайнята ноутбуком, а потім різко відклала його вбік і ляснула себе долонею по голові:

– От балда! Зовсім забула тобі розповісти!

– Що за новини у тебе цього разу? – байдуже запитала Даринка, роздратована тим, що зараз знову доведеться вислуховувати або казки про Веніаміна і його любов до неї, або чергові плітки з роботи.

– Другий день забуваю! Це ж треба!

– Розповідай, – зітхнула Даша і повернулася до подруги, відсунувши зошит.

– Два дні поспіль приходить до нас у клініку один незнайомець і запитує, кого б ти думала? Шевченко Дашу!

– Мене?!

– Саме так. Так це я двічі його бачила, а перед цим, відразу, як ти пішла на лікарняний, він, виявляється, приходив до Веніаміна і теж питав тебе.

– Навіщо я йому?

– Він нікому, навіть завідувачу, нічого не говорить. Сказав, що йому потрібна особисто ти.

– Спізнився якийсь журналіст?

– Ні, ні! – замахала руками Свєтка. – Він не схожий на них і просто не може бути ним.

– Звідки у тебе така впевненість?

– Якби з цього питання, то він би сказав прямо Веніамінові. Та й одягнений він як депутат у парламенті. Так, так, не смійся. Я навіть припустити не можу, скільки коштують його черевики, сорочка та автівка.

– Який він із себе?

– На вигляд йому близько сорока, плюс-мінус п’ять років, на скронях така гарна сивина, наче вибілені пасма волосся, борідка, вуса, високий, красивий і, видно відразу, інтелігент.

– Дивно, – сказала Даринка й задумалась. – Я такого не знаю. Може, хтось із колишніх пацієнтів?

– Тоді він би теж сказав про це і не робив із цього таємницю. Знаєш, Дашо, у нього якісь неприємності. Помітно, коли людина переживає, не спить, хвилюється, то все це накладає свій відбиток на обличчя. Ось він був увесь такий чистий, доглянутий, але втомлений і сумний. Мені здалося, що він чимось сильно переймається.

– І ти не дізналася чим? – в голосі дівчини прозвучала легка іронія.

– Він непохитний! Я його запросила до «сестринської», чайок там зробила нашвидкуруч, печенюшки, те-се, думаю, поговорю з ним у дружній атмосфері, він розкриється і хоч щось розповість.

– А він?

– Він попив мовчки чай, запитав, коли тебе можна побачити, подякував і пішов.

– А як його прізвище, як звати, ти дізналася?

– Я поставила запитання: «Як мені до вас звертатися?» А він: «Як хочете», – сказав і знову в одну точку втупився. Думає про щось своє, дуже неприємне, і мовчить наче риба.

– Дуже дивно, – Даринка знизала плечима. – Навіть і припустити не можу, хто б міг мене шукати. Але як ти могла забути мені про це розповісти?

– А що з того, якби розповіла? Завтра вийдеш на роботу і все дізнаєшся. Що зараз собі мізки поганим забивати? – сказала Свєтка і знову поставила ноутбук собі на коліна, вмить забувши про розмову.

…Даринка помітила незнайомця здалеку, коли вранці поспішала на роботу. Чоловік міцної статури з чорною барсеткою в руках нервово походжав по алеї клініки. Часом він смикав рукою свою невелику борідку, зупинявся, занурившись у якісь роздуми, потім знову крокував по доріжці. Вона пройшла повз, кинувши на нього побіжний погляд. Чоловік здригнувся, немов виринувши зі спогадів, і гукнув Дашу:

– Дівчино, можна вас на хвилинку?

Даринка завмерла на місці, і якесь невиразне передчуття неприємності, що зависла над нею, холодком проповзло по спині. Вона обернулась і зустрілася поглядом із красивими очима незнайомця. Гарними і дуже сумними.

– Ви Даша Шевченко?

– Я. А в чому річ? – Даша насторожилася.

– Мені конче треба з вами поговорити.

– Кажіть. У мене мало часу, і я можу запізнитися на роботу.

– Я почекаю.

– Вам доведеться довго, до вечора чекати.

– Я буду чекати вас тут, – твердо сказав чоловік. – Це дуже важливо.

– Ну, добре. Скільки вам знадобиться часу?

– Небагато. Не більш аніж півгодини.

– Тоді я вийду до вас, як тільки випаде вільна хвилинка.

– Так, так. Добре, – сказав чоловік якось неуважно.

Даринка прийняла зміну і, скучивши за своїми подругам по роботі, так захопилася, що геть-чисто забула про незнайомця. Тільки коли дівчата запропонували сходити попити чаю, згадала про людину, яка хотіла з нею поговорити.

– Дівчата, сьогодні чай п’єте без мене, – сказала вона, – мені треба відлучитися на півгодинки. Якщо щось, то прикрийте мене.

– Це не до того чоловіка поспішаєш? – кивнула її колега Ліда в бік вікна.

Даша виглянула у вікно і побачила чоловіка, який досі її чекав. Він сидів під деревом шовковиці та палив.

– Можливо, – посміхнулася Даринка.

– А як же Льошик? Можна вже забирати?

– Тільки спробуй! – Даша погрозила їй кулаком.

Не поспішаючи, вона вийшла на вулицю. Була та прекрасна пора року, коли весна ще залишала по собі свої буйні яскраво-зелені фарби, змішані з ніжним, біло-рожевим кольором плодових дерев, ранкову свіжість і прохолоду, а літо ще не встигло все це забрати і спалити своїм гарячим промінням. У Даші було на душі радісно і ясно, наче перед цим не трапилося ніякої хвороби, сварки зі Світланою та шрамів на лобі й руках. Життя було прекрасне, і Даринка випромінювала щастя, як невидиму енергію. Її вже залишило невиразне передчуття тривоги, яке охопило її під час першої зустрічі з незнайомцем. Їй хотілося обійняти весь світ і закричати: «Люди! Все добре! Живіть і радійте життю!»

«Щось я замріялася», – подумала Даша, підходячи до чоловіка.

Він викинув недопалену цигарку і жестом запросив її сісти. Даринка сіла за столик навпроти незнайомця.

– Ви Даша? – ще раз запитав він.

– Так.

– Ви намагалися врятувати мого сина Антона… Тоді, у тій аварії.

Даша здогадалася, що це був батько загиблого молодого хлопця.

– Даруйте, але я зробила все, що було можна… – Даринка відчула себе трішки винуватою перед батьком загиблого молодика і нервово зібгала пелену халата. – Повірте, у вашого сина… Він не мав шансів… Жодних.

– Розкажіть, як він помер, – попросив чоловік, і було помітно, як важко йому дається кожне слово.

– Пробачте, як вас… Як мені до вас звертатися?

– Так, я забув відрекомендуватися. Георгій Арсентійович.

– У нього були травми, несумісні з життям. Він не встиг зрозуміти, що з ним сталося, й відчути біль, – вона сказала те, що хотів почути вбитий горем батько. – Пульс був ледве чутний ще кілька хвилин. Георгію Арсентійовичу, якби можна було хоч чимось йому допомогти, я б це зробила.

– Ви надавали йому допомогу?

– Так, я передусім намагалася допомогти вашому синові, але… Вибачте, мені дуже шкода.

– Спасибі вам, Дашо, що хотіли йому допомогти. Це був мій єдиний син.

Чоловік дістав сигарету з пачки «Мальборо» і, чиркнувши запальничкою, затягнувся димом.

– Я прийшов не звинувачувати вас у тому, що трапилося. Сталося те, що мало статися рано чи пізно. І в смерті Антона винен лише я. – Георгій Арсентійович важко зітхнув, глибоко затягнувся димом і додав: – Це мій хрест, який мені доведеться нести все життя.

– Аварія – це випадковість. Не звинувачуйте себе.

– Ні, Дашо, це наслідок моєї помилки. Антон був моїм єдиним і улюбленим сином. Я не помітив, коли він перетнув межу вседозволеності і став на слизьку доріжку. Мені треба було відразу його зупинити, а я закривав очі й не хотів вірити, що Антон, мій улюблений Антоша, у якого було всього вдосталь, став наркозалежним. Знаєте, Дашо, я думав, що через це проходить уся нинішня молодь. Їм кортить гострих відчуттів, випробувати щось нове, незвідане. Я вважав, що, давши синові повну свободу і купу грошей, забезпечую цим йому право вибору, не принижуючи його людської гідності. Можете уявити, я був упевнений, що Антон, спробувавши цю гидоту, відійде від неї, зробить правильний вибір. Але я глибоко помилився.

Чоловік замовк, і Даринка не зронила ні слова. Вона розуміла, як зараз важко батькові, який втратив сина, і вирішила дати йому можливість виговоритися.

– Антон став наркоманом, кинув навчання в інституті. Я знав, але все чекав, доки він сам схаменеться… Останнім часом я вирішив допомогти йому вилікуватися… Пізно. Було вже пізно.

– Тепер уже нічого не змінити. Нехай у вашій пам’яті він залишиться таким, яким був раніше.

– Я був убитий, просто розчавлений, як муха. Після похорону я залишив на час справи на управителя і спробував привести свої почуття до ладу. Тільки нещодавно я знову почав читати газети й дивитися новини по телевізору. Тоді я дізнався, що ви рятували людей… Там, у тумані, де загинув мій Антон… Я дізнався про вас і про клініку, де ви працюєте. Так я знайшов вас, Даринко.

Даша не знайшлася, що сказати, і ніяково опустила очі.

– Мені було приємно дізнатися, що ви, незнайома людина, намагалися його врятувати.

– Я виконувала свої обов’язки медсестри, – тихо мовила Даринка.

– Ви були поранені, коли надавали допомогу моєму синові?

– Ну, так. Небагато.

– У вас на руках шрами.

– І на лобі, – посміхнулася Даша й відгорнула руками вбік пишний чубчик, оголивши глибоку западину шраму.

– Пробачте, Дашо, але мені треба поставити вам особисте питання.

– Будь ласка.

– Я так розумію, що ви незаміжня, дітей теж поки нема.

– Так. Ще не одружена, але збираюся.

Георгій Арсентійович явно занервував, і Даша знову насторожилася.

– Дізнавшись про вас, я відразу ж приїхав сюди, але мені сказали, що ви на лікарняному, – раптово швидко заговорив Георгій Арсентійович, ніби боячись, що не встигне сказати щось дуже важливе. Не встигне або вже не зможе. – Тепер я мушу сказати вам найголовніше… Справа в тому, що в Антона був… у нього… він був хворий на СНІД. Зачекайте! Мовчіть і не перебивайте мене! Мені дуже важко про це говорити, але я хвилююся за вас. Вам треба здати аналізи на СНІД, і чим швидше, тим краще. Я хочу переконатися, що ви через кров не заразилися…

Даринці земля пішла з-під ніг, і в голові так зашуміло, немов її вдарила блискавка. Вона не чула більше слів, і світ, який вона зовсім недавно так любила, став розпливатися перед очима, перетворюючись на темну, непрозору пляму, що швидко збільшувалася.

З великими труднощами Даша зуміла глибоко вдихнути і запитала:

– Ви… впевнені… у цьому?

– На жаль, так, – відповів чоловік і низько опустив голову. – Дашо, це не означає, що ви обов’язково інфікувалися. Просто вам треба перевіритися, здати аналізи й переконатися, що у вас усе добре.

– Ідіть, – видихнула Даринка.

– Я… я хотів би…

– Ідіть і не з’являйтеся тут більше ніколи, – сказала Даша сухо, без єдиної емоції в голосі.

– Може, вам знадобиться моя допомога. Я міг би… – чоловік простягнув їй візитівку.

– Не знадобиться, – глухо промовила Даринка і викинула візитівку в урну.

Вона важко підвелася, бо тіло було налите свинцем і, не прощаючись, пішла до будівлі. Георгій Арсентійович провів поглядом худеньку фігурку дівчини в білому халаті. Від того, що він знайшов Дашу і розповів правду про сина, йому не стало легше. Він зрозумів, що тепер йому жити буде ще важче, ніж було досі.

### Розділ 16

Даринка механічно виконувала всю роботу, занурившись у роздуми. Трохи позбувшись стресу, вона знову знайшла можливість думати й аналізувати. Тепер, розкладаючи таблетки по ланочках із прізвищами хворих, вона розуміла, що треба бути вкрай уважною і не припуститися помилки. Даша думала про те, що її нерозсудливість під час надання допомоги потерпілим в аварії можна розцінити як помилку. Але як тоді вона могла діяти інакше, щоб не припуститися цієї помилки? Шукати медичні рукавички, щоб затиснути вирвану артерію на шиї молодої людини, з якої фонтаном била кров? Безглуздо. Залишити немовля без штучного дихання, якщо його душили спазми і кожен його вдих міг виявитись останнім? Ні, вона не могла вчинити по-іншому, бо тоді не змогла б жити спокійно все подальше життя.

Прокрутивши в пам’яті події того фатального ранку з самого початку аварії до моменту, коли вона сама знепритомніла, Даринка ще раз переконалася, що зробила все правильно. А те, що Антон був хворий на СНІД, іще нічого не означає. Даша могла підхопити інфекцію або ж її уникнути. Дівчина подумала про те, що з дитинства вона мало хворіла, рідко застуджувалась і примудрялася приходити до школи навіть тоді, коли всі хворіли, а учнів сиділо за партами п’ятеро з двадцяти п’яти.

«Значить, у мене гарний імунітет, – зробила для себе втішний висновок Даша. – А це означає, що маю багато шансів не підхопити ВІЛ».

Трохи втішившись такою думкою, Даринка все-таки стала міркувати про те, що треба перевіритися. «Береженого Бог береже», – згадала вона, як любила повторювати її бабуся, і вирішила: «Тепер треба поговорити зі Свєткою, яка підробляє в лабораторії клініки».

Вдень обидві дівчини працювали переважно на прийомах хворих у кабінетах лікарів, а в інші зміни йшли то на чергування в стаціонар, то на виклики до «швидкої», то в лабораторію, як Світлана. Деякий час Дашу мучили сумніви, чи варто довіряти подрузі, але це тривало недовго. Вони завжди довіряли одна одній свої маленькі таємниці, й до цього часу Свєтка, незважаючи на всі свої вади, ніде не розпускала язика. Та й кому Даша могла ще довіритися? «Свєтка добра, – думала Даша, даючи кабінетові лад. Хоч що траплялося, вона завжди була зі мною поряд. Мабуть, вона мені, як сестра».

Світлана була ще в лабораторії.

– Ти сьогодні в ніч залишаєшся чергувати? – запитала Даринка, входячи до приміщення, що сяяло білим кахлем на стінах.

– На «швидкій» нікому чергувати. Будемо ніч кататися. А що робити? Гроші зайвими не бувають.

– Веніамін перестав спонсорувати? – нерозумно пожартувала Даша, і тут-таки їй стало незручно за свій жарт.

– Можна було б і більше давати, – сказала Світлана. – А ти чому не йдеш додому? Сніданок на столі – твій клопіт. Не забула?

– Пам’ятаю, – відповіла Даринка і сіла на стілець. – Утомилась я, не знаю чому.

– Ці хворі доведуть до того, що з ніг звалитися можна. Кожен день стабільно знайдеться одна людина, якій обов’язково щось не так. Їх нам Бог за статутом приписав, чи що?

– Свєтику, ти не думала про те, що ми з тобою, як дві рідні сестри?

– Не думала, але знаю. А що тут дивного? Виросли разом, живемо разом, – і додала: – Поки що.

– Так, поки що, – промовила задумливо Даринка. – Рано чи пізно нам доведеться жити нарізно. Ми будемо з тобою спілкуватись і далі?

– А ти хіба проти? Хто у нас тут є з рідних? Нікого. А ми з тобою, начебто, як родичі вже.

– Народимо дітей, будемо одна в одної їх хрестити, станемо рідними по закону і перед Богом.

– Є пропозиція, – сказала Світлана, замикаючи на ключ шафку. – Хто перший народить, той бере хрещеною іншу!

– Чудово!

– Ну, ти ж не за цим прийшла, Дашуню. Я ж бачу, що тобі треба мені або щось розповісти, або попросити. Скажу відразу, що завтра я не буду готувати сніданок, хоч як би ти мене вмовляла. Про решту можеш просити.

Світлана сіла навпроти подруги і подумала, що та зараз попросить її офіційно бути на весіллі дружкою нареченої. Про це вони ще не говорили, але й так було зрозуміло, що в Даші ближче від Свєти подруг не було. Але те, що вона почула, змусило Свєтку заклякнути на місці.

– Зроби мені аналізи, щоб ніхто не знав, – попросила Даринка. – На СНІД. Зможеш?

– З-з-можу, – затинаючись, сказала Світлана.

– Тоді зроби їх зараз. Чим швидше я заспокоюся, тим краще. Я впевнена на дев’яносто і дев’ять десятих відсотка, що вони будуть хорошими.

– Це щоб ніхто не знав? – пошепки, ніби хтось може підслухати їхню розмову, запитала Свєта.

– Саме собою зрозуміло, подружко. Та що ти така кисла, ніби не я, а ти обстежуєшся?

– Страшно якось стало.

– Ти ж медик, Свєто, і кожен день стикаєшся з людьми, у яких різні діагнози. Ти ж не трясешся так?

– Це інше. Ця хвороба… Вона дуже небезпечна.

– Знаю. Але сподіваюся, що вона мене не торкнулася. Розкажи краще, що в тебе нового, – попросила Даринка, доки Світлана відмикала шафки з пробірками.

– Днями їдемо з Веніаміном на турбазу. Так, трохи відпочити, днів на два-три. Хочеться засмагнути, в річці похлюпатися, шашличок на природі й таке інше.

– А як же я дізнаюся результати аналізів? Раптом вони потраплять у чужі руки?

– Не кіпішуй. Я дочекаюся результатів і тоді поїду.

– Спасибі тобі, Свєтику. Ти – справжній друг.

…Даринка була вдома, коли їй зателефонувала з роботи Свєтка.

– Дашо, ми їдемо сьогодні на турбазу, – повідомила вона зовсім без оптимізму.

– Ти заїдеш додому за речами?

– Ні. Я їх узяла із собою, коли йшла на зміну.

– А як же… те, про що ми домовлялися?

– Дашо, – одним подихом випалила Свєтка, – у тебе результат позитивний.

– Не зрозуміла, – сказала Даринка, вирішивши, що подруга помилилися. – Повтори, будь ласка.

– У тебе СНІД, – пролунало у слухавці, як суворий вирок прокурора. – Але можна ще раз спробувати здати аналізи, повторно…

Свєтка ще щось говорила, але по тілу Даринки миттєво пробігли неприємні мурахи, у голові загуло, а душа вмить наповнилася крижаним страхом. Ще не повністю збагнувши те, що трапилося, Даша впала в стан напівзабуття. Її тіло, скуте страхом по руках і ногах, відмовлялося рухатись, і вона звалилася на підлогу. Ще довго вона лежала, не до кінця усвідомлюючи, що вирок уже винесено і підступна хвороба схопила її в свої цупкі сталеві обійми.

### Розділ 17

Даринка почала приходити до тями тільки ввечері. Доведена до несамовитості, вона сиділа сама в стінах зануреної в сутінки кімнати. На душі було порожньо. Світ став безбарвним, сірим, сумним. Здавалося, вона позбулася всіх емоцій, простих радощів життя і її ніщо не хвилювало. Але за зовнішньою байдужістю була її спустошена за один день душа. Вона подивилася на мобільний телефон. Мала три пропущені дзвінки. Дзвонив Олексій, і від самого спогаду про нього Даші знову почало щось каменем тиснути в грудях. Вона розгубилася через звістку, що нагрянула раптово, несподівано, застукала її зненацька. СНІД зруйнував її, здавалося б, непохитний замок щастя, який вона будувала, в якому збиралася жити довгі роки, народжувати дітей, виховувати, дарувати їм свою любов, потім чекати онуків.

Даринка подумала, що так почуваються всі хворі, яким ставлять страшний діагноз. Вона знала про таких людей, працюючи в клініці. Спочатку в них наставав шок, а потім… Потім було дуже важливо, хто є поруч із ними у тяжку хвилину. Таким хворим потрібна підтримка родичів, друзів і знайомих хоча б спершу, доки людина зрозуміє, що будь-який, навіть найстрашніший діагноз – це ще не смертний вирок. Згодом у хворого вмикаються захисні сили організму, починається курс лікування і, за підтримки на належному рівні свого внутрішнього стану душі й моральної допомоги близьких, люди виліковуються. «Або подовжують свої муки», – з гіркотою підбила підсумок своїх роздумів Даринка. А зараз їй треба було в повній мірі усвідомити те, що трапилося, і щось робити. Що завгодно, аби не сидіти в заціпенінні зі своїми думками і не дати крижаному страху оволодіти нею остаточно.

Даринка спочатку безцільно ходила по кімнаті, волочачи задерев’янілі важкі ноги.

«Свєтка! – осяяло її. – У мене є гарна, добра подруга. Вона підтримає, не дасть запанікувати. Треба їй подзвонити, і вона допоможе, підкаже, що слід робити».

Даринка схопила телефон так, як потопельник у бурхливих водах моря хапається з останньої сили за кинуте йому рятівне коло. Телефон довго гудів на одній протяжній ноті, потім нервово запікав короткими гудками. Даша натиснула «Повтор» і чекала, чекала, чекала. Її надії були марними. Свєтка або не чула виклику, або просто не хотіла відповідати, не бажаючи переривати свій відпочинок.

Тепер Даринка почала думати про Олексія. Як йому сказати? Як він відреагує на її зізнання? Звичайно ж, дівчина була впевнена, що він її зрозуміє, – Олексій її так любить. Просто вона боялася завдати йому біль, і зараз, у цей момент, Даша була ще не готова порозумітися з коханим. Їй бракувало слів, не приходили потрібні думки. Даринка збагнула одне, що без допомоги подруги їй не обійтися.

Дівчина поглянула на годинник. Їй належало пережити одну, наймоторошнішу в її короткому житті ніч на самоті, наодинці зі своїми думками. Завтра вона піде на роботу і повернеться пізно ввечері. У цей час приїде додому Свєтка і підкаже, як бути далі. Не вечеряючи, не роздягаючись, Даша лягла на диван і закуталася в ковдри. Її знову морозило.

І тут у Даринки наче обірвалось усе всередині і вона, сховавши обличчя в подушку, від відчаю голосно розридалася. Вона дала повну волю сльозам і почуттям, оплакуючи свій зруйнований світ…

Коли почало розвиднятися, Даша гнівно зиркнула на ненависний годинник. Їй хотілося швидше потрапити на роботу, де є живі люди зі своїми радощами і бідами. Куди-небудь, аби більше не зоставатися на самоті! Але стрілки годинника зупинилися, немов знущаючись із дівчини. Даринка, похитуючись, пройшла у ванну і відкрутила кран. Струмені води зашуміли, нагадавши Даринці, що вона тут не сама, й дівчина плеснула в обличчя холодною водою. Піднявши лице, вона подивилася в кругле, в пластмасовій оправі дзеркало на стіні – і жахнулася, не впізнавши себе. Ця ніч поклала свій відбиток на її зовнішності, зафіксувавши душевні страждання. Даша підставила обличчя під струмінь холодної води, намагаючись змити темні кола під очима, зняти набряки та втому з червоних, опухлих повік.

Цілий день їй коштувало величезних зусиль приховувати свій настрій. Даша і сама помічала, що її завжди чіткі, швидкі, налагоджені та відшліфовані рухи сьогодні були нервовими, різкими й незграбними. Кожен звук їй здавався гуркотом грому, і вона здригалась і пересмикувалася всім тілом. Даша вже пошкодувала, що не відпросилася з роботи й не взяла відгулу. Адже можна було спокійно посидіти вдома і дочекатися подруги. Сьогодні вона вперше замислилися, якою важливою для неї є дружба зі Свєткою, і їй стало навіть не по собі, коли згадала недавню суперечку з подругою. Чомусь пригадалася лялька Анжела, через яку вона, Даринка, плакала і не спала вночі. Зараз вона по-новому оцінила їхню дружбу і з надією, вкотре вже, глипнула на годинник.

Цього вечора Даша не йшла додому, а летіла на крилах. Їй хотілося швидше побачити Світлану, обняти її, попросити вибачення за Анжелу, за дурну суперечку, впасти їй на груди і розповісти про всі свої переживання. Даша, переходячи вулицю, не глянула на світлофор і побігла на червоний. Їй сигналили різними голосами клаксони машин, але це було вже неважливо. Головне – тепер вона не буде сам на сам зі своїм горем. У неї є надійна і вірна подруга!

Біля невеличкого продуктового магазинчика зі смачною назвою «Ням-ням» стояла літня жінка, а поруч із нею, на картонній коробці, красувалося маленьке пластикове відерце з великою зрілою полуницею.

– Купіть полуничку, не пошкодуєте, – пропонувала старенька.

«А чому б і ні? – подумала Даринка. – Свєтка страшенно любить полуницю. Можу я порадувати свою подругу хоча б раз?!»

Даша поклала полуницю до пакету і прискорила крок. Відімкнувши двері квартири своїм ключем, вона побачила просто біля порогу спочатку дві великі дорожні сумки, а потім вже Свєтку, яка тягла третю валізу.

– Привіт, Дашулю, – кинула вона, ковзнувши поглядом по застиглій біля порогу подрузі. – А я ось переїжджаю. Але ти не переймайся, ми будемо дзвонити одна одній, коли що…

Світлана застебнула блискавку останньої валізи і додала, ховаючи погляд:

– Розумієш, так буде краще… для нас із Веніаміном. Він зняв мені іншу, окрему квартиру. Що ми з тобою товчемося одна на одній? Там ми зможемо зустрічатися, коли захочемо. Та й ти не довго тут затримаєшся… Все одно, рано чи пізно, ми розлетимося в різні боки…

Даша стояла в заціпенінні, не зронивши жодного слова. Її обличчя стало блідим, застиглим і отупілим.

– Мені треба йти… Я викликала таксі, – наче перепрошуючи, не дивлячись на подругу, сказала Свєтка.

Світлана протиснулася зі своїми сумками вузьким коридором, намагаючись не зачепити Дашу, яка завмерла у скам’янілій позі, і на прощання мовила:

– Телефонуй, коли що…

Навіть не сказала, а так, кинула нічого не варту фразу для пристойності або на знак подяки за тривалі роки міцної дружби. Боковим зором вона зауважила, які були у Даші закляклі очі і як її обличчя спотворила іронічна гримаса.

Крізь шум у вухах Даша почула звук таксі, що поспіхом вирушало від під’їзду, і ще довго стояла на тому самому місці, тримаючи в руці пакет з полуницями для подруги. Чомусь із голови ніяк не хотіла йти лялька Анжела з далекого дитинства…

### Розділ 18

Вранці, коли на небі поступово згасали вогники зірок і кімнату почала поступово заливати передсвітанкова синява, Даша, передумавши за ніч усе, що могла, вирішила, що треба йти до Олексія. Було дуже дивно, що він більше не телефонував, але Даша не стала довго розмірковувати про це. Вона знала одне, що подруга її зрадила. Свєтка просто втекла, і їй навіть не вистачило мужності сказати правду. Вона злякалась і збрехала. Тепер залишалася надія тільки на коханого. Вчора Даринка була повністю впевнена і у Свєтці, і в Олексієві. Сьогодні їй стало лячно. Вона почала збиратися, намагаючись не думати про те, що станеться з нею, якщо…

«Ніяких «якщо» не буде! – сказала вона сама собі. – Свєтка була просто подругою, у якої своє життя. А Льошка…»

З ним вона збиралася прожити разом усе життя. Це була не просто дружба, а щось більш піднесене й чисте. Щоб не дати лихим думкам знайти місце в її збудженій свідомості, Даша намагалася думати про щось хороше. Вона згадувала клятви коханого бути разом завжди. «Завжди, хоч би що трапилося», – згадувала вона очі Олексія, коли він говорив ці слова. А ще він любив цілувати її шию, де примостилися дві родимки, і називати «Моя нескінченність».

…По дорозі до Олексія Даша себе трохи лаяла за те, що була такою наївною, сподіваючись на підтримку подруги. «Треба було одразу ж, у першу ніч, не сидіти вдома, а летіти до Льоші, – думала вона, – впасти в його теплі могутні ведмежі обійми, виридатись і заспокоїтися».

…Олексій сидів у кріслі перед телевізором, витягнувши вперед загіпсовану ногу.

– Привіт! – весело сказала Даша, шукаючи свої капці.

Він не обернувся, не відповів. Даша радісно підбігла до хлопця, обхопила ззаду за шию, бажаючи припасти до його гарячих вуст, проте Олексій легким, але впевненим рухом відсторонив її від себе. Невиразна страшна здогадка пробігла по тілу дівчини, обпікши її крижаним холодом. Вона подивилася йому в очі. У них був сум і докір.

– Щось сталося? – впалим голосом запитала Даша і сіла на диван біля крісла Олексія, зрозумівши, що ноги відмовляються тримати її вмить обважніле тіло.

Олексій натиснув на пульт і вимкнув телевізор.

– Що трапилося? – тихо запитала Даша.

– Це ти мені розкажи, що сталося, – сказав Олексій, дивлячись Даші у вічі.

– І що ж ти хочеш почути? – з легкою іронією в голосі запитала Даша, здогадуючись, що подруга вже встигла все доповісти.

– Правду.

– Яку правду?

– Те, що мені сказала Свєтка, правда?

– Я не знаю, що вона тобі сказала.

– У тебе СНІД?!

– Так, – видихнула Даша і затамувала подих.

– І що… що тепер робити?

– Будемо жити, як і жили. Я піду на лікування…

– Будемо?! Ти сказала, будемо?! – підвищив голос Олексій. – А про мене ти подумала?! Як я житиму далі?

– Ти ж не хворий. Чому так хвилюєшся?

– Чому?! Ти ще питаєш, чому?! – обурився Олексій.

– Так. Чому?

– Та тому, що я їздив з тобою в село, до своїх батьків. Усі родичі, знайомі, друзі, співробітники – буквально всі знають, що я збирався з тобою одружитися!

– Ну й що? Що з того, що знають? Хіба це секрет?

– Саме це! Це не секрет! Це – мій сором! – сказав Олексій і аж почервонів від обурення. – Як мені тепер усім цим людям дивитися в очі?! Ти хоч можеш уявити собі, як ти мене зганьбила?

– Я? Я, значить, зганьбила. Моя провина, виходить, у тому, що я захворіла? – з неприхованою гіркотою в голосі запитала Даша.

– Одне тільки слово «СНІД» приведе будь-кого в шок!

– Отож. Для інших це тільки слово, а для мене – діагноз, – важко зітхнула Даша і додала: – Але тобі не варто так впадати у відчай. Бувають діагнози і страшніше, але живуть же люди. Звичайно, нам буде нелегко, особливо мені. Але поруч із тобою мені буде легше справлятися з хворобою…

– Поруч зі мною?! – Олексій підстрибнув у кріслі. – Ти з глузду з’їхала або прикидаєшся дурнуватою?!

– Не розмовляй зі мною в такому тоні, прошу тебе.

– А якого тону ти заслуговуєш?! Ти… ти розумієш, що мені скажуть батьки, дізнавшись, з ким я збирався одружитися? Як взагалі я зможу показатися в селі?

– Льошо, заспокойся, прошу тебе, і вислухай мене. Ти ж знаєш, якщо тільки тебе правильно поінформувала Свєтка, що я захворіла після тієї аварії. Це сталося не з моєї вини. Я намагалася допомогти пораненому хлопцеві. Звідки мені було знати, що він ВІЛ-інфікований? Від цього ніхто не застрахований. Не кинулася б я йому на допомогу, так хтось інший би почав його рятувати. Це випадковий збіг обставин, які призвели до зараження. Я розумію тебе прекрасно. Зараз ти переживаєш шок. Я теж його пережила, коли дізналася про хворобу. Треба себе взяти в руки і бути сильним, – Даша спробувала посміхнутися. – Ми все подужаємо. Головне, що ми разом, удвох.

– Дурепа! – Олексієве обличчя спотворила іронія. – Яка ж ти дурна. Невже ти думаєш, що я залишуся після цього з тобою?

Його слова боляче влучили прямо в серце. Даша здригнулась, як від удару батогом, і її губи затремтіли. Вона судомно зітхнула і на мить заплющила очі. В її уяві майнула спальня з широким ліжком і свічками навколо, весільна сукня, білосніжна легка фата… Майнула і зникла, як уже далекий привид, поховавши її надії.

– Ти… не можеш так вчинити… зі мною, – крізь сльози видавила Даша. – Це несправедливо… Нечесно… Ти обіцяв бути зі мною завжди… хоч би що трапилося.

– Хоч би що! Але тільки не це! Тільки не СНІД!

– А якби у мене був рак? Цироз печінки? Лейкемія?

– Це зовсім інша справа. Ти розумієш, що таке СНІД?!

– Розумію. Я – медпрацівник.

– Це ганьба!

– Чому ганьба?

Олексій засовався в кріслі, підшукуючи потрібні слова.

– Я не вірю тобі, – різко, грубо, нахабно сказав він, свердлячи Дашу сповненим ненависті поглядом. – Я тільки тепер зрозумів, чому ти так уникала зі мною близькості, удавала з себе невинну овечку, незайманицю таку собі! Ти давно вже підчепила цей СНІД від якогось козла. А мене труїла байками про свою невинність! Що, вирішила, що знайшла дурня і можна накинути на нього ярмо й оженити на собі? Правильний розрахунок! Кмітлива дівчинка дісталася мені! Від кожного слова червоніє, оченятами кліпає, як лялька Барбі! А я, дурень, вуха розвісив і не бачу, що локшина ззаду по землі за мною тягнеться! Довга така, кілометрова, а я обіймаю свою Дашеньку і не помічаю, як вона і далі мені її більше й більше на капловухі вуха намотує!

– Ти хоч тямиш, як ти мені робиш боляче?

– Якщо комусь і боляче, то це мені!

– Тобі?

– Так! Мені! Я просто жахаюся від однієї думки, що буде, якщо в селі дізнаються, що привозив із собою заражену.

– На холеру? Чуму? Проказу?

– Гірше! СНІД набагато гірше від чуми і холери! Краще б уже на холеру захворіла, ніж… А на роботі? Мені доведеться шукати нову роботу, заводити нових друзів… Усе починати спочатку. Ти хоч розумієш, скільки часу я на тебе згаяв?!

– Я думала, що ми любимо одне одного, що ми з тобою щасливі, – спокійно мовила Даша.

– Я теж так думав. Вірніше, це ти змусила мене так думати. А я вірив тобі, тому що був лохом.

– Ти правильно чинив, що вірив, – сказала, підводячись із дивана, Даша. – Людям треба вірити. Без цього не проживеш.

– Без тебе я вже точно проживу, – буркнув Олексій.

Даринка перевзулася біля дверей і на мить затрималася. Вона вже нічого не чекала, ні на що не сподівалася. Їй хотілося почути одне-єдине слово «пробач», але Олексій мовчав. Він сидів мовчки у кріслі, спиною до неї.

Даша дістала ключі від його кімнати й поклала на тумбочку в коридорі.

– Дурний ти, Льошко, – сказала вона і хотіла додати «Прощавай», але не змогла.

### Розділ 19

Даринка цілий день безцільно вешталася берегом тихої річки. Вона зняла босоніжки і йшла по воді, ступаючи ногами на відшліфовані течією пласкі камінці. Схиливши голову вниз, вона помітила в прозорій воді зграйку веселих пуголовків, які гралися на сонці. Помітивши ноги, вони сміливо підпливли до них, оточили юрмою, але, не знайшовши в них нічого цікавого, попливли далі. Даша посміхнулася.

Вона вийшла на берег і звернула увагу на товстокору вербу з величезними лапами гілок, розкиданих навсібіч. Дівчина втомлено присіла в тінь і відчула запах лікарської ромашки та конюшини. Тільки тепер вона згадала, як довго нічого не їла і не спала. Вона відкинулася назад і сперлася спиною на стовбур верби. Десь угорі, високо-високо, в синяві безхмарного неба загубилася самотня маленька хмаринка, схожа на нетямущого баранця, і тепер, завмерши в блакитному нескінченному просторі, злякано роззирнулася.

Життя тривало. Воно була наповнене яскравими кольорами, але зараз не радувало Дашу.

Вона знеможено прикрила очі, вперше подумавши про те, що їй незабаром доведеться залишити цей прекрасний світ. Навіть якщо вона буде лікуватися, то все одно не помре від старості. Від цих думок їй стало не по собі, і клубок образи від такої несправедливості стиснув їй горло. Даша подумала, що зовсім іще недавно вона почувала себе мало не найщасливішою і зовсім не гадала, навіть не здогадувалася, що лиха доля в цей час не спала. Вона готувала Даші те, що мусило зруйнувати її щастя.

Утома взяла своє, і Даша не помітила, як задрімала, притулившись до дерева. Її розбудили чиїсь голоси. Розплющивши очі, Даринка побачила зовсім поруч двох молодих хлопців з явним запахом перегару.

– Ти дивися, – сказав один з них, у якого ніс був схожий на велику картоплину, – прокинулася спляча красуня.

– А я її ще не встиг поцілувати, – відповів другий, з нахабною пикою та з недопитою пляшкою пива в руці. – Може, тебе зараз поцілувати?

– Не варто себе силувати, – спокійно відказала Даша.

Іншого разу вона злякалася б, запанікувала і почала плакати, але зараз у неї на душі залишилися тільки порожнеча та байдужість.

– А може, ми займемося коханням одразу, без поцілунку? – вищирився ніс-картопля і простягнув руку, щоб залізти дівчині під сукню.

– Відвали, – байдуже сказала Даша і ляснула його по руці долонькою.

– Чуєш, Васьок, – мовив нахаба-пляшка. – А вона, здається, не проти.

Він озирнувся навколо і, не побачивши сторонніх, поліз до Даші, дихнувши в обличчя смердючим перегаром.

– Я перший, – відштовхнув його рукою ніс-картопля. – Вічно ти прешся, куди не просять.

– Не сваріться, хлопчики, – зупинила їх Даша. – Усім вистачить. Час є, навколо ні душі. Навіщо ж скандалити?

Хлопці остовпіли і безглуздо посміхалися.

– Тільки дайте відповідь спочатку на два питання.

– Вона того… – покрутив пальцем біля скроні ніс-картопля.

– А тобі яка різниця? – зашепотів другий, сідаючи ближче до Даші.

– Ну, то що? Приймаєте мої умови чи так і будете шушукатися? – спитала, усміхаючись, Даринка.

– Загадки? – запитав ніс-картопля.

– Ні. Просто питання.

– А якщо ми не будемо знати відповіді?

– Будете. Питання дуже легкі, зовсім дитячі.

– Валяй!

– Ви в дитинстві хворіли на вітрянку?

– Я – так. У мене он на носі досі ямочки залишилися, – хлопець тицьнув пальцем на свій великий ніс.

– І я хворів. У першому класі, – сказав другий, відсьорбнувши пива.

– А СНІДом не хворіли ще?

У парубків очі мало не повипадали з орбіт. Вони на мить застигли в нерухомій позі.

– А я ось днями дізналася, що захворіла на СНІД, і мене сьогодні кинув мій хлопець… – Даша не встигла договорити, як двох залицяльників наче вітром здуло.

Дівчина істерично засміялася.

– Мене навіть за спасибі зґвалтувати не хочуть, – сказала вона, все ще сміючись і ридаючи одночасно. Її тіло судомно здригалося.

…Увечері Даша поспішала на роботу. Вона погано собі уявляла, як витримає ще одну безсонну ніч, але сподівалася, що тільки робота її трохи заспокоїть, відверне від сумних думок і дасть можливість зосередитися. Щойно вона увійшла до будівлі клініки і полегшено зітхнула, до неї підійшов Веніамін Павлович.

– Доброго вечора, Веніаміне Павловичу, – сказала Даша і здивувалася, чому він досі тут. Зазвичай завідувач ішов додому не пізніше п’ятої години вечора.

– Дашо, зайди до мене на п’ять хвилин, – сказав він і попрямував уздовж коридору, у бік свого робочого кабінету.

– Добре. Я зараз перевдягнуся…

– Не треба, – кинув він, не повертаючи голови.

Даринка увійшла до кабінету і стала біля дверей.

– Причини двері і сідай, – звелів Веніамін Павлович, сідаючи за стіл у чорне шкіряне обертове крісло.

Він дістав зі столу аркуш паперу, поклав його на стіл.

– Дашо, – сказав він, втупившись у чистий аркуш. – Я ціную тебе як відмінного працівника і хорошу, добру, чуйну людину. Але у нас, і ти сама це розумієш, дуже престижна, приватна клініка. Я в неї вклав не тільки всі свої кошти, а й душу…

Веніамін Павлович замовк. Даша бачила: важко дається йому кожне слово.

– Ти не подумай, що я якась невдячна свиня. Я пам’ятаю прекрасно, як ти допомогла клініці, коли писали про тебе, про нашу клініку газети, показували по телебаченню… Але ти ж сама повинна розуміти, що буде, якщо всі засоби масової інформації пронюхають… про твою хворобу і почнуть сурмити у всі дудки.

– Значить, вам уже донесли?

– Це не донос. Це називається турботою про престиж нашої установи. До нас перестануть іти клієнти. Вони будуть просто боятися заразитися СНІДом!

– Навколо нас повно таких хворих, – зауважила Даша.

– Мене не цікавить, що діється навколо, – Веніамін Павлович явно починав нервуватися. – Мені абсолютно все одно, що сьогодні завезли в гастроном напроти. Мені байдуже, що на дорозі утворилася вибоїна, але мені не однаково, що подумають люди про нашу клініку. Ти це розумієш?

Даринка мовчки кивнула. Звичайно ж, вона все розуміла. Їй пропонують піти з роботи – це факт.

– Пиши заяву про звільнення, – завідувач посунув до неї чистий аркуш паперу, поклав на нього ручку. – Сьогоднішнім числом. Ось твоя трудова книжка, тут зарплатня і розрахункові. Я попросив бухгалтера зробити все швидко. Так, у тебе скоро має бути відпустка. Тут і відпускні. Думаю, що з цього не треба робити трагедії. Знайдеш собі інше місце роботи, де ніхто нічого не знатиме, підлікуєшся… Я ж не винен, але престиж…

– Не переймайтеся, Веніаміне Павловичу, – мовила дівчина, підсунувши йому аркуш із заявою, – і не треба виправдовуватися.

– Легко сказати. Тепер мені треба буде всіх працівників послати на обстеження. Мало що? І як мені зберегти цей неприємний інцидент у таємниці, щоб ніхто нічого не дізнався?

Даша забрала трудову книжку, поклала гроші в гаманець, не поспішаючи застебнула сумочку і підвелася.

– А ви одружіться зі Світланою, – сказала вона, посміхнувшись. – І все залишиться в таємниці. Елементарно!

Даринка вийшла, не попрощавшись, гордо підвівши голову й випроставши спину. Вдома вона викинула пакет з полуницями у відро для сміття.

### Розділ 20

Прогноз синоптиків у черговий раз не виправдався. Даша широко розкрила штори назустріч яскравому сонцю замість обіцяного дощу. День обіцяв бути ясним і теплим, що хоч трохи додавало змученій дівчині оптимізму. За вікном люди метушливо поспішали у своїх справах. Декотрі рухалися в один бік, інші йшли в другий. Мами і бабусі вели дітей до садків, хтось просто здійснював ранкову розминку, але основний потік людей рухався на роботу. «На роботу, якої тепер у мене немає», – з гіркотою подумала Даша, і клубок образи підкотив до горла.

Даша зайшла до ванни і стала під теплі струмені душу. Вона довго так стояла, отримуючи задоволення від лоскітливих крапельок води, що стікали по її тілу, немов розмірковуючи перед прийняттям важливого для себе рішення. Потім вона промокнула воду м’яким махровим рушником і накинула на ще вологе тіло халатик.

Даша сушила волосся феном, і на мить їй здалося, що вона просто збирається, як завжди, на роботу. Зараз клацне дверний замок, ввалиться весела Свєтка і побіжить одразу на кухню. Їй здавалося, що не було ні зрад, ані розчарувань у близьких їй людях, не було аварії, не було страшного діагнозу. Просто це був кошмарний сон, який розвіявся з настанням ранку. Теплий потік повітря, що виходив із фена, роздмухав у різні боки її чубчик на лобі, оголивши борозну шраму, і дав ясно зрозуміти, що див не буває. Аварія трапилася, подруга виявилася зрадницею, і Олексій, як з’ясувалося, по-справжньому її зовсім не кохав. «Що ж залишається тобі, Дашо? – подумала дівчина, вдивляючись у дзеркало, де на неї дивилося втомлене, змарніле до невпізнання, бліде обличчя. – А тобі, Дашо, залишається самотність і СНІД». Даринка гірко посміхнулася. Колись, ще зовсім недавно, коли вона весело сміялася, у неї блищали очі й на щоках з’являлися маленькі ямочки. Тепер це була тиха і сумна посмішка виснаженої, розчарованої, хворої і самотньої дівчини.

Дівчина подумала, що припустилася помилки. Перший раз, коли довірилася Світлані, другий, коли пішла до Олексія. Їй треба було здати аналізи анонімно. Тоді, навіть при позитивному результаті, можна було не поспішати виливати душу подрузі, а поїхати до батьків. Хто, як не вони, зміг би дати їй пораду? Власне кажучи, Даші не потрібні були поради. Вона шукала розуміння і підтримки. Їй до болю в душі захотілося терміново побачити маму, бабусю, батька. Вона не росла розпещеною дитиною, і в їхній сім’ї, як у звичайній сільській, мама не обціловувала своїх дітей, не сюсюкала з ними, заглядаючи в очі. Вона не мала на це часу, а просто їх любила. Любила і старшого Сашу, і меншу Даринку – це дівчина знала точно. Одне непокоїло Дашу: вона знала, що своєю новиною про хворобу завдасть своїм рідним болю.

«Рано чи пізно, мені все одно довелося б їм повідомити про свою хворобу», – вирішила Даша і почала швидко збиратися, на ходу роздумуючи, що б купити рідним на гостинець.

…Даша вихором увірвалася в будинок, де були її рідні, де її чекав порятунок, і душа миттєво набула стану спокою, рівноваги і наповнилася тихою радістю і майже воскреслою надією.

Мати була на кухні. Вона стояла біля плити і щось помішувала у каструлі, з якої йшла пара і розносилися смачні запахи їстівного. Даші одразу ж забурчало в животі, і вона весело заторохтіла:

– Чим це у нас таким смачненьким пахне? Супчик? Їсти кортить жахливо, ніби мене місяць морили голодом. Я тут трішки ковбаски привезла, сервелат «Столичний», який тато любить. До речі, де він?

– Здрастуй, Даринко, – почула вона ззаду глухий хриплуватий голос батька і обернулася.

– Привіт, тату, – кивнула вона. – Ви ще не снідали? Я тобі ковбаску привезла.

Батько, шкутильгаючи, пройшов по кімнаті, сів за стіл.

– Сядь. Поговорити треба, – сказав він, відводячи погляд убік.

Даша подивилася на матір, яка й далі мовчки безцільно водила ложкою в каструлі за годинниковою стрілкою, низько схиливши голову. У Даші щось обірвалося всередині, вона затамувала подих і важко опустилася на стілець.

– Що ж ти так, дочко? – спитав батько.

– Як «так»? – впалим голосом запитала Даша, відчуваючи жах від неминучої неприємної розмови.

– Підхопила цей СНІД? Правду люди кажуть?

– Ви ж знаєте, що була автомобільна аварія. Я була поранена, але кинулася рятувати хлопця, хворого на СНІД. У той момент я не знала цього і просто не могла знати. Інфекція потрапила мені в кров… і я ось… Я дійсно хвора на СНІД, – відповіла Даринка, намагаючись виправдатися й викликати хоч крапельку жалю у суворого батька.

Батько насумрився, дістав пачку цигарок без фільтру, чиркнув сірником і запалив.

– Я піду на лікування, і все буде добре. Ви тільки не хвилюйтеся, – сказала Даша і глянула на матір.

Та швидко відвела погляд, нахилила голову, тихо схлипнула і втерла фартухом очі.

– Вічно тобі найбільше треба, – буркнув батько. – Не полізла б до того хлопця – було б усе добре. А тепер що?

– Зроблено те, що зроблено. Нічого вже не зміниш, – зітхнула Даша і з надією в очах подивилася на батька.

– Твоя подружка подзвонила своїй матері і все розпатякала. Ти ж знаєш, який у Овдіївни язик – що помело. Спочатку Лукіним по секрету розповіла, ті – Андрєєвим – і пішло-поїхало. Та хіба в селі можуть бути таємниці?

– Не звертайте уваги. Нехай собі балакають, треба ж язики десь почухати, щоб у роті не завонялося, – сказала Даша.

– Тобі легко говорити, ти живеш у місті. А нам тут… – батько затягнувся димом, випустив його з шумом із грудей і потонув у сірій хмаринці. – Тут усі все знають один про одного. І тепер, після того, як тебе бачили по телевізору, як усім селом приходили вітати… Я тобою пишатися став, думав, от яка в мене хороша дочка.

– Я не знаю, в чому моя вина, – тихо сказала Даша.

– Знаєш! – стукнув кулаком по столу батько так, що Даша підстрибнула від несподіванки, а мати впустила ложку на підлогу. – І всі знають, звідки у молоді цей СНІД береться! Сплять дівки міські з наркоманами, а потім хворіють!

– Я… я… я ні з ким не спала, – тремтливим від хвилювання голосом сказала Даринка.

– Піди це розкажи чоловікам, дідам та бабам по селу. Повірять вони тобі чи ні? Як ти думаєш? То ж бо й воно! Ніхто тобі не повірить, і ти це знаєш. За спиною тепер тільки й перешіптуються!

– До людського рота не поставиш ворота, тату.

– І знаєш, що більше за все цікавить людей? Здогадуєшся?

Даша похитала головою.

– Наркоманка ти чи повія? Ось це їх найбільше хвилює! Навіть суперечки йдуть. Одні вважають, що перше, інші – друге. А правду ніхто не знає. Може, хоч своїм зганьбленим на старості років батькам зволиш зізнатися?! – Батько примружив очі і свердлив тремтячу Дашу поглядом, повним зневаги.

Даші в очах заблищали сльози та спазми гіркої образи стиснули горло.

– Мамо, тату, я вам клянуся, що я не наркоманка і не спала з чоловіками. Я вам сказала чисту правду, – мовила Даша і глянула на батька, потім на матір з надією на розуміння, але ті не дивилися в її бік.

– Значить, не хочеш сказати правду? – батько звів брови, і на лобі утворилися глибокі зморшки.

– Мені нічого більше додати, – відповіла Даша, немов сиділа на лаві підсудних, а не в батьківському домі.

– Дариночко, скажи батькові правду, – нарешті вставила своє слово мати і подивилася на дочку вологими від сліз очима.

Даша зустрілася з нею поглядом, і мати, побачивши в ньому стільки благання, надії та відчаю, відвернулася і беззвучно заплакала.

– Я їхала до вас за порадою, за співчуттям, – мовила Даша. – Рідніше від вас у мене нікого немає. Чому ж ви мене не хочете зрозуміти? Чому мені не вірите?

– Газети читаємо, телевізор дивимося – ось чому! – загримів хрипким басом батько. – Ось тобі й не вдається нас обдурити. І всі знають, що СНІД буває у повій і наркоманів.

– У матерів, хворих на СНІД, народжуються хворі діти, – додала мати.

– Не вірите мені? Тоді зателефонуймо Сашкові. Нехай він скаже вам, що можна заразитися й іншими шляхами, – згадавши про брата як про свій порятунок, сказала Даша і почала ритися в своїй сумочці, шукаючи телефон.

– Сашко все знає, – сказала мати. – Він хотів привезти дітей на літо до нас…

Мати не змогла далі говорити і почала плакати.

– Правда?! – посміхнулася Даша крізь сльози. – І я зможу побачити Маринку і Русланчика? Я так за ними скучила! Вони були такими маленькими хитренькими кучерявими янголятами, коли жили у нас, і я вкладала їх спати…

– Не побачиш, – перебив її батько.

– Як… не побачу? – Даша звела очі на батька, і з її довгих вій крапельки сліз впали на щоки.

– Олександр сказав, що ноги ні його, ні дітей тут не буде, якщо… Загалом, якщо ти будеш тут.

– Неправда, – Даша замотала головою. – Це неправда. Не може бути. Діти виросли у мене на руках… Саша не міг так сказати. Не міг!

– Правда, – кивнула мати і витерла очі. – Так і сказав.

– А що ти чекала почути? – спитав батько. – Та я б і сам йому не дозволив привезти онуків. Сама розумієш, що вони можуть заразитися.

– Інфекція просто так не передалася б їм… – почала Даша, але відразу замовкла, подумавши про безглуздість своїх доводів. Їй треба було щось робити, говорити, просити, щоб батьки її зрозуміли і підтримали. У голові Даші плуталися думки, заважаючи зосередитися й дібрати потрібний ключик до сердець батьків, і вона гарячково стала перебирати в пам’яті різні варіанти.

– Не думали ми з матір’ю, що ти так зганьбиш нашу старість, – важко зітхнув батько.

– Чим? Тим, що намагалася врятувати людей?

– Краще б ти їх не рятувала.

– Що ти кажеш, тату? Ти зараз говориш зовсім не те, що думаєш. Я ж вас із мамою знаю, ви добрі. Ви повз безпритульного кошеняти спокійно не можете пройти. А там були люди, які потребували допомоги. Я впевнена, тату, якби ти був там, на моєму місці, то вчинив би так само, як я. Я це знаю! Хіба ти, мамо, побачивши в кюветі маленьку дитинку всю в крові, яка намагається зробити хоч один вдих, схопити ротиком повітря, залишила б її там? Пройшла б мимо? Або вдала, що тобі зовсім байдуже, чи зможе вона вдихнути повітря і почати дихати, чи задихнеться? А ти, тату, якби ти побачив, що молодий чоловік зчепив у спазмах зуби і готовий ось-ось заковтнути свого язика і задихнутися, не розчепив би його зуби? Чи не всунув у рот вмираючому хоча б якусь палицю? Ти б теж допоміг йому – я точно знаю, – із запалом говорила Даша.

Батько сидів мовчки. Він ніби постарів, згорбився і втягнув голову в плечі.

– Я не вірю, що ти захворіла там, – сказав він. – І мати не вірить. Правду, мати, я кажу?

Та мовчки кивнула. Так було в них завжди. Мати покірно погоджувалася з батьком і ніколи йому не перечила.

– Тату, – Даринка вирішила звернутися до батька. – Можете мені зараз не вірити, але я вам привезу потрібну літературу, і ви дізнаєтеся про СНІД те, чого не знали. Я вам не докоряю й не виню вас…

– Ти?! Ти мене не винуватиш?! А за що ти мусиш нас із матір’ю звинувачувати?! Ми з нею на СНІД не хворіємо. А от ти…

Даша побачила, що батько знову «закипає», і вирішила залишити на сьогодні цю розмову.

– Мамо, може, ти все-таки мене нагодуєш? – звернулася вона до матері.

– Погодуй її, – дав указівку батько, трохи заспокоївшись, і звернувся до дочки. – А ти візьми з будинку свої речі, які можуть тобі знадобитися, і як трохи стемніє, викликай таксі й їдь, доки тебе люди не бачили.

– Що-о-о? – Даша широко розплющила очі від подиву і несподіванки. – Ви мене… ви… виганяєте мене з дому?!

– Саме так, – глухо відповів батько і поліз за пачкою цигарок у кишеню.

– Тільки за те, що я хвора?! – Даша все ще не могла повірити своїм вухам.

– Так, – буркнув батько, прикурюючи.

– А якби у мене був рак? Теж вигнали б?

– Звичайно ж, що ні, – відповів батько.

– Краще б уже був рак, аніж… – сказала мати і знову тихо заплакала.

– Що ти кажеш, мамо?! – Даша підняла на матір очі, повні безвиході та відчаю. – Як у вас язик повертається таке сказати? Я ж ваша дочка, рідна кров!

– Досить балачок і порожніх розмов, – донісся до Даші голос батька. – СНІД – це ганьба, яку нам з матір’ю доведеться переживати тут, на своїй батьківщині, у своєму селі, серед знайомих і сусідів. А ти, Дашо, поїж і збирайся. Мати дасть тобі трохи грошей на лікування та вези свій СНІД звідси туди, звідки його привезла. Зараз медицина, як то кажуть, іде вперед семимильними кроками. Може, знайдуть кошти і вилікують тебе. Тоді й…

Батько ляснув себе натрудженими, загрубілими руками по колінах і сказав:

– Моє слово міцне, і я не зміню своє рішення.

– Мамо! – Даша подивилася на матір очима, повними жаху залишитися в цьому великому світі наодинці зі страшною хворобою. Мати глянула на дочку і побачила блискучі від застиглих у них сліз її великі сині очі, в яких були і розпач, і тривожне очікування. Їй було шкода дочки, але неписані статути села штовхали її позбавитися ганьби будь-якими шляхами. До того ж вона завжди сліпо підкорялася волі чоловіка. Мати була налякана й розгублена. Вона так і стояла біля плити, нервово перебираючи кінчик заяложеного фартуха.

І тут Дашу охопив дикий, тваринний страх. Усвідомивши повною мірою жах свого становища, вона підвелася з місця і впала перед батьком навколішки:

– Тату! Татку! – закричала вона, здригаючись усім тілом від ридань. – Прошу тебе, не виганяй мене! Мені самотньо, мені погано! Мені так страшно!

Вона спробувала вхопити його за руку, але батько відштовхнув Дашу від себе, відійшов до вікна і відвернувся. Даша на колінах поповзла до матері. Їй пощастило схопити її за руку, і Даша почала її цілувати:

– Мамо! Мамочко! Мамусю! Одумайся! Що ти робиш? Не викидай мене на вулицю, як непотріб! Я ж твоя дочка! Я завжди намагалася бути хорошою дівчинкою! Мамочко, я люблю тебе, люблю тата! Чому ви так чините? Тільки через страх, що скажуть про вас люди? Це ж нерозумно й несправедливо!

Мати спробувала прибрати руку, і їй це вдалося.

– Матусю! – дівчина підвела блискучі очі на матір. – Не виганяйте мене! Я дуже, дуже боюся! Мені страшно. Я не хочу вмирати. Врятуйте мене!

Останні слова вирвалися з душі Даші криком відчаю, і мати здригнулася всім тілом і простягла до дочки руки.

– Все! – закричав батько і встав між ними. – Спектакль закінчено! Завіса! Ти думаєш, нам тебе не шкода?! Що ми, по-твоєму, бездушні скоти? Та через тебе мати вже всі очі виплакала! Ходить цілими днями, як привид. У мене ось тут, – батько поплескав себе по грудях, – усе вже зотліло і переболіло. Але я тобі, дочко, скажу одне: ти – наша ганьба, і ти мусиш виїхати. Твоя ганьба – наш хрест, і нам з матір’ю його нести до кінця.

Голос батька ставав тихішим і спокійнішим:

– Їдь, Дашо, сьогодні ж, як смеркне. Біжи звідси, тікай від сорому, ми з матір’ю як-небудь тут упораємося, – сказав він тихо і додав: – Самі.

Даринка сиділа на підлозі заклякла. Вона вже не плакала від розпачу, і її обличчя набуло виразу покори і смиренності черниці – як перед чимось неминучим, чого не можна вже змінити або виправити.

Вона мовчки підвелася, підійшла до вмивальника, вмилася холодною водою і витерла рушником обличчя.

– Я піду до бабусі, – сказала вона і дрібними кроками, тихо і безшумно, пішла у бік далекої кімнати.

Даша побачила бабусю, яка дивилася телевізор. Вона була сухенька і маленька, немов саме життя виссало з неї всі життєві соки, енергію, силу, запал, залишивши кістки, обтягнуті восковою зморшкуватою шкірою. Дівчина подумала, що дуже добре, що двері в кімнату були щільно причинені, працював телевізор і бабуся нічого не чула.

– Дариночко, сонечко ти моє, – сказала зраділа бабуся. – Коли ти приїхала? Надовго?

Бабуся вимкнула телевізор і простягла назустріч онучці тоненькі руки з покрученими вузлуватими пальцями.

– Усе серіали дивишся? – посміхнулася Даша.

Дівчина сіла на стілець поруч із ліжком, поклала голову на подушку й обійняла бабусю. Відчувши поряд тепло рідної людини, яка виховувала її з дитинства, вона уявила себе маленькою дівчинкою. Тихий, лагідний голос бабусі її заспокоював, як у далекому безтурботному дитинстві.

– А я вже думала, що помру і не побачу тебе, – сказала старенька.

– Бабусю, ти знову такі дурниці говориш. Утім, як завжди.

– Та я що? Я вже віджила своє, дитинко. Вже все хороше в минулому. А як ти, ластівко моя?

– Тобі батьки… що-небудь говорили?

– Я знаю, що ти захворіла на СНІД. Це правда? – пошепки запитала бабуся, наче йшлося про щось заборонене.

– Це правда, – спокійно сказала Даша. Після перенесеного стресу в неї не залишилося жодних емоцій. Тільки порожнеча.

– А що це за хвороба – СНІД?

– Це важка хвороба.

– Як рак?

– Ага.

Бабуся беззвучно пустила сльозу.

– Як же так вийшло, Дариночко?

– Я рятувала в аварії хлопця і заразилася.

– Треба ж такому статися! Горе яке! І що ж тепер, дитинко, будеш робити?

– Лікуватися. Що ж іще?

– Рак не лікується. Якщо СНІД, як рак…

– І рак, і СНІД лікуються. Ти за мене не хвилюйся. Чи ти, бабусю, теж боїшся від мене заразитися? – запитала Даша, поцілувавши вологу від сліз щоку бабусі.

– Краще б я захворіла, ніж ти. Зарази мене цим СНІДом, щоб я довго не мучилася. Хіба це життя?

– Бабусю, не кажи дурниць. Хто мене тоді буде любити? Чекати? Кого мені любити? Я залишилася сама. Зовсім сама.

– Наречений, напевно, кинув?

– Кинув, бабусю, кинув.

– От скотина, перцю йому в дупу!

– Бабцю, та ти, виявляється, ще й як лаятися можеш, – посміхнулася Даша.

– А ти не впадай у відчай. Ось вилікуєшся та утреш йому носа. Знайдеш собі гарного хлопця, високого, білозубого, кучерявого і з чорними вусами.

– Чому саме з кучерями і вусами?

– А якого ж іще? Найкрасивішого! Він буде любити тебе й жаліти і вже точно ніколи не кине. Він буде працювати, а ти дома готувати йому їсти. Знаєш же, які чоловіки проглоти? Їм скільки не дай – усе мало й мало. А ти приготуєш йому різні страви, щоб він був задоволений. Сходиш у великій-превеликий магазин і накупиш всякої усячини. Що, наприклад, там продається?

– Морепродукти, різні креветки, кальмари, величезна риба, – відповідала Даша.

– Ось! Ось цих морепродуктів наготуєш йому багато-багато. А ще борщ. Борщ вари з квасолею, як у нас це роблять у хаті. Він завжди смачніший з квасолею. Йому дуже сподобається.

– Справді? – запитала Даша, вслухаючись у тихий, заспокійливий голос старенької. Їй стало затишно на душі, наче хвороба вже залишилася десь у далекому минулому і її справді чекає вдома люблячий чоловік.

– А ще, Дариночко, чоловіки, як коти, ласку люблять. Почешеш йому за вушком – він і замурчав, оченята примружив і вже готовий за тобою йти і у вогонь, і у воду. Запам’ятала?

– Запам’ятала.

– А що тобі мати з батьком сказали?

– Вигнали з дому.

– Я знала, що вони так вирішили. Але ти на них зла не тримай, дитинко моя. Вони самі не відають, що творять. Я їм вже казала, що краще б мене на вулицю викинули… Нічого, буря пройде, все вщухне. Ось побачиш, усе буде в тебе добре.

– Бабусю, давай я тебе скупаю.

– Давай, дитинко. Тільки спочатку я тобі щось дам.

Бабуся попорпалася рукою десь під матрацом і дістала стос грошей, загорнутих у целофан.

– Ти що, на грошах спиш? – посміхнулася Даша.

– Це мої гроші, на смерть. Бери їх, Даринко, витратиш на ліки.

– Ні, я ці гроші не візьму, – запротестувала Даша.

– Бери, кажу! Тобі вони потрібніші. Ти молода, красива, тобі треба вилікуватися. А мені вони навіщо?

– А на смерть?

– А! – махнула рукою бабуся. – Живому вони потрібніші, ніж мертвому. Здохну – нехай, що хочуть, зі мною роблять, хоч у городі під грушею в ямку закопають! Бери, бери, а то ображуся.

– Спасибі тобі, бабусю, – сказала Даша. – Ти – найкраща у світі бабулечка.

– Сама знаю, – пожартувала бабуся. – А ти пам’ятай, що ти – найкраща онука. І найгарніша. І знай, що я тебе завжди буду чекати, можеш приїжджати до мене, коли захочеш.

– Ти ж знаєш – мене не пустять.

– Цей будинок збудував мій чоловік, твій дід. Він поліз у шахту під землю працювати, щоб його побудувати. І поки я жива, ти можеш спокійно в нього входити, коли захочеш.

– Бабусю, – Даша міцно, всім тілом пригорнулася до старенької, – у мене досі не було чоловіка. Хоч ти мені віриш?

– Вірю. А чого ж мені не вірити?! Але це нічого. Буде. У твоєму житті обов’язково буде той, єдиний, який закохається в тебе по самі вуха. Я знала в житті одного чоловіка – твого діда. Коли його завалило в шахті, мені було всього тридцять років. І знаходилися інші чоловіки, сватали мене, а я так і не змогла забути свого чоловіка.

– Значить, у тебе був один-єдиний чоловік?

– Розумієш, Дашенько, якби я бачила його загиблим, у труні, або хоча б була його могилка, я б точно знала, що він мертвий. Але тіло мого чоловіка так і не знайшли. А я все життя ночами прислухалася до шамотіння у дворі. Усе мені здавалося, що він зміг вибратися з-під завалів і знайти запасний вихід із шахти або вибрався і втратив пам’ять. Може, його інші люди пригріли, дали притулок, а він прийде до пам’яті й повернеться додому. Як же я могла вийти за іншого? Снився він мені все життя. Все, бідолаха, шукає вихід з темного тунелю, все кличе мене на допомогу…

– А зараз? Уже не сниться?

– Сниться. І зараз кличе до себе. Але тепер я знаю, чому він мене кличе. Пора мені, напевно, готуватися до зустрічі з ним, настав час. Але мене ось що турбує, Дашо, – бабуся повернула голову до дівчини і зашепотіла їй у вухо: – Тільки пообіцяй не сміятися.

– Не буду.

– Мій чоловік потрапив на небеса молодим, красивим, у розквіті своїх сил. Ось зустрінуся я з ним скоро, а чи впізнає він мене? Адже я стала стара, ходити не можу, а він – кров з молоком. Ми повинні бути разом? Га? Як ти думаєш?

– Ну, бабусю, в тебе і питання.

– Отож. Кличе він мене, а я б рада зустрічі, та боюся, що злякається мене таку, розлюбить. Як ти думаєш?

– Я думаю, що коли ви зустрінетеся в раю, то будете обоє молоді, здорові і красиві, такі, якими були, коли розлучилися. Ви зустрінетеся, щоб продовжити своє вічне кохання.

Бабуся, помовчавши, посміхнулася.

– Це ти добре сказала і, головне, правильно. Тепер я буду спокійна. Спасибі тобі, Дашенько, що розтлумачила старій.

– Давай, моя хороша, будемо купатися, – сказала Даринка.

В її голові мимоволі з’явилася думка про те, що миє бабусю востаннє…

Даша відчинила двері шафи, яка була в колишній її кімнаті. Тут акуратними стосами лежав її посаг. Бабуся і мама наскладали їй комплекти постільної білизни, рушники різних розмірів і кольорів, білі капронові штори на вікна, пухові ковдри. Даша кинула в сумку кілька комплектів постільної білизни, поклала рушники, теплу ковдру, дістала з верхньої полиці набір емальованих каструль у червону квіточку, чайний сервіз і все склала у велику пропіленову картату сумку, вирішивши, що посаг вже ніколи не буде використаний за своїм прямим призначенням. У другу сумку вона склала зимовий одяг, подумавши про те, що навряд чи батьки пустять її додому до настання зими. Коли вона вийшла з двома величезними сумками в передпокій, то застала батька, який палив цигарку.

– Де мама? – запитала Даша.

– Вона не має часу. Пішла доїти корову, – буркнув батько, дивлячись кудись убік. – Ти зібралася?

– Так, – відповіла Даша і мимоволі глянула в кухню. Там самотньо стояла на столі тарілка з вихололим супом для Даші, поруч – шматочок відрізаного хліба і перевернута ложка.

– Я вже викликав таксі, – відказав, пихкаючи цигаркою, батько.

– Навіщо? Я можу доїхати автобусом.

– Щоб менше людей бачило.

Даша нічого не відповіла. Вона росла слухняною та покірною дитиною. Зараз вона відчувала себе точнісінько так само. Вона знала, що її виряджають з дому, штовхнувши боляче ззаду в спину, але не стала обурюватися, грубіянити або влаштовувати сцени. Даша смиренно взяла речі і, кинувши останній погляд на стіни рідної хати, потягла їх на вулицю.

Мати вийшла з двору, коли батько допоміг Даші завантажити сумки в багажник. У неї були червоні від сліз очі, стомлений і змучений вигляд.

– Я поклала тобі свіженький сир, молочко, сметанку, – сказала мати, дивлячись на доньку.

Даринка глянула на матір, чекаючи зовсім інших слів. Сир, сметана і молоко для неї абсолютно не мали зараз ніякого значення.

– Там картопелька молода, домашнє маселко… – вела далі мати, не зрозумівши погляду дочки.

– Ну, бувайте. Мені пора. Спасибі вам, – сказала Даша так, як говорила завжди, їдучи на роботу.

– Телефонуй нам, – попросила мати.

Даша мовчки кивнула. Вона вже сідала в таксі, коли почула, як батько звернувся до матері:

– У нас хлорка є?

– Є. А навіщо вона тобі?

– Ванну після неї помий. Мало що…

### Розділ 21

Другий день Даша ніяк не могла зважитися йти в лікарню на лікування. Сьогодні вона вирішила провести день собі на втіху і повністю налаштуватися на курс лікування. Даша безцільно ходила по скверику між фонтанами, що бризкали тонкими струмками, та спостерігала за дітлашнею, яка з радісними вереском пробігала вздовж фонтанів, потрапляючи під бризки води, рознесені вітром. Горобці, користуючись нагодою, позбувшись страху і відчуття небезпеки, дружними зграйками підлітали до маленької калюжки розбризканої води і купалися в ній. «До дощу», – подумала мимохідь Даша. Навколо вирувало життя. Люди раділи хто теплому сонцю, хто розлогій тіні дерев, хто з’їденому морозиву, хто прохолодній кока-колі. А Даринці зайшла в голову чітко усвідомлена думка, що так є сьогодні, так буде завтра і післязавтра. Життя триватиме для всіх, але не для неї. Вона сіла на лавку в тінь і з жахом уявила, що не встигла ще насолодитися життям у всій його повноті, як невдовзі вже доведеться залишити цей світ. Даша не хотіла б про це міркувати і всіляко відкидала думку про смерть, але вона, як набридлива муха, знову і знову лізла в голову, змушуючи уявляти своє молоде тіло у темній і вузькій труні, глибоко заваленій сирою землею. Дівчина відчула, як їй стало важко дихати, ніби вона справді вже перебуває під землею, яка на неї тисне, і вона почала задихатися. Хитаючись, Даринка підійшла до фонтану і підставила розпашіле обличчя під дрібні крапельки прохолодної води. «Так можна збожеволіти, – глибоко дихаючи, подумала Даша. – Треба щось терміново робити, щоб більше не думати про смерть».

– Відпочинок! Горящі путівки в Туреччину, в Єгипет! Недорого, і маса приємних вражень! – перервав її міркування дзвінкий хлоп’ячий голос.

Даша побачила поруч із собою хлопчика-підлітка в джинсових шортах і червоній майці. Він розмахував буклетами якогось туристичного агентства.

– Не гайте часу! Відпочиньте з користю для себе і свого здоров’я! – кричав, не шкодуючи горла, хлопчина.

Даша згадала про те, що ніколи не була за кордоном, не їздила на відпочинок і вже не поїде.

«А чому б і ні?» – запитала вона себе і попросила листівку у хлопчини. Знайшовши на ній адресу турагентства, вона побачила, що це зовсім поруч. Через п’ять хвилин вона вже розмовляла з турагентом. Виявилося, що путівку можна придбати всього за кількасот доларів і зробити закордонний паспорт – справа нехитра. Даша подумала, що повалятися на лікарняному ліжку у неї ще буде час, а от полетіти на відпочинок…

– Загалом, якщо вас усе влаштовує, то ми будемо готувати вам закордонний паспорт, – не знімаючи усмішку з обличчя, говорив турагент, – а ви підготуйте медичну довідку. І обов’язково повинна бути довідка про аналізи на СНІД.

Слово «СНІД» вдарило боляче стрілою в саме серце, нагадало про реальність, і Даша мимоволі здригнулася.

– Ну, так що ви вирішили?

– Я подумаю… до завтра, – Даша зачервонілася та заблимала очима.

– Добре-добре. Будемо чекати вас завтра. Сподіваюся, що ви не передумаєте.

– Спасибі. До побачення, – поспіхом сказала дівчина і вийшла на вулицю.

Вона поспішила додому. Про відпочинок за кордоном їй належало забути, як про нездійснену надію. Розгулявся вітерець, віщуючи наближення грози. Він роздмухував Даші пишний чубик на лобі, безсоромно оголюючи її шрам, а дівчині здавалося, що у неї на лобі не маленька борозенка шраму, а горить випалене тавро з ганебним написом «СНІД».

### Розділ 22

Даша сиділа біля вікна і спостерігала, як на вулиці раптово потемніло і стало похмуро. Налетів шквальний вітер, який змусив людей за вікном заметушитися, прискорити крок, і незабаром залишилися тільки поодинокі перехожі. Розігрався вітер. Він безжально тріпав одяг людей, куйовдив волосся й зі свистом летів далі. Десь далеко почувся глухий гуркіт грому, і у відчинене вікно Даша відчула донесений вітром запах свіжості. Незабаром на курний тротуар впала перша важка крапля дощу, підстрибнувши від несподіванки – асфальт був гарячим, ніби розпечена пательня. Відразу ж за нею водяний потік її подружок гуртом кинувся з неба, зашумів навколо, і від асфальту спочатку піднявся пил, потім – легкий серпанок випаровування, але краплі дощу були такими великими і частими, що вмить залили землю потоком води. Спалахнула сліпуча блискавка, і відразу ж пролунав оглушливий тріск. Даша причинила вікно. Вона з дитинства боялася грому, хоча сама не знала чому. Напевно, залишився у людей первісний страх перед могутніми і владними силами природи.

Даша вляглася на диван, увімкнула бра над головою, смикнувши шнурочок, і взяла в руки свій зошит з віршами. Тільки в ній, поезії, дівчина знаходила душевний спокій. У ній залишалися її мрії, її надії. Руки, перегортаючи сторінки, самі собою зупинилися на вірші Анни Ахматової. Даша любила вірші цієї мужньої жінки. Втім, як і інші, найчастіше вона любила читати про себе. Тільки іноді вона читала вголос для Свєтки, яка досі так жодного разу і не зателефонувала. Дашу гнітила самотність, тисла на груди, її лякав лункий гуркіт грому і яскраві спалахи блискавки, тому вона почала читати вголос:

Я до тебе спішу, спішу,
Я дорогами мрій біжу.
Другий рік я до тебе йду,
А на третій, чекай, прийду.
Я несу найпалкішу любов,
Я до тебе вернуся знов,
Ми підемо в гай, як колись,
Ти мені хоч у снах приснись…[2]

Даринка відклала вбік зошит і попливла мріями до того, хто розтоптав усі її щирі пориви, її любов, хто зіштовхнув її власноруч у прірву самотності. Назавжди. Зараз вона навіть не знала, як ставиться до вчинку Олексія. Їй не хотілось аналізувати кожне слово, кожну фразу їхньої останньої зустрічі, бо це був її довічний біль. Даша відчувала, що її відчай зростає так швидко, як гриби після ось такого, як сьогодні, літнього дощу. Вона підвелася й підійшла до вікна. За шибкою стікали краплі води. Вони були схожі на сльози. Даша раптом відчула себе всіма забутою, чужою і абсолютно зайвою в цьому величезному світі. Їй треба було щось робити і чим швидше, тим краще. Але вона була розгублена, глибоко самотня і ще не готова до нових, рішучих кроків. І тут вона чомусь згадала лікаря, який надавав їй допомогу після аварії. Даша подумала, що сьогодні вже пізно, а ось завтра з ранку вона поїде в лікарню та зустрінеться з Віталієм Степановичем.

«Мені від нього нічого не треба, – міркувала Даша, – я хочу тільки почути пораду: як мені жити далі. Іноді чужій людині легше довіритися, ніж близьким».

Даринка взяла в руки мобільний телефон, який самотньо, мов сирота, лежав на столі. Останні дні він відпочивав. Їй ніхто не телефонував, і вона подивилася, чи немає пропущених дзвінків. Їх не було. Мобільник заспівав свою мелодію так несподівано, що дівчина здригнулася всім тілом і мало не впустила телефон. Номер був їй незнайомий, і дівчина здивовано відповіла:

– Алло, я вас слухаю.

– Мені треба поговорити з Шевченко Дариною, – сказав чийсь не зовсім привітний чоловічий голос.

– Я вас слухаю.

– Це тебе турбує батько тієї дитини. Пам’ятаєш?

Даринка була трохи спантеличена, що малознайома їй людина звертається до неї на «ти» і в такому грубому тоні.

– Хлопчика, який постраждав у аварії? – уточнила Даша.

– Ось саме! Ти думаєш, що ми не дізнаємося, що ти СНІДівська?

– Хто вам дав мій номер? – глухим голосом запитала Даша.

– А яка тобі різниця? Ти, паскудо, вважаєш, що я буду спокійним від того, що ти заразна?!

– Послухайте, – ледве стримуючи себе, щоб не нагрубити, сказала Даша спокійним голосом. – Хто вам дав право мене ображати? Я нічого вам поганого не зробила…

– Не зробила?! – закричав чоловік. – Ти, тварюко, заразила СНІДом мою дитину!

Даші по шкірі пробіг крижаний холод жаху.

– Що?!

– Ти хоч розумієш, що ти накоїла?! Ти, суко, ухоркала мою дитину! У нього знайшли ВІЛ-інфекцію! І ти в цьому винна!

– Не може бути, – прошепотіла ошелешена Даша. – Цього не може бути.

– Може! І ти, гнидо, в цьому винна!

– Мені дуже шкода, – пробелькотіла розгублено Даринка. – Але тоді, в аварії, я й сама підхопила інфекцію…

– А мені плювати, де ти її підхопила! – перервав її грубий голос. – Мене хвилює тільки мій син, якого ти згубила!

– Даруйте, але я врятувала вашу дитину. Малюк не міг дихати і просто загинув би…

– Загалом, слухай мене уважно, коза драна. Я знайду тебе, хоч би де ти сховалася, і згною! Вважай себе трупом!

Зв’язок урвався, і Дашин телефон запікав жалісливими протяжними гудками, не давши дівчині сказати те, що вона хотіла. Даринка у розпачі впала на диван і гірко розплакалася від кривди і несправедливості. Перед її очима знову промайнула аварія, відчай, коли вона зрозуміла, що десь має бути немовля, але не могла знайти його. Образа боляче стиснула спазмами горло, коли Даша згадала, як з останньої сили, непритомніючи, назустріч людям у білих халатах несла на руках закривавленого малюка, який уже дихав…

### Розділ 23

Віталій Степанович мав дуже хорошу пам’ять на обличчя. Він безпомилково міг згадати при зустрічі людину, з якою спілкувався рік-два тому хоча б раз.

Звичайно ж, він одразу впізнав цю синьооку світловолосу дівчину зі шрамом на лобі. «Але що привело її сюди знову?» – подумав він, вітаючись.

– Віталію Степановичу, мені хотілося б поговорити з вами, – сказала Даша, і легкий рум’янець залив її щоки.

– Із задоволенням, – відповів лікар і запросив до свого кабінету. Він тільки-но зібрався пообідати, і в чайнику був готовий окріп.

Даринка почала говорити, і те, що почув Віталій Степанович, вразило його до глибини душі.

– Я розумію, що мені треба жити, треба лікуватися, – на закінчення своєї сповіді мовила Даша. – Але я не знаю, як мені жити, де знайти в собі сили?

Вона підвела на лікаря свої очі-озера і відкрито дивилася на нього. У них були тільки відчай і питання. Віталієві Степановичу вже не раз доводилося бувати і в ролі священика на сповіді, і в ролі психолога, але цього разу він уперше розгубився. Перед ним була тендітна, худенька, така мужня і в той самий час беззахисна дівчина, яка, не роздумуючи, кинулася на допомогу людям. Безглузда випадковість призвела до смертельної хвороби, а ті, кому вона готова була віддати свою доброту, безкорисливість і любов, у скрутну хвилину відтрутили її від себе, втоптали в бруд і пробіглися по її тонкій, чуттєвій душі своїми брудними ногами, залишивши її сам на сам із бідою.

– Моє життя звалилося, залишивши мені такі уламки, з яких вже нічого не зліпиш, – зітхнула Даша.

– Не треба будувати майбутнє на руїнах минулого, – сказав Віталій Степанович. – Минуле треба перекреслити і почати нове життя. СНІД – це діагноз, а не смертельний вирок. Викиньте з душі тривогу і страх. Розумієте, Дарино, вам доведеться почати абсолютно нове життя. Як вам пояснити? Ми всі ходимо під Богом і ніколи не знаємо, в який момент нам доведеться залишити цей світ. Здавалося б, здорова, повна сил, енергії і планів людина, проходячи повз будинок, потрапляє під крижану брилу бурульок, які падають їй на голову. Вона гине, хоча цього ні вона, ні її знайомі ніяк не очікували. А тим часом бабуся, яка пережила важкий інсульт, одужує і живе ще двадцять років. Просто люди не знають, коли приходить їхня година, і живуть спокійним, нормальним життям. Вони вранці чистять зуби, поспішають на роботу, одружуються, народжують дітей, люблять і вірять. Хоча шансів у них у цей день залишитися живими нітрохи не більше, ніж у вас. Але вони ж не думають про це? Адже так? Чому ж тоді ви вирішили на собі поставити хрест і опустили руки?

– Напевно, тому, що я залишилася сама.

– Ви не самі. Знайдіть нових знайомих, подумайте про те, що тяжкохворих людей дуже багато і всі вони живуть і борються за своє життя. Зробіть так, щоб у вас не було вільного часу, не давайте сумним думкам ані найменшого шансу. Подумайте про те, що ви маєте навіть деякі переваги.

– Які?

– Інші не знають, коли прийде їхній час залишати цей світ. Вони гайнують даремно дорогоцінний час, не квапляться щось зробити сьогодні, відкладають на завтра. А завтра може й не бути. А ви поспішайте жити, поспішайте зробити те, що хотіли, але відкладали на потім. Не дайте душі озлобитися, відкрийте її назустріч людям. Я не кажу, що це легко і просто, що вас усі зрозуміють. Ні, так не буде. Світ жорстокий і непередбачуваний, але ж є багато, навіть дуже багато людей, яким, як вам зараз, не вистачає просто доброго слова, яким нічого не потрібно, крім моральної підтримки. Може бути, навіть не підтримки, а просто, щоб хтось був поруч у важку хвилину, поклав свою руку на його – і цього достатньо.

Даша слухала мовчки, широко розкривши очі. Вони вже не були такими згаслими і сумними. Поступово в них почав загорятися живий блиск і заблищали іскорки. Змарніле обличчя почало набувати яскравих рис, її губи порожевіли і, злегка здригнувшись, розтягнулися в янгольську посмішку дитини.

– Спасибі вам, – прошепотіла вона, ледве ворушачи губами. – Тепер я точно знаю, що мені треба робити…

– Ви, Дарино, не шкодуєте, що приїхали до мене? – спитав лікар, відчувши, що трохи зніяковів без видимої на те причини.

– Що ви?! – сказала Даша.

Віталій Степанович подивився на дівчину. Очі в неї жваво блищали, щоки були вкриті легким рум’янцем, і на них з’явилися маленькі симпатичні ямочки.

– Радійте життю, – вів далі лікар, – кожній його миті. Ще раз повторюся: вам буде нелегко. Але труднощі загартовують людину і роблять її ще сильнішою.

– Отже, не варто жити спогадами?

– Звичайно! Треба навчитися жити, ні на кого не спираючись і не сподіваючись, – мовив він і додав. – Перевірено на собі.

– Напевно, це дуже важко.

– Так, це нелегко. Але тільки жага життя не дасть вам зійти зі своєю бігової доріжки і впасти на півдорозі. І ніколи не думайте про те, що у вас немає майбутнього. Воно є завжди, і, нагадаю, ніхто не знає, скільки шляху йому доведеться пройти ще. А якщо зможете – станьте рятівним колом для тих, хто потопає. Повірте, рятувальником бути набагато легше і приємніше, ніж потопаючим.

– Це ви точно підмітили, – осміхнулася повеселіла Даша.

– Тепер ви будете знати, що не самі. Запишіть мій номер телефону і можете дзвонити в будь-який час, коли захочете.

– Спасибі. А що ж робити зі старими номерами? – Даша гірко посміхнулася і покрутила телефон у руках.

– Ви хочете спілкуватися з колишніми подругами, друзями?

– З деякими – ні.

– Зітріть їхні номери і з телефону, і з пам’яті, наче вони зараз… ну, припустімо, десь за океаном, на іншому континенті, куди неможливо додзвонитися.

– …І навіть якщо я захочу дізнатися, як вони поживають, з ними немає зв’язку, – продовжила його думку повеселіла дівчина.

– Цілком правильно! Ну, так що, чай будемо пити чи ні?

– Тепер будемо, – погодилася Даша, – тільки він зовсім охолов.

– Доведеться заварити по-новому. Холодний чай – це збочення, – сказав лікар і ввімкнув електрочайник.

Повернувшись додому, Даша приготувала вечерю, чого не робила вже кілька днів поспіль. Повечерявши, вона довго приймала відсвіжний душ. Потім ретельно натирала тіло мочалкою, змоченою пахучим гелем для душу, змивала його і знову все повторювала. Як після безсонної ночі, їй хотілося змити з себе страхи, тривоги, розчарування і образи…

## Частина IV

### Розділ 24

Був чудовий серпневий день, коли Даринка поверталася з лікарні після лікування. Починався сезон цвітіння айстр. Ними рясніли численні клумби міста. Очі Даші радували айстри всіляких відтінків і кольорів, розбавлені для різноманітності невибагливими вогненно-червоними півниками. Квіти злегка гойдалися від грайливого легкого вітерця, ніби вітаючи повернення дівчини додому.

У лікарні Даша познайомилася з такими ж хворими, як і сама. Сказати, що вона завела купу нових друзів, було б неправдою, хоча з багатьма вона обмінялася телефонами. Всі ВІЛ-інфіковані відчували в тій чи цій мірі себе самотніми в цьому суспільстві. Деяким з них так і не вдалося впоратися з почуттям своєї неповноцінності, хоча у відділенні були непогані психологи.

Даша, з одного боку, вже не відчувала себе самотньою мученицею, і від цього було трохи легше. З іншого боку, дізнавшись дуже багато нового про СНІД, вона зрозуміла, що їй тепер належить постійно перебувати на лікуванні і для цього необхідних медикаментів у відділенні недосить, а для купівлі їх потрібні дуже великі гроші. Найбільш сумним було те, що від хворих на СНІД вона дізналася, що всі вони приречені на смерть. Залишалося завдання з одним невідомим: скільки кому відміряно?

Цього ніхто не знав. І навіть найсучасніше обстеження і тестування не могло дати точну відповідь на це делікатне, але таке важливе питання.

У Даші було достатньо часу, щоб обміркувати подальший план свого життя. Щонайперше їй треба було влаштуватися на роботу – їй нізвідки чекати допомоги. Раз на тиждень вона дзвонила батькам, і мати питала, як вона себе почуває. Даша відповідала, що нормально, і більше їм не було про що говорити. Розмова не клеїлась, і тоді Даша просила дати телефон бабусі, яка щиро, наче дитина, була рада почути голос коханої онучки. Брат Сашко сказав, щоб Даша йому не телефонувала, мовляв, дружина сердиться, і обіцяв зателефонувати сам. Він так і не подзвонив. Дівчина намагалася кілька разів зателефонувати своїй колишній подрузі, але та постійно відключалася. Тоді Даша стерла її номер з телефонної книжки. Перед випискою з лікарні вона позбавилася номера Олексія, і їй стало легше.

Після влаштування на нову роботу Даринка планувала зробити щось гарне та корисне для людей. Над цим питанням вона довго роздумувала, перебираючи в пам’яті різні варіанти. Одного разу вона згадала про те, що вміє добре плести спицями, але останнім часом закинула це заняття. Тоді Даша вирішила, що було б непогано передати хоча б цей досвід комусь із дівчаток. Вона подумала, що можна буде сходити в інтернат для дітей-сиріт та запропонувати свої послуги. Ця ідея їй сподобалась, і вона склала графік навчання, починаючи з навичок найпростішого набору вічок. «У вихованок інтернату немає матерів, – міркувала Даша ночами, – але вони самі – майбутні мами. Чому б їм не навчитися плести гарні й оригінальні речі своїми руками для себе, для своїх майбутніх діток?»

Даринка не хотіла залишати жодної вільної хвилинки у своєму житті, щоб не дати сумним думкам залізти в голову і паралізувати її свідомість почуттям страху. Вже наступного дня після виписки дівчина була у відділенні травматології, де катастрофічно бракувало медсестер. Вона поспілкувалася з завідувачем відділення. Ним виявився розповнілий метушливий чоловік із глибокими залисинами на високому чолі і круглим, схожим на футбольний м’яч, животом.

– Поспілкуйтеся зі співробітниками, познайомтеся з роботою, і через два-три дні прийдете з трудовою книжкою, – сказав він Даші та провів її до сестринської, а сам швидко зник, не давши дівчині відкрити рота.

Їй сподобався колектив відділення, і вона готова була хоч зараз братися до роботи, аби не бути вдома самій. Даша з працевлаштуванням витримала дводенну паузу, взяла з дому паспорт і трудову книжку й рівно о восьмій нуль-нуль постукала до кабінету завідувача відділення.

– Зайдіть, – почула вона голос за дверима.

– Здрастуйте, Василю Георгійовичу, – несміливо сказала Даринка і залилася рум’янцем, хоча вдома довго налаштовувала себе на цю розмову і зараз була абсолютно спокійна.

– Сідайте, – кивнув завідувач, і далі порпаючись у стосі паперів на своєму робочому столі.

Даша присіла на краєчок дивана і дістала з сумочки документи. Василь Георгійович підняв на неї очі і, насупивши брови, кілька хвилин так уважно вивчав бідну дівчину, що вона стала почувати себе рибою на розпеченій сковорідці.

– Отже, ви – Дарина Андріївна Шевченко? – запитав він.

– Так.

– Це добре, що ви – Дарина Андріївна Шевченко, – загадково протягнув завідувач, безцеремонно розглядаючи розгублену дівчину. – А дозвольте поцікавитися, Дарино Андріївно, де ви працювали до цього?

Дашу кинуло в жар, і по спині побігла зрадницька цівка поту. Вона назвала останнє місце роботи.

– Треба ж, – сказав Василь Георгійович, – така престижна клініка, висока зарплатня, відмінно підібраний високопрофесійний колектив… Чи не так?

– Так… звичайно, – пробелькотіла дівчина, затинаючись.

– Вас звідти звільнили за погану роботу?

– Ні, що ви?! Я… сама звільнилася.

– Виникає цікаве, але природне запитання: чому?

– Так… склалися обставини, – тихо сказала Даша, і її вії дрібно затремтіли.

– Обставини, говорите?

– Так.

– Буквально вчора заїжджав до мене один мій інститутський товариш. Знаєте, ми з ним дуже товаришували в незабутні студентські роки. Ми тепер з ним колеги, але бачимося рідко – таке життя. У кожного свої турботи, сім’я, діти і таке інше… Так от. Заходить до мене в кабінет мій колега, мій друг, я йому, звичайно, був радий, дістав коньячок… Сидимо ми з ним, значить, мирно так розмовляємо, студентські роки згадали, посміялися з наших витівок, і тут він раптово мені каже: «Я тут у тебе у відділенні бачив дівчину-медсестру, вона зі світлим волоссям і великими, такими синіми, очима…» – Василь Георгійович зробив багатозначну паузу, але Даша вже все зрозуміла. Тут був Веніамін. Від такої думки в неї затремтіли коліна, і Даша прикрила їх своєю сумочкою.

– Дайте мені відповідь на запитання, Дарино Андріївна Шевченко: як звуть мого товариша? – запитав Василь Георгійович, чітко промовляючи кожне слово.

– Веніамін Павлович, – чужим голосом промовила Даринка, здогадуючись, що її зараз попросять піти.

– Розумниця! Здогадлива дівчинка! А чи не здогадалася ти, – завідувач різко перейшов на «ти», – яку причину твого звільнення з клініки назвав мені Веніамін Павлович?

– Він дізнався, що я хвора на СНІД, – випалила на одному подиху дівчина, відчуваючи, що робота в травматологічному відділенні від неї попливе, – але це ж не означає, що я не можу працювати медсестрою?

– Ще й як! Це означає, що я не хочу втратити своє, ось це, – завідувач різко поплескав товстими руками по шкіряних ручках крісла, – місце через те, що хворі перебуватимуть у зоні ризику! Ти уявляєш, як вони почнуть шарахатися від тебе, коли ти будеш їм робити уколи та перев’язки?!

Даша нічого не відповіла. Вона мовчки акуратно склала в сумочку свої документи і запитала:

– Значить, я можу йти?

– На всі чотири сторони! – кинув їй Василь Георгійович. – Не вистачає працівників – і ти не працівник.

Даша підвелась і мовчки пішла до виходу. У цей момент вона відчула себе так, ніби стояла коло ганебного стовпа. Біля дверей вона на мить затрималася й, обернувшись, спокійно, абсолютно не червоніючи, сказала:

– Мені здається, Василю Георгійовичу, ви даремно пов’язали своє життя з медициною. У вас просто талант актора. Спектакль, який ви розіграли тут, вийшов геніальним.

Даша вже виходила з дверей, коли вслід їй долинуло розлючене: «Геть!»

### Розділ 25

Даша перерахувала свої заощадження і відклала гроші на оплату житла. Сьогодні вона чекала власницю квартири і постаралася довести все в кімнаті до ідеального порядку. Вона ще раз оглянула все навколо, провела пальцем по підвіконню, перевіряючи, чи не залишився де пил.

Коли прийшла господиня, гроші, як і годиться, лежали в коридорі на тумбочці. На цей раз вона, привітавшись, не стала, як зазвичай, заглядати в усі кутки. Прямо з порога вона заявила:

– Тобі, Дашо, доведеться терміново шукати нову квартиру.

– Але… Для цього потрібен час. Треба було заздалегідь попередити… – почала дівчина.

– Ніяких «але»! – прозвучало дуже категорично. – Приїжджає моя дочка. Вона буде тут жити.

– А куди мені подітися? – розгублено запитала Даша. – Не ночувати ж мені на вулиці? Дайте мені хоч трохи…

– Три дні, – заявила господиня квартири. – Рівно через три дні в цей самий час я зайду по ключі. Сподіваюся, мої речі не підуть разом з тобою.

– Ну, що ви таке говорите?! – обурилася Даша.

– Щоб я була спокійна, що ти не приставиш ноги моїм речам, дай мені свій паспорт на ці три дні, – заявила господиня квартири і простягнула свою руку з перснями мало не на кожному короткому пальці.

– А ось це вже ні! – наполегливо сказала Даша і відчинила вхідні двері просто перед носом жінки.

Та почервоніла зі злості й обурення від такої нахабності завжди тихенької і скромної квартирантки, але не знайшла, що сказати. Вона гмикнула і, задерши вгору голову, гордо переступила поріг.

Даша не повірила хазяйці. Вона здогадалася, що хтось доніс їй про хворобу. На душі залишився неприємний осад, але дівчина вирішила не впадати у відчай і дістала великі сумки. Їй треба було пакувати речі й готуватися до переїзду на нове місце.

Через агентство нерухомості Даша швидко знайшла для себе нову квартиру. Вона спеціально винайняла житло на околиці міста. Тут було кілька тихих, втоплених у зелені кварталів «хрущовок», наче відірваних від основної частини гамірного міста. Останні п’ятиповерхівки доходили майже до лісу, а на лавочках біля під’їздів сиділо багато літніх людей.

Господинею малогабаритної однокімнатної квартири на першому поверсі зі стандартною шестиметровою кухонькою була старенька з дивним ім’ям Аргентина.

– Мене звуть Аргентина Львівна, – відрекомендувалася вона, трохи гаркавлячи, як це часто трапляється у євреїв.

Аргентина Львівна була худорлявою, трохи сутулуватою жінкою з гачкуватим носом і допитливим поглядом. Про таких кажуть, що вони все про всіх знають, але загальне враження на Дашу вона справила непогане. Дівчину не лякало те, що в квартирі давно не було ремонту та пожовклі від старості шпалери на стиках почали відклеюватися. Їй було байдуже, що тумбочка під старим телевізором мала всього три ніжки й у шафи п’ятдесятих років були відсутні одні дверцята. Дашу влаштовувало те, що квартплата була невисокою і майже поруч розташовувалася стара одноповерхова будівля онкологічного відділення, куди її відразу ж прийняли на роботу.

– Мені подобається ваша квартира, Аргентино Львівно, – посміхнулася Даша. – Я заміню шпалери, пофарбую вікно, і тут буде мені навіть дуже затишно.

– Але… Мені не треба переклеювати шпалери, – зам’ялася старенька. – Я не планувала робити ремонт… поки що.

– Не хвилюйтеся. Я зроблю це для себе, за свій рахунок, – поспішила заспокоїти її Даша.

– Якщо для себе, то це інша справа, – пожвавішала старенька. – Ти, дитинко, не дивися, що перший поверх. Квартирка тепла, затишна, гарна, пічка газова майже нова, телевізор працює, якщо хочеш – можна підключити радіо. Тобі треба радіо?

– Спасибі, – не стримала посмішку Даша, – не треба. У мене є комп’ютер.

– Так, так, так, – закивала з розумінням старенька. – Тепер у молоді в усіх телефони у вухах і комп’ютери. У мого онука теж є цей комп’ютер, так він від нього не відходить. А я й думаю собі: «Хай краще комп’ютером займається, ніж наркоманом стане». Правильно я міркую?

– Правильно.

– Тільки, дитинко, не води сюди хороводи хлопців – я тебе дуже прошу. А то почнуться галас, бійки, пиятики. А сусіди знаєш які? Відразу міліцію викличуть. А відповідати за беззаконня кому доведеться? Мені, звичайно.

– Не переймайтеся, Аргентино Львівно, тут буде тихо.

– Це добре, Дашо. А то, знаєш, у мене тут до тебе жила одна дівчина, так у неї в кухонне вікно один наречений залазить, а з кімнати другий у вікно вистрибує. Так-так! Ось таке буває. А ти, я бачу, скромна дівчинка, гарна. Наречений є?

– Нема.

– Ну, нічого. Це справа наживна. Я ось вийшла заміж у 25 років і нажилася вдосталь. Одного чоловіка поховала, другий сам п’яний повісився, третій втік до молодої дружини. Усього побачила на своєму віку. Ну, гаразд, вистачить мені, старій дурепі, базікати. Ти можеш відпочивати і обживатися на новому місці.

Вранці наступного дня Даша була вже на новому робочому місці. Завідувачка відділення Алла Іванівна без зайвих питань прийняла Дашу на роботу і познайомила з нечисленним колективом. Скучивши за улюбленою працею, Даша з великим задоволенням бігла на свої зміни і бралася за будь-який підробіток.

### Розділ 26

У вересні Даринка нарешті вибралася до школи-інтернату. Вона цілісіньких півгодини вешталася шкільним подвір’ям, поки дочекалася директора.

– Що вас, молода панночко, привело до нас? – запитала усміхнена, кругловида, з копицею пишного каштанового волосся, Марина Олександрівна.

– Я хотіла хоча б чимось допомогти вашим вихованкам, – червоніючи і кліпаючи очима від ніяковості, почала дівчина.

– Благородно. Дуже шляхетно з вашого боку… Як вас?

– Дарина. Просто Даша.

– І що ви можете нам запропонувати?

– Я не спонсор, а проста медсестра. Але я вмію добре плести на спицях.

– На спицях? – перепитала директор і з цікавістю подивилася на Дашу.

– Так, на спицях. Я хотіла б на добровільних засадах організувати гурток плетіння для ваших дівчаток. Думаю, що вміння добре плести їм у житті знадобиться. Я навіть склала план роботи гуртка.

Марина Олександрівна помовчала, про щось роздумуючи, потім сказала:

– Звичайно, їм це знадобиться. Але ви подумали про те, що цим дівчаткам ніхто не купить ті ж спиці, не кажучи вже про пряжу? Вони – сироти, у них немає батьків, які дали б гроші на все це.

– Вибачте, я про це якось не подумала. Але я можу купити за свої кошти кілька пар спиць, трохи пряжі.

– Навіщо їм трохи пряжі? – запитала директор, виокремлюючи слово «трохи».

– Хоча б для того, щоб навчитися основ плетіння.

– От уяви себе, Дашо, на їхньому місці. Приходить до дівчаток-підлітків якась тьотя і красиво розповідає про плетіння, показує журнали з моделями модних светриків і кофтинок, дає їм спиці та по маленькому моточку пряжі. На ньому, звичайно, можна практикуватися, вчитися плести візерунки і все! А цю дівчинку цікавить той самий светрик, який вона побачила в журналі. І вона дуже хоче його сплести своїми руками, щоб його можна було одягнути і похвалитися перед подругою, пройтися по вулиці або перед уподобаним нею хлопчиною. А що вона може? Сплести кілька рядків, щоб їх на наступний день розпустити. Навчитися плести вона зможе, але кінцевого результату не буде. Де тоді сенс її заняття? Де остаточний результат? Га?

Даша подумала, що Марина Олександрівна має рацію, і вже хотіла себе лаяти за таку нерозторопність і короткозорість, аж тут її осяяла здогадка.

– Треба знайти спонсора! – сказала жваво Даша, згадавши, як по телевізору часто показують багатих людей, які допомагають сирітським будинкам. – Треба знайти заможну людину, якій не буде накладно придбати спиці та пряжу!

Марина Олександрівна посміхнулася і розвела руками:

– Ідея хороша, проте, на жаль, мало шансів на її втілення в життя.

– Але чому?! Просто треба пояснити, як це важливо для дівчаток – майбутніх мам!

– Я, Дашо, на жаль, тільки цим і займаюся. До одних йду з простягнутою рукою, щоб закупили новорічні подарунки, до других – кілька тонн картоплі на зиму, до третіх – три пари взуття хлопцям, у яких ноги ростуть швидше, ніж належить за стандартом. А дівчатка? Хіба їм вистачає тих-таки трусиків, які їм купуємо за державні гроші? Цікаво дізнатися, як би обійшлися дочки державних діячів, якби їм видали таку кількість прокладок, що вони виділяють нашим дівчаткам!

– Підкажіть мені, де є офіси великих підприємців, – рішуче сказала Даша. – Я сама піду до них із простягнутою рукою.

Марина Олександрівна зітхнула і дістала з шухляди аркуш паперу з довгим списком імен, прізвищ, адрес і телефонів.

– Список великий, але у багатьох я вже була нещодавно, – сказала вона, пробігши очима по аркушу паперу. – Можна спробувати сходити до одного чоловіка. Я не була в нього вже давно. Людина він не жадібна, не можна сказати, що мільйонер, але грошики у нього водяться. Кілька місяців тому в нього загинув єдиний син. Може бути, це і жорстоко, скористатися цим випадком… Але спробувати можна. Запам’ятаєш адресу або записати?

– Запам’ятаю.

– Офіс розташований на вулиці Гарібальді, будинок 10. Запитаєш директора, а там, як поталанить. Може, щось та вийде.

– Я завтра ж сходжу та спробую поговорити.

– От і поговори. А потім будемо вирішувати, чи варто нам затівати організацію цього гуртка.

…Даша зайшла в коридор офісу і побачила, як метушаться робітники, перетягуючи з кабінету в кабінет якісь меблі, комп’ютери та важкі теки з паперами. Не знайшовши на дверях потрібної таблички, вона заглянула у відчинені двері й запитала у дівчини, що порпалася в паперах, де можна знайти старшого.

– Він незабаром буде, – відповіла та. – Ви присядьте, зачекайте трохи. У нас змінився шеф, і тепер усе доводиться робити по-новому. Нова мітла, знаєте, як кажуть, мете по-новому. Начебто і тоді було непогано, затишно, так ні ж, треба все поміняти місцями.

Даша знайшла вільне від паперів крісло і сіла біля вікна. Дівчина підняла стос течок з паперами і хотіла їх кудись нести, коли звідти вилетіла світлина і впала до ніг Даші. Вона підняла її і вже хотіла подати дівчині, та раптом застигла поглядом на обличчях людей, яких упізнала на фотографії. Веселий, щасливий і усміхнений Георгій Арсентійович із чорною борідкою і вусами обіймав за плечі красивого, молодого юнака, який тримав у руках футбольний м’яч. Даринка погано пам’ятала обличчя загиблого в аварії хлопця, та й запам’ятати його було неможливо – воно було знівечене і закривавлене. Даша подумала, що Георгій Арсентійович був сфотографований разом зі своїм сином Антоном іще в той час, коли ніщо не віщувало біду.

– Це наш колишній шеф, – кивнула в бік фотографії дівчина, – поруч його син Антон. Він нещодавно загинув у аварії. Правда, гарний хлопчина?

– Гарний, – неуважно відповіла Даша. – А де зараз… колишній шеф?

– Хто його знає? Продав увесь свій бізнес із потрухами і кудись поїхав. Хто говорить – на Сахалін, хто базікає, що взагалі в Штати… А ось і Сергій Олегович, – посміхнулася дівчина чоловікові, що увійшов до кімнати. – Сергію Олеговичу, до вас відвідувач.

Сергій Олегович, широкоплечий, без шиї, зі зрощеними на переніссі густими бровами, кинув на дівчину спідлоба погляд та невдоволено буркнув: «Проходьте».

Даша подумала, що якби їй довелося писати картину із зображенням бика, то Сергій Олегович підійшов би на роль натурника якнайкраще.

– Що ви хотіли? – важко опускаючись у глибоке крісло, спитав новий шеф.

Даша пояснила, що прийшла по допомогу.

– Я тільки-но придбав цей бізнес, – різко відповів Сергій Олегович. – Грошей поки що немає.

– Я прошу зовсім небагато, – сказала Даша. – І, як ви вже зрозуміли, не для себе. У цих дівчаток немає батьків, вони – сироти.

– Я не можу зігріти всіх сиріт. На жаль, я не сонце, а простий смертний, у якого є своя родина, свої діти. І своїх дітей, завважте, я не кидаю.

– Ці діти не винні, що народилися не у вас, а в іншій неблагополучній родині. І не їхня провина, що у них померли батьки, але вони, так само, як і ваші діти, хочуть жити й радіти цьому життю.

– Про них піклується держава, а ми для цього платимо податки.

– Звичайно, держава подбала, щоб забезпечити їх харчуванням, одягом і ліжком. Але дівчатка – це майбутні матері. І їх треба виховувати так, щоб вони не повторювали помилок своїх матерів, щоб любили власних дітей.

– Ну і нехай вихователі цим займаються.

– Вони й займаються. Але хіба було б погано, якби ця дівчинка увечері, у вільний час, сплела собі, своїми руками красиву кофтинку, яку їй не купить держава, якої не буде більше ні в кого? Ви думаєте, вони щасливі від того, що одягнені гірше за своїх ровесниць? Що у кожної дівчинки точно така сама сукня, як у сусідки по парті? Кожній з них хочеться бути індивідуальною, неповторною – і це природно. Дайте ж їм хоч найменшу можливість самовиразитися! – палко сказала Даша.

Сергій Олегович поворушив густими бровами, невдоволено посопів, але нічого не відповів.

– Я розумію, що сплести один светр – це так мало. Але мине кілька років, і ці дівчата підуть у самостійне життя, де будуть ледь-ледь зводити кінці з кінцями. І, без сумніву, колись їм доведеться розпустити на пряжу стару і діряву річ, щоб з неї сплести нову. Ось тоді вони згадають вас і те, як ви не пошкодували грошей і ми змогли на них закупити пряжу та спиці, як вони з гордістю одягли першу, сплетену самостійно, річ.

– Ліно! – покликав Сергій Олегович дівчину, яка складала документацію.

Коли та увійшла до кабінету, він звелів:

– Випиши чек.

Залишаючи кабінет, Даша подумала, що вперше вона не почервоніла і не розгубилася.

### Розділ 27

Щоразу, коли Даринка відкривала дерев’яну скриньку, де зберігала свої заощадження, вона із жахом помічала, як швидко зменшується стос грошей. Їй постійно доводилося купувати дорогі медикаменти для лікування, і, хоч як вона намагалася економити на всьому і брати підробітки, грошей ставало все менше. Вона намагалася не думати, що буде з нею, коли одного прекрасного дня скринька виявиться порожньою. Даша працювала до виснаги. Після роботи вона бігла до інтернату, де її з великим нетерпінням вже чекали дівчатка. Перед Новим роком вона запланувала закінчити курс із навчання плетіння з однією групою, а після Різдва набрати нову групу. Їй довелося звикнути жити з постійним відчуттям слабкості. Щоранку вона змінювала постільну білизну, яка за ніч ставала мокрою від поту. Даринка перестала міряти температуру, яка була у неї підвищеною практично весь час, і намагалася не звертати на це уваги.

Іноді в неї з’являлося відчуття, що останні життєві сили йдуть з неї і вона ось-ось звалиться з ніг, але жага до життя змушувала дівчину зібрати всю свою енергію й не розслаблятися.

За кілька днів до настання Нового року Даша прибігла на роботу, мало не спізнившись. Уночі вона погано спала і заснула тільки над ранок, а коли прокинулася, то глянула на годинник і підскочила з ліжка, мов опечена. Від різкого руху їй закрутилося в голові, і вона на деякий час знепритомніла. Даша прокинулася на підлозі і з жахом зрозуміла, що може спізнитися. За своє життя вона жодного разу нікуди не спізнювалася, навіть у дитинстві до школи. Добре, що до відділення було недалеко, і вона встигла заскочити до роздягальні в останню хвилину. Швидко знявши шубку, вона обтрусила її від снігу, повісила на плічка і, схопивши халат, одягла його вже в коридорі.

– Дашо, мерщій, – поквапила її Алла Іванівна. – У нас термінова нарада.

– Біжу, біжу, – відповіла Даша, переходячи з кроку на майже біг.

У кабінеті завідувачки вже зібралися всі, включно із завгоспом і кухарями.

– Привіт усім, – махнула рукою Даша колегам і примостилася в куточку, де був вільний стілець.

Відразу ж, слідом за Дашею, увійшла Алла Іванівна.

– Ще раз здрастуйте, – сказала вона і відразу, без вступу, додала: – У нашого начмеда сталося велике нещастя. Сьогодні вночі його дочка зі своєю сім’єю потрапила в автомобільну аварію. Водій загинув на місці, а молода жінка на сьомому місяці вагітності перебуває в реанімації.

Пронісся легкий шумок співчуття, й Алла Іванівна, витримавши паузу, продовжила:

– Життя матері й ненародженої дитини висить на волосині. Її чоловік і трирічна дитина теж у важкому стані. Усім їм потрібна кров, і чим швидше, тим краще. Я думаю, що кожен з вас міг би опинитися на їхньому місці – від цього ніхто не застрахований. Дівчата, я сподіваюся, що ми всім колективом надамо цим людям допомогу.

Алла Іванівна окинула поглядом своїх колег, які тихо перешіптувалися між собою.

– Ви мене, дорогі мої, вибачте, – неофіційним тоном сказала завідувачка, – але я без вас прийняла рішення, пообіцявши, що всі, до одного, сьогодні вранці здамо кров. Зрозумійте мене правильно: постраждала родина нашого начмеда, а від нього в нашому відділенні чимало залежить. Потім я подумала, що всі ви у мене молоді, здорові й красиві. Хіба не так? Невже вам буде шкода здати мінімальну дозу?

– Раз треба, то здамо, – пробасила кухарка.

– Спасибі вам, рідні. Я знала, я була впевнена, що ви мене підтримаєте, – посміхнулася Алла Іванівна.

– Я ніколи не здавала кров, – переляканим голоском сказала молоденька медсестра. – Я боюся.

– Дивись, яка в тебе група підтримки, – відповіла їй старша медсестра і звернулася до решти: – Швиденько одягаймося – і вперед!

Даша сиділа сама не своя. Їй треба було щось вигадати, щоб не йти здавати кров, і вона затрималася. Коли всі вийшли з кабінету, дівчина підійшла до завідувачки.

– Алло Іванівно, – тихо сказала вона. – Я не можу… піти разом з усіма.

– Присядь, – кивнула їй заввідділення і сіла за стіл навпроти. – Ти себе погано почуваєш?

– Так… Тобто ні… Загалом-то, так, – пробелькотіла Даша, не знаючи, що сказати.

– Заспокойся і розкажи, що сталося, – спокійно сказала Алла Іванівна й уважно подивилася на Дашу.

– Нічого. Нічого зі мною не сталося, – намагаючись утихомирити розбурхане від хвилювання серце, сказала Даша. – Просто я не можу здати кров.

– Якщо ти просто боїшся, то марно. З тобою будуть дівчата, поруч буду я. Хочеш, я буду тримати тебе за руку, і тобі не буде страшно?

– Я не боюся.

– Дашо, уяви, як я буду кепсько виглядати. Я ж пообіцяла, що ми всім колективом прийдемо. Ти ж бачила, що сьогодні прийшли навіть ті, хто був удома на своєму заслуженому вихідному.

– Я не можу бути донором, – набравшись сміливості, випалила Даша на одному подиху.

– Тоді поясни мені причину, і всі проблеми будуть вирішені.

– Я хворіла на недугу Боткіна, – збрехала Даша.

– Так би й сказала. Значить, так. Зараз же сідай у мою машину, заїдемо до тебе додому, заберемо амбулаторну картку і покажемо на пункті переливання крові.

Даші земля стала йти з-під ніг, а тіло миттєво обсипало жаром.

– Я… Я… Я не можу вам показати картку, – прошепотіла Даша, низько схиливши голову.

– Дарино, я хочу знати правду, – сухим тоном сказала Алла Іванівна.

Даша мовчала, готова ось-ось розплакатися.

– Ти хочеш зі мною посваритися?

Даша похитала головою.

– Якщо тобі потрібна робота і ти хочеш спокою в моєму відділенні, то скажи мені правду і ми забудемо про цей неприємний інцидент, – настійно зажадала Алла Іванівна.

Даша не знала, що їй робити, і досі мовчала.

– Я вимагаю, я наполягаю на поясненні, – тоном, який не приймає заперечень, мовила Алла Іванівна і додала: – Будеш сидіти тут доти, доки не заговориш. Не вимірюй моє терпіння, Дарино.

– У мене СНІД, – майже прошепотіла Даша, намагаючись зупинити дрібне тремтіння в руках.

– Що-що? СНІД?! О-па! Приїхали!

Алла Іванівна зробила паузу, намагаючись осмислити почуте.

– Ось це новина, – сказала вона і заходила по кабінету взад-уперед.

Даша з жахом чекала вироку.

– Я розумію, що це страшна хвороба, – сказала Алла Іванівна, сідаючи за стіл. – Я знаю, що тобі дуже важко… Ти була хорошим працівником…

Даша все зрозуміла. «Слово «була» – минулого часу, – з сумом подумала дівчина. – Значить, я вже тут не працюю».

– …Твоїй працездатності та старанності могла б позаздрити будь-яка медсестра відділення, – вела далі завідувачка. – Але, на жаль, наше суспільство ще не готове жити поруч із такими хворими, як ти… Не буду кривити душею, я – теж.

– Спасибі за чесність, – сказала Даринка, піднімаючи голову.

– Обіцяю тобі, що наша розмова залишиться між нами. Ти зможеш влаштуватися де-небудь на роботу… в іншому місці. І про твою проблему не буде знати ні одна жива душа. Та ти й не кажи нікому – все одно тебе не зрозуміють. А якщо і вдадуть, ніби зрозуміли, то все одно будуть тебе сахатися.

– Я звикаю до цього. Мені зараз писати заяву?

– Так. Напиши вчорашнім числом, щоб у мене не було проблем з донорством. А за сьогоднішню зміну я тобі доплачу зі своєї зарплатні.

– Не варто. Дайте мені чистий аркуш паперу і ручку, – вже зовсім спокійно попросила Даша.

Увечері в інтернаті на неї чекав іще один «сюрприз». У роздягальні вона лоб у лоб зіткнулася з господинею колишньої квартири.

– А ти що тут робиш, Дашо? – здивувалася та.

– Веду гурток плетіння. А ви?

– Влаштувалася нічним сторожем у господарчий блок, – відповіла жінка.

Це було останнє заняття набраної групи. Дівчата зустріли Дашу радісним писком зі своїми першими готовими виробами в руках.

– Що, нетерпеливиться вбратися? – запитала Даша.

– Прасувальні дошки, марля, вода – все готове, – доповіли дівчатка.

Даша пояснила, як треба прати й сушити плетені вироби, і тільки потім дозволила братися до прасування готових светриків і кофтинок. Потім вона сиділа на старому диванчику та спостерігала, як дівчатка-підлітки надягали речі, якими захопленими, радісними і збудженими ставали їхні обличчя, як в очах спалахували вогники і радості, і гордості, і задоволення. Вони довго крутилися біля старого дзеркала на стіні, і серце Даші наповнювала тиха радість. Вона досягла своєї мети, подарувавши хоч маленьку, але втіху цим дітям-сиротам. І від цього Даша відчула свою потрібність і корисність. Даринка думала про те, що вона щаслива в ці хвилини. Хай вони триватимуть зовсім трохи і скоро минуть, але їй треба вчитися бути щасливою, попри будь-що, хоча б на деякий час.

Дівчата провели Дашу до роздягальні і з веселим сміхом побігли нагору, у свої спальні. Даринка одягала шубку, роздумуючи про те, куди піти в цей раз просити гроші для занять з наступною групою.

– Дашо, – почула вона за собою голос Марини Олександрівни та обернулася до неї із задоволеною посмішкою на обличчі.

– Ви бачили дівчат? – запитала Даша.

– Вони радіють, як маленькі діти новій іграшці, – сказала Марина Олександрівна, чомусь не посміхаючись, як звичайно.

– А я вже думаю про нову групу…

– Її не буде.

– Чому?!

– Сьогодні мені про тебе все розповіла наш новий нічний сторож.

– І що ж вона сказала? – гірко усміхнулася Даша, заздалегідь знаючи відповідь.

### Розділ 28

Даринка любила свята. Сама тільки думка про їх наближення давала їй новий приплив енергії та гарного настрою. Для неї свято асоціювалося з побажаннями, подарунками, новими надіями та радістю. Їй подобалося дарувати подарунки. Не важливо, в якій грошовій сумі, головною була увага. Даша з однаковим задоволенням приймала і листівку від однокласників, і СМС від знайомих, і нову сукню від батьків, і дезодорант від Свєтки.

Як і колись, Даша пішла повештатися по крамницях. Вулиці міста блищали, прикрашені різнокольоровими вогниками і написами: «З Новим 2007 роком!», кипіли збудженими метушливими людьми і, звичайно ж, барвистими вивісками із запрошеннями купити подарунки.

Даринка зайшла до супермаркету й мимоволі потрапила у відділ подарунків. Вона ходила довгими рядами, розглядаючи численні сувеніри, і раптом із жахом зрозуміла, що їй нема кому їх купувати. Навколо не залишилося жодної близької людини, яку вона могла б привітати з Новим роком, якщо навіть захоче.

– Може, вам щось підказати? – підійшов до неї продавець, у якого на голові височіла червона шапка Діда Мороза. – Для кого ви хочете підібрати сувенір?

– Для кого? – перепитала дівчина, і на її обличчі промайнула легка іронія. – Мені вже нікому дарувати подарунки.

– Так не буває, дівчино, – і далі посміхаючись, сказав хлопець. – У всіх є знайомі, родичі, друзі, які будуть дуже задоволені, якщо ви приділите їм увагу.

– У всіх – так. А у мене – ні.

У цей час Даринка згадала про бабусю. З яким би задоволенням вона поїхала до неї, прилягла поруч на подушку, відчуваючи, що хоч одна людина у світі щиро рада її бачити.

– Не пустять батьки, – подумала вона вголос.

Продавець із цікавістю подивився на симпатичну, з великими очима, але дивну дівчину, і, втративши до неї всілякий інтерес, відійшов убік у пошуках нових покупців.

З почуттям гіркоти й душевного болю, з пакетом яблук і апельсинів, Даша повернулася додому, думаючи про те, що поздоровлень їй теж чекати нема від кого. Повечерявши яблуком, вона увімкнула телевізор і накрилася теплою ковдрою. Намагаючись не думати про хворобу, що постійно нагадувала про себе, вона зателефонувала Віталієві Степановичу.

– Зі святом вас! – сказала Даринка.

– Ще до Нового року ціла доба, – зауважив лікар веселим голосом.

– Я подумала, що завтра ви будете в колі знайомих. Навіщо заважати вам?

– Не вгадали, Даринко. Сьогодні я у мами, а завтра буду на чергуванні.

– У новорічну ніч?

– Я ж наймолодший у відділенні. А кому, як не молодим, належить працювати у свята? Втім, я сам добровільно погодився. А ви, Дашо, де будете зустрічати Новий рік?

– Удома.

– Пощастило, значить, що не на зміні.

– Швидше, навпаки, не пощастило… Мене звільнили, і я знову безробітна, – сказала Даша і розповіла Віталієві Степановичу і про своє «донорство», і про гурток плетіння.

– Хай там що, а ви, Дашо, все одно молодець, – сказав лікар. – За інтонацією голосу чую, що настрій у вас уже кращий, аніж раніше.

– Намагаюся триматися. Завдяки вашим порадам роблю все, щоб змінити свій життєвий устрій і не думати про те, скільки мені відпущено.

– І правильно робите. Головне, не думати, що ви загнані в кут. Завжди можна обернутися, потикатися в глухі мури, знайти двері, постукати і їх відчинять. Не будете ж ви, Дашо, заперечувати, що в будь-якій кімнаті є не тільки кути і стіни, але існує і вихід?

Даша посміхнулася.

– Напевно, є.

– Бережіть сили, вони потрібні для боротьби з хворобою.

– Не тільки сили, а й гроші, – зауважила Даша. – Треба терміново шукати нову роботу.

– Знаєте, Даринко, я думав про вашу роботу в онкології. І те, що вас попросили піти, – не дивно. Наше суспільство ще не готове сприймати таких хворих, як ви.

– Мені іноді здається, що в мене не СНІД, а проказа по всьому тілу.

– Не засуджуйте людей, які вас не розуміють.

– Я нікого не суджу.

– Можливо, вам варто звернутися в громадські організації з боротьби зі СНІДом, поговорити про свою проблему?

– Мені не хотілося б узагалі говорити про СНІД. Я просто хочу мати роботу і жити далі не як хвора невідомо чим людина, а як звичайна. Я не хочу відчувати себе неповноцінною і в чомусь упослідженою. Ви це розумієте?

– Розумію. Значить, вам зараз потрібна робота?

– Дуже потрібна, але я поки не знаю, куди мені поткнутися, щоб наступного ж дня мене звідти не звільнили.

– Я не знаю, чи готові ви до того, що я можу вам порадити.

– Я вже до всього готова, – гірко пожартувала Даша.

– Для того, щоб працювати там, куди я можу запропонувати, треба мати певну частку мужності й самовідданості, треба бути сильною, щоб не підупасти духом і все витримати.

– У морзі санітаром?

– Там не так уже й складно працювати, – засміявся Віталій Степанович. – Мертві не можуть висувати претензій і вже не вимагають особливої уваги.

– Не зволікайте далі, – попросила Даша.

– Ви вважаєте себе досить сильною людиною?

– Напевно, я звичайна людина, але вже так вийшло, що доводиться вчитися бути сильною.

– У вашому районі нещодавно відкрився хоспіс.

Даша затамувала подих і помовчала, розмірковуючи лише кілька секунд.

– Я згодна, – сказала вона впевненим голосом.

– Ви розумієте, що на ваших очах вмиратимуть люди? Частина буде вмирати. Щодня. У тому числі, і від СНІДу.

– Розумію. Я згодна. Де він є?

Віталій Степанович завагався, але, не вловивши в інтонації Даші ні найменшого сумніву, сказав:

– Я добре знайомий із завідувачкою відділення Маргаритою Іллівною. Вона була викладачем у нас, а потім пішла на пенсію. Коли відкрили хоспіс у нашому місті, вона сама виявила бажання взяти на себе керівництво. Це дуже добра і чуйна до чужого горя людина. У свої шістдесят років вона втратила чоловіка і єдиного сина. Чужий біль, страждання пацієнтів хоспісу їй зрозумілі, тому що все це вона пропустила через себе. Звичайно, це лікарська таємниця, але вам, Даринко, я можу її відкрити, не вважаючи це злочином. Маргарита Іллівна – онкохвора, і в даний момент робота надає їй сил і життєву енергію. Сьогодні вже пізно, але завтра вранці я зателефоную до неї і поговорю щодо роботи.

– А раптом там не буде місця медсестри?

– Не думаю. Маргарита Іллівна буквально тиждень тому казала мені, що не може набрати персонал. По-перше, вона ретельно добирає кадри. Начмед уже й посварився через це, говорячи, що там хворим вже однаково, хто за ними буде доглядати. Але Маргарита Іллівна дала йому гідну відповідь, сказавши: «А ви б хотіли, щоб біля вас в останні хвилини життя була груба, неохайна медсестра, а під вами калюжа сечі через ліниву санітарку?» А по-друге, не так уже й багато знайдеться охочих працювати в закладі, де важко не тільки фізично, а й морально.

– Труднощі загартовують людину, і я там стану сильнішою, – твердо сказала дівчина.

– Дашо, можете ви хоча б уявити, що це за заклад?

– Я не знаю точно, можу тільки здогадуватися – кажу вам чесно. Але те, що я буду сумлінно виконувати свої обов’язки і не втечу звідти через труднощі, – це я вам обіцяю.

– Домовилися. Я вам завтра зателефоную.

Даша подякувала Віталієві Степановичу і, окрилена надією, що у неї незабаром буде робота, а отже, хоч якісь гроші на лікування, зібралася вже лягати спати. Але тут їй зайшла в голову думка про те, що треба подзвонити батькам і привітати з Новим роком. І це слід зробити не завтра, а сьогодні. У Даші з’явилася таємна надія, що мати з батьком запросять її додому на свято. Перехрестившись на ікону Спасителя, яку залишила їй Аргентина Львівна в кутку кімнати, Даша набрала знайомий номер, серце її завмирало, поки вона чекала відповіді.

– Алло, – почула вона голос матері.

– Матусю, я вітаю тебе, тата і бабусю з Новим роком! Бажаю, щоб ви були завжди здорові, ніколи не хворіли, щоб у родині було завжди ясно, тепло і затишно, – майже на одному диханні випалила Даша.

– Як ти, Дашо? – схлипнула мати.

– Нормально. У мене все добре. А як бабуся?

– Вона… Її… поховали ми сьогодні нашу бабусю, – плачучи, сказала мати.

У Даші обірвалося щось усередині, і вона мимоволі дико зойкнула.

– Як?! – закричала вона, не контролюючи себе. – Як поховали?!

– Добре поховали, по-людськи, все, як годиться.

– Як ви могли?! – не стримуючи емоцій, у розпачі закричала Даша. – Як ви посміли це зробити без мене?! Чому ви нічого мені не повідомили?!

– Батько сказав, що не треба дзвонити…

– Яке ви мали право не дати мені попрощатися з бабусею?! Хто вам дав таке право?! Вона моя бабуся і я… я люблю… любила… Люблю й буду любити її завжди. А ви… ви – жорстокі люди, – Дашу «прорвало», і вона говорила все, що накипіло на душі. – Ви викинули мене з дому, як пса, що вірно служив господарям усе життя, але на старості став погано чути! Ви розлучили мене з бабусею, яка була моїм сонечком у цьому житті! Ви знаєте, від чого вона померла?! Не кажіть, що від старості – я не повірю! Вона померла від туги і від вашої бездушності!

Даша невтішно розплакалася від відчаю та образи, що заполонили її душу.

– Навіщо ти так, Дашо? – шморгаючи носом, запитала мати. – Ти ж нічим не змогла б допомогти бабусі. Просто настав її час, і вона померла. Так усі старі люди вмирають.

– Як померла бабуся? – схлипуючи, запитала дівчина.

– Учора ввечері вона перестала нас упізнавати. Я підійшла до неї, а вона очима водить повз мене і не бачить, а сама ледве ворушиться. Я відразу батька покликала, почали розпитувати, що, мовляв, мамо, тобі треба. А вона дивиться кудись у бік і тихо так гукає: «Даринко, Дашо, Дашо», – мати важко зітхнула. – А через кілька хвилин і зовсім затихла.

У Даринки знову мимоволі покотилися по щоках сльози. Вона уявила, як бабуся шукала її очима перед смертю, але так і не знайшла.

– Батько мене знову лаятиме, – швидко зашепотіла мама, наче її підслуховують. – Мати частину пенсії залишала собі «на смерть», а як померла, ми не знайшли ніяких грошей. Він думає, що бабуся тобі їх віддала.

– Віддала, – чітко сказала Даша. – Бабуся частину своєї пенсії віддавала мені. І що тепер робити?

– Мовчи, батькові не зізнавайся, а то й тобі перепаде. А я вдам, що нічого не знаю, – попросила мама. – Добре?

– Не переживай, я татові нічого не скажу.

– А бабусю ми поховали, як годиться, обід справили, батюшку запрошували.

– Правильно, мамо. Ви все зробили, як слід, як у людей.

– Похорон хороший був, – повторилася мати. – Я так розумію?

– Нічого, – чужим голосом тихо сказала Даша. – Ти так нічого і не зрозуміла, мамо.

– Що ти кажеш, Дашо? Погано чути. Повториш?

– З Новим роком, мамо, – відповіла їй Даша і вимкнула телефон.

– Тепер ти, бабулечко, нарешті, зустрінешся зі своїм коханим, – сказала Даша, піднявши очі вгору, ніби десь тут, поруч із нею, була її бабуся і чула ці слова. – І ви будете разом цілу вічність…

## Частина V

### Розділ 29

Маргарита Іллівна провела Дашу до свого робочого кабінету, запросила сісти. Даша сіла в крісло під розложистим фікусом і глянула на великий акваріум. Там, серед яскраво-зелених водоростей, повільно і велично плавали дві червоні піранії. Помітивши дівчину, вони кілька разів пропливли уздовж скла, граціозно вихляючи своїми плавцями і маленькими хвостиками, уважно позираючи в її бік.

– Мене роздивляються, – посміхнулася Даринка.

Самець, що відрізнявся яскравішим забарвленням, завмер на кілька секунд ув одній позі, втупившись у неї немигтючим поглядом, потім беззвучно поворушив відкритим ротом та поплив до своєї подруги.

– Спостереження за рибками заспокоює, змушує хоча б на деякий час забути про підводні камені, які підкладає нам життя, – сказала Маргарита Іллівна.

– У мене ніколи не було акваріума, – з легким жалем у голосі мовила Даша.

– Це не страшно. Можеш приходити сюди, коли захочеш. Я планувала встановити його у відділенні, в загальному фойє, щоб ходячі хворі могли приходити туди і знаходити душевне заспокоєння, але, на жаль, є чіткі правила, складені чиновниками згори, що забороняють це робити.

– Але чому?

– Не знаю, чим вони керувалися, коли складали список заборон. Може бути, щоб хворі випадково не впали на акваріум і не поранилися склом. Але в деяких палатах стоять на вікнах квіти в горщиках. Вони викидають свої бутони назустріч світлу, радіючи новому черговому дню, і додають якусь красу не тільки сумній палаті, а й життю пацієнтів, – сказала Маргарита Іллівна, думаючи про щось далеке. Вона помовчала й подивилася на Дашу. Дівчина зустрілася із завідувачкою відділення поглядом і спіймала себе на думці, що не відчуває себе рибою на розпеченій сковорідці, її не кидає в жар і вона взагалі не відчуває ніякої розгубленості та дискомфорту під уважним, добрим і таким сумним поглядом худенької, з блідим обличчям, жінки.

– Мені розповідав про вас Віталій Степанович, – сказала Маргарита Іллівна і посміхнулася. – Він був одним з найкращих моїх студентів. Уявляєте, Дашо, Віталик міг спокійнісінько, не змигнувши оком, зробити розтин трупа піврічної давності, але вигляд одного маленького невинного павучка доводив його до стану панічного страху. Так, так! Він міг би знепритомніти, якби павук ненароком на нього стрибнув.

Даша не витримала і розсміялася.

– Треба ж! Я не думала, що таке буває! Віталій Степанович мені здавався таким сміливим. Сміливим і сильним.

– Він і є такий, якщо, звичайно, немає поруч жучка-павучка. Цікаво, у нього згодом минув цей страх? Та-а-ак, – протягнула Маргарита Іллівна. – Якби лише павуки завдавали нам страху в цьому житті… Дашо, ви маєте хоч найменше уявлення про хоспіс, окрім того, що це останній життєвий притулок людей?

– Я можу тільки уявити, але я хочу тут працювати. Звичайно, я не знаю, які будуть у відділенні вимоги, але будь-які з них я обіцяю виконувати чесно і сумлінно.

– Це страшне місце. Люди йдуть сюди іноді добровільно, іноді їх привозять родичі або медпрацівники. Вони потрапляють до хоспісу, знаючи наперед, що вже ніколи не вийдуть звідси живими і їхній прямий шлях – у могилу. Те, що вони відчувають, не зрозуміти нікому – навіть близьким, які можуть тільки припускати, як їм важко. Коли пацієнт потрапляє до звичайної лікарні, то сподівається на допомогу лікарів, він повний оптимізму і скоро одужує. А ці… Цим людям сподіватися вже немає на що. Вони усвідомлюють, що тут їм призначено закінчити свій життєвий шлях. Одне питання залишається незрозумілим: коли? Сьогодні? Завтра? Післязавтра? І знаєте, Дашо, основна маса просто мріє про те, щоб післязавтра настало сьогодні. Вони змучені хворобою і диким фізичним болем, які стали невід’ємною частиною їхнього життя останнім часом. Звичайно, у нас є хороший арсенал знеболювальних засобів, але організм хворих швидко до них звикає і вимагає ще більшої, несумісної з життям, дози. У такому стані хворі мріють про смерть як про порятунок від усіх мук: фізичних і моральних…

– Я зрозумію хворих хоспісу, – сказав Даша, дивлячись просто в очі Маргариті Іллівні. – Мені теж належить випити цю чашу до дна і закінчити своє життя тут, у хоспісі… Я хвора на СНІД і перестала тішити себе надією, що буду жити з цією хворобою ще багато років.

– При доброму лікуванні та…

– У мене немає таких доходів, щоб приймати нормальну групу вітамінів, мені часто доводиться економити на харчуванні, і я розумію, що при всьому моєму бажанні працювати я ніколи не зможу заробляти на добру антиретровірусну терапію, яка мені потрібна. Але той шлях, який мені залишилося пройти, я хочу пройти з гідністю і користю для інших.

– Хіба вам не допомагають батьки?

– Я не хочу і навіть не маю жодного морального права їх засуджувати за те, що відмовили мені в допомозі. Для них саме слово «СНІД» звучить, як три в одному: ганьба-проституція-наркоманія.

– Утім, як і для більшості людей. Так уже влаштовані ми, люди. Боїмося СНІДу, наче якоїсь прокази, але спокійнісінько можемо доглядати хворих на гепатит, з’їсти немите яблуко, куплене на ринку, випити некип’ячене молоко, забути про мило після користування громадським туалетом і про існування презервативів під час сексу з незнайомцем. І кожному здається, що страшні хвороби не для нього, вони обов’язково обминуть нас, а потім, коли приходить горе, виникає у всіх одне егоїстичне питання: «Чому саме я?»

Маргарита Іллівна замовкла, і в кабінеті настала дзвінка тиша. Даша розуміла, що їй буде тут набагато важче, ніж вона припускала, але відступати не збиралася.

– Працівники хоспісу намагаються зробити життя хворих у їхні останні дні, години, хвилини по змозі не таким страшним. Я не беру на роботу людей бездушних і грубих. У вас, Дашо, я не сумніваюся, – сказала Маргарита Іллівна. – Але чи зможете ви витримати морально?

– Зможу, – твердо сказала Даша. – Ви не дивіться, що я така худенька та бліда. Я – сильна. Я робитиму в житті, що мені залишилося, крок за кроком, і кожен мій крок буде зроблений з користю. Люди, які здорові й щасливі, не замислюються про ціну життя, думаючи, що життя довге, що все встигнуть і можна його розпорошувати наліво і направо, гайнуючи безцільно і марно дорогоцінний час. Але я тепер знаю, яке воно коротке та швидкоплинне, як треба вміти цінувати кожен прожитий день, як треба поспішати жити, – говорила Даша палко й хапливо те, про що міркувала вже не раз безсонними ночами. Зараз вона поспішала швидше висловитися, радіючи, що їй випала така зручна нагода, коли її слухають і, головне, розуміють. – Дивно, але саме хвороба мене навчила радіти непоказним квіткам край дороги, листю, що шарудить під ногами, вранці – сонцю, яке сходить, уночі – зоряним доріжкам у нескінченному просторі, літньому теплому дощу і запаху озону після зливи. Я відчула на собі зраду близьких і дорогих мені колись людей, нерозуміння своїх колег, але не стала від цього менше любити людей, не перестала їм вірити. Можливо, я не маю рації? Або в чомусь помиляюся? Я не знаю.

– Ти все правильно робиш, Дашо, – непомітно перейшла на «ти» Маргарита Іллівна. – Не можна у своє серце впускати зло – воно прогризе, як хробак, тебе зсередини. Чим більше віддаємо, тим більше маємо – є такий закон життя. Не треба думати про те, скільки нам залишилося, треба радіти і навчитися цінувати те, що маємо сьогодні. А це – великий талант, і він даний не кожному. Ти – мужня і сильна дівчинка. Тепер я переконалася, що Віталій Степанович був правий. Я впевнена, що ти впораєшся. Можеш кілька днів походити, придивитися, щоб потім не бути шокованою побаченим.

– А можна мені вийти на роботу відразу? Завтра, наприклад?

– Можна, – посміхнулася Маргарита Іллівна. Її усмішка була сумною, скороминущою, але такою щирою. Коли Даша вийшла з кабінету, Маргарита Іллівна перехрестила її вслід та прошепотіла: «Дай, Боже, тобі, дитинко, сили!»

### Розділ 30

Восьмий місяць Сергій повертався вечорами до свого просторого і шикарного, але такого порожнього будинку, де його ніхто не чекав. Після смерті дружини Віталіни він поринув з головою в роботу. Сергій і до цього мав славу жахливого трудоголіка, а потім почав працювати ще з більшим завзяттям і несамовитою силою, навіть жорстокістю. Він відкривав дочірні підприємства від свого виробництва в різних, віддалених одне від одного місцях, а потім метався без утоми й відпочинку між ними, не шкодуючи ні себе, ні своїх підлеглих. Його працівники не могли не помітити зміни в шефові після смерті його дружини. З його обличчя зникла привітна посмішка вранці, яку він заховав назавжди в відрослих борідці й вусах. Вони звикли, що їхній шеф став помічати найменші прогалини і помилки в роботі й розучився прощати. Ніхто не дивувався, коли шеф звільняв без відробітку людей, тих, хто запізнився на п’ять хвилин на роботу або базікав не у справі по телефону. Сергій працював несамовито сам і вимагав того ж таки від своїх підлеглих.

Сьогодні він звільнив технолога, який сумлінно пропрацював на нових розробках у нього п’ять років. А все тільки через те, що на нараді щодо вирішення питання відкриття ще одного підприємства той невдало пожартував. Сергій відшукував на карті місце, ще не позначене червоним вогником, що світиться, коли технолог мав нахабство сказати:

– Скоро у всьому світі не вистачить жіночих рук для наших кремів. Доведеться мазати ним собачі лапи.

Ось ці «собачі лапи» коштували йому зло кинутих шефом двох фатальних слів: «Вас звільнено!»

Сказав і продовжив нараду.

Повертаючись пізно ввечері додому, Сергій вже шкодував про те, що звільнив цінного працівника. Один його дзвінок міг би легко виправити ситуацію і повернути технолога знову до лабораторій, але Сергій точно знав, що дзвонити він нікуди не буде. Він не любив себе за це, але і змінювати що-небудь не хотів. Його душа була порожня, як і цей будинок з темними вікнами.

Сергій мовчки передав ключі від машини охоронцеві біля воріт і пішов додому. Відразу ж увімкнув скрізь світло і завмер, вслухаючись у тишу. Ніде ні шереху. Він важко зітхнув і мовчки пройшов на кухню, механічно поставив у мікрохвильовку приготовлену турботливою тіткою Пашею тарілку з їжею. Потім Сергій дістав тарілку і з’їв вміст, абсолютно не помітивши, що їжа була холодною – він просто забув увімкнути піч. Запивши склянкою апельсинового соку, він прийняв душ і пішов у їхню спальню. Все було, як раніше: велике ліжко, якщо не сказати величезне, з дзеркалом у головах, платяна шафа та тумбочки. Сергій стомлено опустився на ліжко, згадавши, як він колись жартував, кажучи, що Віталіна така маленька, що може загубитися на такому великому ліжку. Як же йому її бракувало! Сергій сподівався, що час вилікує всі рани, загоїть їх, що він, нарешті, усвідомить, що Віталіну вже ніколи не повернути, а йому треба й далі жити за двох. Але минав час, навіть не йшов, а біг у шаленому ритмі щоденної праці без відпочинку і вихідних, і його свідомість уже сприйняла думку про смерть дружини, але щось було в його житті не так, неправильно.

Він шалено любив її досі. Любив так, наче вона була поруч, а поховали тільки тіло Віталіни. Сергій відчував, що вона дивиться на нього своїми широко розплющеними карими очима, стежить за кожним його кроком. Ці наївні, сумні, промовисті очі не давали йому спокою. Він міг посперечатися з ким завгодно, що іноді чує по ночах, сховавши обличчя в подушку дружини, її запах. А вранці, заходячи в душ, чув пахощі її шампуню. Іноді по будинку розносився аромат її улюблених парфумів. Він не вірив у потойбічні світи і посмертні перевтілення, не міг ні з ким поділитися своїми почуттями і розповісти про неймовірне. Сергій замкнув свою душу від сторонніх на міцний замок. Та й кому потрібна була його душа, в якій не залишилося нічого, крім туги, болю і якоїсь жорстокості?

Він випив на ніч таблетки, подумавши, що все одно доведеться провести безсонну ніч. Сергій ненавидів цей час доби. Раніше він з нетерпінням чекав вечора, коли на крилах летів додому. Будинок зустрічав його яскравим світлом і теплом. У цьому будинку була вона, Віталіна, частина його життя, його сенс, його нескінченна любов. Тепер ночі стали довгими і ненависними. Сергій валився з ніг від утоми, хотів швидше заснути, щоб прокинутися з першими променями сонця і летіти на роботу, де можна забутися й розчинитися серед людей. Але сон не приходив. І він крутився в ліжку, думаючи тільки про Віталіну, відчуваючи її невидиму присутність. «Вона не хоче мене відпускати, – думав Сергій, коли біг за черговою сигаретою. – Чи це я не можу її відпустити?»

Він палив одну цигарку за одною, розуміючи, що так не може тривати вічно, інакше він просто збожеволіє. Сергій розумів, що треба якось перервати цей зв’язок живого з мертвим, але не знав, як це зробити.

Вчора він запросив на вечерю додому старого шкільного товариша, нині – керуючого його справами на підприємстві. Сергію треба було комусь усе розповісти, і він довго набирався сміливості, щоб завести розмову. Спочатку все йшло добре. Вони навіть жартували, уплітаючи котлети по-київськи з гречаною кашею. Потім його друг відлучився у ванну після того, як вони випили по 50 грамів коньячку і дружньо потиснули один одному руки. Щось Сергію знадобилося взяти в кабінеті, і він, проходячи повз ванну кімнату, помітив, що двері відчинено, а його друг, вимивши руки, ретельно чимось їх протирає. Сергій тихенько підійшов ззаду і побачив, що його найкращий товариш миє руки із пляшечки з написом «Спирт медичний». Сергій не пішов, а стояв доти, доки той не закінчив дезінфекцію і не закрутив кришку пляшки.

– Ти добре руки після мене обробив? – з іронією запитав він, подумавши про те, що друг знає про його ВІЛ-інфекцію.

– Я… Я… Ти повинен мене зрозуміти, – закліпав очима його єдиний найкращий товариш, похапцем засовуючи пляшечку зі спиртом у кишеню свого дорогого піджака.

– Що я мушу розуміти? – посміхаючись, запитав Сергій.

– У мене сім’я, діти… – забелькотів розгублено друг. – Але ж ця хвороба… вона дуже підступна і небезпечна…

– І для цього, йдучи до мене на вечерю, ти прихопив пляшку спирту для дезінфекції?

– Ну… так, – сказав він, знизуючи плечима від незручності.

– Спасибі за вечерю, – сказав Сергій. – А то, знаєш, якось самому не хочеться їсти. Удвох, начебто, було веселіше.

– Нема за що, – безглуздо посміхаючись, відповів друг. – Якщо щось треба – звертайся, телефонуй, я у будь-який час…

– Спасибі, друже, що не відмовив, – сказав Сергій і попрямував до виходу, давши зрозуміти, що тому настав час іти. – Руку на прощання тиснути тобі не буду, мало що…

– Ну, що ти?! Навіщо ти так кажеш?

– Раптом спирт закінчиться? Що тоді? – спитав Сергій і зачинив двері, передумавши говорити з товаришем.

Наступного дня він не став його звільняти. Просто припинив подавати йому руку…

Сергій згадав, що забув випити таблетки, прописані лікарем. Доктор сказав йому, що якщо він буде приймати лікування вчасно, то з ВІЛ можна жити все життя. Сергій ковтнув таблетки і зробив кілька ковтків води. «Треба щось робити», – подумав він, і раптом його осінила рятівна думка. Він побіг у свій робочий кабінет на другому поверсі, спіткнувся на сходах, і з ноги сповзли капці. Тоді побіг босоніж до свого комп’ютера.

Він увійшов в Інтернет і швидкими, спритними рухами пальців пробігся по клавішах, набираючи текст.

«Я пережив трагедію – втратив кохану дружину. Минуло вісім місяців, але я відчуваю її присутність. Чи було у вас таке відчуття? А ще я хворий на ВІЛ. Я боюся зізнатися навіть собі, що мені страшно померти від СНІДу. Я розгублений і самотній. Нема з ким поговорити. Може, відгукнеться хтось?» – текст він набрав трохи сумбурно, але щиро, і підписався: «Самотність».

Вимкнувши комп’ютер одразу ж, щоб не передумати і не стерти текст, він вийшов на балкон, вдихнув з полегкістю морозне повітря і закурив.

Цієї ночі йому вдалося заснути. Засинаючи, Сергій сподівався, що завтра ввечері перегляне пошту і відповість всім, хто йому напише. Уві сні він бачив Віталіну. Вона була веселою, життєрадісною та бігала, як дитина, обдаючи його бризками морської води.

Увечері Сергій вперше за останні довгі місяці поспішав додому. Не вечеряючи, він помчав до свого комп’ютера. Чоловік одержав багато листів, але чим більше він їх гортав, тим гидкіше йому ставало.

«Привіт, чувак! Ну, ти попав! СНІД – це хана!», – прочитав він побіжно і перегорнув далі.

«Подохла твоя баба, і тебе чекає те саме», – з жахом прочитав він таке повідомлення.

«Таких, як ти, треба відразу ізолювати від суспільства. Тепер я стала боятися трахатися з мужиками. Раптом серед них будеш ти, товаришу СНІД?»

«Усіх, хворих на СНІД, треба звозити куди-небудь у тундру. Там побудувати місто, надіслати хороших фахівців для вашого лікування. Думаю, що дуже будуть затребувані психологи і психіатри…»

«Не знаю, від чого померла твоя дружина, але знаю точно, як важко вмирають від СНІДу. У мене помер від нього найкращий друг. Смерть була важкою і страшною. Не знаю, чим тобі допомогти та і собі теж. Адже я спілкувався з ним, можна сказати, їв-пив з однієї тарілки. Тепер розумію, що треба йти перевіритися самому на СНІД, але я страшенно боюся. Може, напишеш мені, які в тебе були перші ознаки хвороби?»

«Ми всі помремо. Хто від раку, хто від СНІДу, хто від наркоти. Дивись на речі більш філософськи – не так буде страшно».

«Я – повія і не соромлюся цього…»

### Розділ 31

Коли Даша переступила поріг відділення, в ніс ударив їдкий запах сечі, змішаний із запахом ліків. У коридорі було задушливо, і, здавалося, свіже повітря сюди ніколи не добирається. Це було природно, адже більшість пацієнтів були лежачими і свою потребу мимоволі справляли під себе.

Завдяки старанням медперсоналу і заввідділення скрізь було чисто й затишно.

Санітарки періодично відчиняли вікна в коридорі, і морозне свіже повітря вривалось у затхле приміщення і миттєво розліталося по ньому, але ненадовго. Важке повітря незабаром витісняло свіжість, і знову ставало тепло, але задушно.

Палати були одномісні та двомісні. Даша обійшла їх усі й помітила, що порожніми залишалися тільки одномісні. Хворі були різні: молоді дівчата і хлопці, люди середнього віку і зовсім літні, які мріяли швидше померти від старості, але не виходило.

В одній з палат Даша познайомилася з Ілоною. На вигляд вона була ровесницею Даші. Дівчина хворіла на СНІД, і її тіло було вкрите червоними гнійними фурункулами, які тріскалися та лущилися, місцями виділяючи серозно-гнійну рідину. Обличчя Ілони було майже не спотворене хворобою, не враховуючи почервоніння на щоці. Вона була вродливою, яскраво вираженою брюнеткою з пірсингом на пишній нижній губі і природній чорній дузі лівої брови. Недуга змучила Ілону, витягла, подібно до вампіра, з неї життєві соки, залишивши їй від колишньої краси суху бліду шкіру обличчя, правильні риси підборіддя, носа, лоба, приємну, щиру білозубу усмішку і живі очі.

– Ти новенька? – запитала вона Даринку, коли та зайшла міняти їй крапельницю.

– Так.

– Ну, і як тобі у нас?

– Лікарня як лікарня, – відповіла Даша, намагаючись уникнути відповіді.

– Не бреши, – прямо, наче давній подрузі, сказала Ілона. – Це останній наш спільний дім.

– А чому залишилися порожніми одномісні палати?

– Ніхто не хоче… не хоче бути в останні хвилини на самоті, – просто, ніби про щось звичне, пояснила Ілона й запитала: – Як тебе звати?

– Дарина.

– А ти надовго до нас або злякаєшся і втечеш?

– Не втечу.

– Мене звуть Ілона. Це мама мені дала таке ім’я, а друзі мене звали просто Іл.

– Чому звали?

– Тому, що вони були колись у мене, а потім зникли, – посміхнулася Ілона, оголивши ряд гарних і рівних білих зубів. – Дружили-дружили, кололися разом, а коли я заразилася від когось із них – усі зникли, наче в мене ніколи не було друзів, не було веселих тусівок, шинків, клубів, мотоциклів…

– Так буває в житті, – сказала Даша, роблячи Ілоні укол у передпліччя.

– А я ось увесь час думаю про те, що там, у компанії моїх колишніх друзів, залишився той, хто мене інфікував СНІДом. Чи знає він про свою хворобу? Або вони вже всі хворі? Я хотіла б з ними поговорити. З усіма, без винятку. Мені хочеться розповісти їм, як мені страшно і боляче.

– Спробуй зателефонувати їм. А раптом хтось прийде?

– Не прийдуть. Я дзвонила на мобілки – тиша, відправила СМС із запрошенням прийти і серйозно поговорити – теж тиша. Таке враження, що люди бояться СНІДу так, ніби він передається через дзвінки. – Ілона знову посміхнулася, блиснувши колечком у губі. – Наче вірус в Інтернеті.

– Це від недостатньої інформації.

– А! – махнула вільною від крапельниці рукою Ілона. – Яке це тепер має значення?

– А батьки в тебе є?

– Є, куди вони подінуться?

– Розкажи мені про них, а я посиджу біля тебе, – сказала Даша, сідаючи на стілець біля ліжка.

– Родаки у мене круті. У тому сенсі, що в них бабок валом. Але у мене з ними ніколи не було спільної мови. Ні, вони мене люблять, але по-своєму. У них увсе життя побудоване на грошах. Щось на кшталт культу грошей у сім’ї. «Що тобі треба сьогодні, Ілоночко?» – «Сто баксів». – «Будь ласка». – «Хочу новий «байк». – «Купуй». Усе, що хочеш – те й купуй. Жодних обмежень.

– Хіба це погано? Скільки дівчат мріють так жити, але…

– Знаєш, Дашо, чого мені хотілося б зараз, якби можна було повернути час на кілька років назад? Я хотіла б жити з батьками у скромній «хрущовці» десь на околиці міста. І щоб прийшла я зі школи, а в квартирі на мене чекала мама не в пеньюарі за штуку баксів, а в простому ситцевому халатику й фартушку. Щоб у хаті не миготіли товстозаді домробітниці, а зустріла мене мама на шестиметровій кухні, де пахне свіжим борщем. Я б лопала цей борщ уприкуску з часником, а мама запитала б: «Як у тебе, Ілоночко, справи у школі? Що ти отримала за вчорашній твір? Чи не кололо в правому боці, коли бігла крос на фізкультурі?» Дурна мрія, чи не так?

Даша поправила на руці Ілони лейкопластир, що відклеївся, і промовчала.

– Ти не повіриш, але мої родаки не ходили жодного разу на шкільні збори, не заглянули в щоденник або зошит. «Ілоно, якщо треба заплатити комусь із учителів, то гроші на столі», – говорила мені мама. Вони вважали, що я вчуся в інституті, а я три роки ганяла на мотоциклі, і нікому не було до мене діла. Моя мама досі не знає, у скільки років у мене почалися місячні й коли я почала займатися з хлопцями сексом. Ти думаєш, я б їй не сказала? Звичайно ж, розповіла б про все… Просто мене ніхто про це не питав.

– У тебе брати, сестри є? – запитала Даша, бажаючи перевести розмову в інше русло.

– Звідки? Я єдиний дорогоцінний нащадок… Чуєш, Дашо, мені шкода, що ми не зустрілися раніше. Мені здається, ми змогли б подружитися, хоча такі різні у всьому.

– Ми можемо подружитися зараз.

– Правда?! – Ілона аж підскочила в ліжку від радості. – Ти будеш заходити до мене?

– Звичайно. Тільки лежи тихенько, – Даша легенько погладила тонку руку Ілони, обтягнуту сухою шкірою, помітивши, що один з фурункулів на руці луснув і з нього потекла рідина, змішана з кров’ю.

Перший робочий день Даші минув так швидко, що вона не помітила, як пролетів час. Увечері вона поверталася додому з почуттям своєї потрібності, хоча у відділенні виявилося набагато важче морально, ніж вона припускала. Цього дня померла одна старенька. Сусідка по ліжку натиснула на кнопку виклику, і коли прибігла Даша, вона мовчки показала в бік притихлої старої жінки. Коли по коридору провозили скрипучу каталку з тілом, накритим простирадлом, ніхто з хворих не вимовив слово «померла». Вони просто напівпошепки запитували: «Хто?» «Олександрівна», – відповідали їм інші таким самим тихим голосом, щоб не потривожити заснулої навіки ще однієї людини.

У наступні дні Даша поступово звикала до неписаних законів хоспісу. Було дивним те, що перед своєю смертю люди геть-чисто забували про грубі слова, про егоїзм і взагалі залишали в собі тільки найкращі якості, ніби відчували, що незабаром постануть перед праведним судом, де доведеться відповідати за всі свої прижиттєві гріхи. Вони намагалися підбадьорити одне одного, підтримати, чимось допомогти і заспокоїти. Не дарма кажуть, що горе об’єднує. Цих хворих звела в одне місце тяжка недуга, яка не робила вибору між молодим і літнім, бідним і багатим.

Даша зауважила, що тут ніхто ні разу не вимовив слово «смерть». У задушливому приміщенні, десь між стогонами і важким подихом хворих, назавжди оселилася смерть. Її ніхто не бачив, але всі знали, що вона не залишає це приміщення, а безцільно блукає палатами та коридорами, ховається в темних кутках у мовчазному і похмурому вигляді, вишукуючи свою чергову жертву. Хоспіс став її вічним притулком, де була її сила, її влада, де для життя залишалося зовсім мало місця…

### Розділ 32

Останнім часом Даша знайшла собі нове заняття. Вечорами, щоб не думати про погане, вона почала нишпорити по Інтернету, де була купа корисної і зовсім непотрібної інформації. Одного разу вона просто випадково прочитала листа чоловіка, який підписався «Самотність». Було помітно, що писала засмучена людина, нашвидкоруч, але найголовніше, що зачепило Дашу за живе, чоловік був у розпачі. Цей незнайомець не вказав свій вік і взагалі написав дуже мало, але в кожному його слові була якась безвихідь розгубленої від великої кількості нещасть людини. І Даша вирішила йому відповісти.

«Добого вечора, незнайомцю! – написала вона. – Я прочитала твій лист, і мені захотілося з тобою просто поговорити. Цього довгого, тяжкого зимового вечора я сиджу сама в квартирі, а за вікном завиває сумовитий вітер. Він виє, рветься у вікна, вдаряючись у стіни оселі, і мчить далі, за ріг будинку, щоб зі свистом налетіти на вулиці на самотнього перехожого, тріпає поли його одягу, забирається під комір. Може, це ти повертаєшся додому?»

Даринка зачекала, розмірковуючи, яким ім’ям підписатися. Вона ніколи не любила вигаданих імен та псевдонімів, уважаючи за краще все природне. Тому підписалася своїм справжнім ім’ям – Дарина…

Сергій кілька днів не заходив в Інтернет і не переглядав пошту. Натрапивши на бездушність людей, які відповіли йому, як непробивна товста стіна, він уже не сподівався отримати нормальний лист. Але сьогодні йому було особливо важко. Вранці, йдучи на роботу, він забув зачинити вікно спальні. Коли повернувся додому, то за виробленою звичкою увімкнув скрізь освітлення і вслухався в тишу. До його вух долинув якийсь далекий тужливий звук, ніби хтось нагорі тоненько й сумно вив.

– Віталіно! – крикнув він і, як божевільний, кинувся нагору, звідки доносився незрозумілий звук. Він різко відчинив навстіж двері спальні й закляк у розчаруванні. Це було виття вітру, який щосили розгулявся по їхній спальні.

– Я з’їхав із глузду, – сказав Сергій сам до себе, зачинив вікно і запнув щільні штори.

Ось тоді він вирішив іще раз, так, про всяк випадок, переглянути електронну пошту. Серед маси огидних побажань і образ були запрошення від свідків Єгови відвідати їхні заняття з вивчення Біблії, пропозиція від приватного психотерапевта прийти до нього на прийом, від організації по боротьбі зі СНІДом – звернутися до них по допомогу, і навіть лист від «моржів» із пропозицією вести разом з ними здоровий спосіб життя.

«Уже трохи краще, – подумав Сергій. – Але однаково це все не те, чого хотілося б».

Останнім листом виявилося повідомлення від Даші. Сергій не повірив своїм очам і перечитав його ще раз, потім іще. Якась незнайомка торкнулася потаємних струн його душі, зачепивши потрібну. Вона немов побачила його, загубленого серед багатьох людей у цей вітряний зимовий вечір. «Вітер… тріпає поли твого одягу, забирається під комір. Може, це ти повертаєшся додому?» – перечитував Сергій вкотре слова, думаючи про те, що Дарина начебто бачила його цього вечора.

«Вітер залетів за ріг будинку й увірвався у вікно спальні, яке я вранці забув зачинити, – Сергій почав швидко перебирати клавішами. – Він тоскно вив, немов плакала моя душа разом з душею моєї покійної коханої жінки». Він не став підписуватися дурним псевдонімом «Самотність». Йому набридло прикидатися, що все навколо добре. Зараз Сергію хотілося бути самим собою, писати те, що думає, і він підписався своїм ім’ям. Він нервово закурив, прислухаючись, як серце в очікуванні відповіді скажено вибиває тамтами. «А раптом вона вже спить?» – майнула тривожна думка, але Сергій і далі безупинно, до болю в очах, дивився на екран комп’ютера в очікуванні відповіді від Дарини. І незабаром він її отримав.

«Вітер повив, ви зачинили вікно і запнули штори, не залишивши йому жодного шансу носити тугу по домівці. Він відлетів геть і тепер стукає в інші вікна. Я чую, як він розгойдує могутнє дерево під моїм вікном. Вітер дужий, він це знає. Але ми, люди, сильніші за нього тим, що можемо мислити, любити, вірити і чекати. Дарина».

Сергій став швидко набирати текст, боячись, що незнайомка зараз вимкне свій комп’ютер і він знову залишиться до ранку сам на сам зі своїми сумними думками й буде цілу ніч слухати огидний, страшний той вітер, що пробирає до останньої клітинки.

> Сергій: «Я не можу слухати те виття. Я хочу чути людський голос».

> Дарина: «Зараз це неможливо. Я можу тільки писати».

> Сергій: «Не залишай мене цієї ночі – прошу тебе».

> Дарина: «Я писатиму цілу ніч, якщо для тебе це так важливо».

> Сергій: «Ти навіть не можеш собі уявити, як мені це потрібно! Поговори зі мною».

> Дарина: «Тобі хочеться про щось або про когось поговорити. Я готова вислухати».

> Сергій: «Я дуже сильна і мужня людина. У мене є все, що потрібно для нормального життя. Але в ньому бракує Віталіни, без якої мені дуже погано, і життя втрачає свій сенс».

> Дарина: «Якщо хочеш, розкажи про неї».

> Сергій: «З чого почати?»

> Дарина: «З найяскравішого спогаду».

> Сергій: «Напевно, це був день, коли я вперше побачив її».

> І Сергій писав і писав про ті спогади, які настільки були живі в його пам’яті, що, здавалося, це сталося тільки вчора.

> Він був такий вдячний незнайомці за те, що вона погодилася не спати цілу ніч і дала можливість йому висловитися, що не знаходив слів подяки і тільки перед ранком подумав про те, що він – натуральний егоїст. «Можливо, Дарині вранці йти на роботу, а я не дав їй відпочити, – подумав Сергій. – Та я взагалі нічого про неї не дізнався. Я просто думав про себе і не подумав про Дарину».

> Сергій: «Вибач, але я забув запитати: тобі треба йти через кілька годин на роботу чи будеш відпочивати?»

> Дарина: «Так, мені треба йти на роботу».

> Сергій: «Ким ти працюєш?»

> Дарина: «Медсестрою у лікарні».

> Сергій: «Господи! Як же ти будеш тепер почувати себе цілий день?»

> Дарина: «Не хвилюйся. Краще, ніж учора, – це точно. Спасибі за цю ніч, вона була незвичайною».

> Сергій: «Я не хотів би, щоб це була наша остання ніч листування».

> Дарина: «Я – теж».

> Сергій: «Хочу дізнатися про тебе хоч що-небудь, окрім того, що цієї ночі ти була сама в квартирі, а вранці підеш на роботу до лікарні».

> Дарина: «У нас іще буде час поспілкуватися».

> Сергій: «Я сьогодні поспішатиму додому вперше за вісім місяців».

> Дарина: «Я теж».

> Сергій: «Значить, тобі теж у квартирі самотньо?»

> Дарина: «І не тільки вдома. Скрізь, окрім роботи».

> Сергій: «Дивно, але мене теж рятує робота».

> Дарина: «Якщо ми почнемо розповідати про роботу, то точно на неї не потрапимо».

> Сергій: «Тоді до вечора?»

> Дарина: «До двадцятої нуль-нуль».

> Сергій: «До побачення».

> Дарина: «Вдалого дня!»

### Розділ 33

Два тижні листування з Сергієм внесли в життя Даринки свіжий емоційний струмінь. Щодня вони невтомно писали одне одному, але дівчині здавалося, що Сергій десь поруч і вона може з ним просто розмовляти. Іноді вони розповідали про себе, поступово знаходячи багато спільного у своїх таких різних, але чимось схожих долях. Іншого разу розмова стосувалася чогось абстрактного. Вони говорили про свої уподобання, захоплення і навіть про мрії. Непомітно в їхньому листуванні почала з’являтись якась ніжність, що давала кожному почуття тихої радості. Життя поступово набувало все нових і яскравих фарб. Дуже повільно, черепашачим кроком, Сергій і Даринка переставали відчувати себе самотніми, загубленими подорожніми серед піщаних барханів пустелі. Від житла Сергія все ще так само віяло самотністю й сумом, а на роботі у Даші пахло смертю, але десь далеко, майже за обрієм, примарним міражем для них обох замаячила принадна та прекрасна далечінь.

Сергій по-різному уявляв собі Дашу. Іноді вона здавалася йому білявою з розумними і добрими очима. Інколи його уява малювала її рудоволосою з дрібними веснянками на носі, а бувало, він представляв її схожою на Віталіну. Сергій перед Дашею відчував себе юним, безпорадним хлопчиськом і думав про те, як би не написати з необережності зайве слово, щоб ненароком не поранити чутливу душу незнайомки. Звичайно, тривога повністю не залишала його досі, й він, як і раніше, відчував присутність дружини, але у нього з’явилося нездоланне бажання постійно спілкуватися з Даринкою. Листування в Інтернеті він не вважав зрадою Віталіни. Навпаки, йому іноді здавалося, що вона стоїть позаду нього, коли він пише черговий лист Даші. Стоїть тихо, погладжуючи його волосся, мовчить і не засуджує.

Для Даші листування стало невід’ємною частиною її життя. Спочатку вона писала, щоб підтримати незнайомця, якому було важко. Потім вона не помітила, як почала довіряти йому свої думки і її понівечена душа стала набувати якогось спокою. Від їхнього листування линуло дуже чисте, як дощова вода, світло, поступово притягуючи їх одне до одного…

Даринка думала про те, які слова дібрати Сергієві для вітання, коли після роботи буде писати йому листа. Вона пішла в палату, де лежали дві літні жінки, які давно вже перетнули межу, відпущену їм життям. Їхні тіла, схожі на мумії, відслужили свій вік, і тонкі ноги відмовлялися носити будь-яку вагу та стали схожі на батоги. Але життя вперто не хотіло поступатися місцем смерті, прирікаючи бабусь на муки. Попри всі старання медперсоналу, на воскових тілах, сухих як по осені квіти, були жахливі пролежні. Вони утворювали рубці, місцями рани й виразки, які гноїлися і кровоточили.

– Ну що, бабулечкі-красотулечкі, – сказала Даша бабуням, – будемо обмиватися й оброблятися?

– Хто буде сьогодні першою? – запитала, як усі її тут звали, бабуся Маша.

– Хоча б і ви, – відповіла Даша, повертаючи на бік висохле, задерев’яніле і нерухоме, але таке важке тіло бабусі Маші.

Даша спритними, відшліфованими до дрібниць рухами обробляла пролежні, а сусідка бабусі Маші – бабуся Марина – стала розповідати:

– Ви не повірите, але мені сьогодні наснилося, що я була зовсім молода. Напевно, мені було тоді років п’ятнадцять… Ні, згадала. Я була тоді шістнадцятирічною.

– Це поганий сон, – зауважила бабуся Маша.

– Дай-то Бог, швидше, – перехрестилася старенька, явно розуміючи, що мова йде про близьку смерть.

– Ну, і що ж було, коли ви були шістнадцятирічною? – запитала Даша, й далі працюючи.

– Мені наснилася моя перша любов. Уявляєте, Михайла вже більше як півстоліття немає серед живих, а я його бачила так виразно й чітко, наче це було вчора, а не стільки років тому.

– Ваша черга, – Даша підійшла до бабусі Марини. – А ви розповідайте сон, мені цікаво.

– Можете собі уявити, я уві сні відчувала, як скажено калатає в грудях серце, як тоді, на першому нашому побаченні. Ми з Мишком зустрілися в садку. Була така гарна весна, дерева цвіли так, що більше я не бачила такого цвітіння за своє життя. Тоді він зірвав маленькі гілочки з яблуні з рожевими квітами і подарував мені.

– Цілувалися тоді? – спитала бабуся Маша.

– Тоді ми перший раз поцілувалися, – мрійливо сказала бабуся Марина, а Даша спробувала уявити її тіло молодим, кров з молоком, але не виходило. Вона обробляла рани, які перейшли у виразки на сухому і майже задубілому тілі. – Відтоді я все життя любила парфуми з квітковим запахом.

– А я ніколи не любила їхній нудно-солодкий запах, – вставила сусідка.

– А ще я любила квіти, – вела далі бабуся Марина. – Мені їх так мало дарували. Завжди мріяла, щоб хтось подарував величезний букет білих троянд.

– І так ніхто не подарував? – запитала Даша.

– Я думаю, що міг би подарувати тільки Мишко, а його на війні вбили.

– Проклята війна, – підтримала її бабуся Маша.

– А хочете, я вам прочитаю вірш про перше кохання? – запитала Даша.

– Пушкін написав? – спитала бабуся Марина.

– Ні, – відповіла Даша, закінчуючи обробляти пролежні.

– Почитай, дитинко, почитай.

Даша відчинила двері, щоб свіже повітря, яке вона запустила в коридор, потрапило до палати, і, зіпершись спиною на одвірок, почала читати тихим, душевним голосом:

– Уляна Кравченко.

Любиш чи не любиш,
То мені байдуже!
Ввік ті вірна буду,
Мій сердечний друже!
Ввік ті вірна буду,
Бо раз полюбила, –
Бо любов для мене –
То життя і сила.
Руськая дівчина
Раз лише кохає –
Чи любов відплатиш,
Вона й не спитає.
Чи буде відплата,
Чи ю зрада стрітить,
Їй душа багата
Ярче, краше світить.
Любиш чи не любиш,
Се мені байдуже!
Вік любить тя буду,
Мій сердешний друже!

Запанувала лунка тиша. Ці дві жінки похилих літ, які багато бачили на своєму віку, перед відходом у вічність повернулися думками до своєї далекої молодості, в той час, коли, здавалося, попереду ціле велике життя, повне надій і щастя. Даша хотіла тихенько вийти з палати і мало не наткнулася на інвалідну коляску.

– А ти що тут робиш? – запитала вона Андрія, який сидів у колясці. – Я не чула, як ти під’їхав.

– Я проїздив повз, коли почув, як ти читаєш. Це було здорово! – наче перепрошуючи за ненавмисно підслухану розмову, сказав хлопець.

– Дашо, – тремтливим голосом покликала її бабуся Марина. – Підійди до мене, дитинко.

Даша підійшла до старенької, втерла долонькою дві сльозинки, що текли з її згаслих очей.

– Мені так хочеться великий букет білих троянд, – сказала жінка. – Візьми в тумбочці гроші й купи мені їх у подарунок.

– Якщо я візьму гроші, то це буде покупка, а не подарунок, – сказала Даша і запитала: – Завтра вранці принесу. Гаразд?

– Ні, сьогодні, – тихо сказала бабуся, і Даша зрозуміла, що це кінець.

– Я зараз. Я швидко, – сказала Даша.

Бабуся Маша жестом руки зупинила її, дістала десь із-під подушки гроші і простягла мовчки Даші. Андрій теж подав дівчині гроші…

Даша відпросилася у старшої медсестри з роботи і, накинувши поверх халата шубку, вийшла на вулицю. Вона зупинилася, роздумуючи, де є найближче місце, в якому можна купити квіти. Згадавши, що їх продають зовсім недалеко, в підземному переході, Даринка майже побігла, боячись спізнитися.

Серед розгуляних протягів стояли рядком жінки в теплих шубах і курточках із червоними від морозу обличчями, пропонуючи перехожим купити рідкісні квіти. Даша одразу побачила білі троянди. Вони стояли просто на землі, у відрі з водою, потерпаючи від морозу та вітру.

– Білі троянди, букет, – попросила Даша.

– Скільки тобі, дівчинко? – запитала червонолиця жінка, знімаючи теплі рукавиці.

– Хоча б штук дев’ять, – сказала Даша, подаючи гроші.

Жінка перерахувала гроші, засунула їх у кишеню курточки і сказала:

– Вистачає тільки на шість штук.

– Мені треба дев’ять. Я доплачу, – сказала Даша і дістала свій гаманець.

Даша поверталася назад так швидко, як тільки могла. Вона відчувала слабкість у всьому тілі, ноги підломлювалися, коліна тремтіли, і її вирвало. Віддихавшись, хапаючи ротом свіже повітря, як риба на суші, вона знову перейшла з кроку на біг. «Тільки б не спізнитися», – стукало у неї в скронях, змушуючи рухатися ще швидше.

Вона зі щасливим обличчям увійшла до палати і простягла великий букет білих троянд, що виділяв тонкий аромат, бабусі Марині. Та хотіла простягнути руки, але сил вже не було, тільки жовті, з випнутими суглобами пальці, зробили ледь помітний порух. Даша опустила букет квітів на груди старенькій, узяла її за руку і поклала зверху квітів. До палати почали підходити ходячі хворі. Вони в тихому мовчанні зупинялися біля відчинених дверей і завмирали.

– Ваше бажання, бабусю Марино, справдилося, – сказала Даша, посміхнувшись.

– Останнє бажання, – ледь чутно промовила старенька.

Її пальці поворухнулись, обмацуючи ніжні пелюстки білосніжних квітів, і на обличчі з’явилася блаженна посмішка.

– Дашо, почитай… ще… вірші почитай.

Даша помітила, як ослабнув голос бабусі, й озирнулася на присутніх. Ті дивилися на Дашу з надією в очах. І вона не змогла відмовити.

Вікнами до сходу ставте, люди, хату,
Щоб ранкове сонце першими стрічати…
– почала вона читати зовсім тихо.
Щоб пізно лягати та рано вставати,
Щоб добро, як сонце, іншим дарувати.

Усі, завмерши на місці, слухали, як її голос розлітається тихою музикою, пестить слух. Голос Даші набрав сили й, окрилений натхненням, розтікався ніжністю. Вона глянула на обличчя старенької і побачила, що по ньому тиха тінь сповзла від чола вниз і воно почало набувати вічної покірності та спокою. Даша зробила невелику паузу і дочитала до кінця:

Кажуть старі люди мудре щире слово:
«Коли сонце в хату – проживеш чудово!»[3]

Хтось із хворих тихо схлипнув, а бабуся Маша сказала:

– От і виконали останнє її бажання…

Старенька поспішно перехрестилася, а Даша, проковтнувши клубок, що застряг у горлі, підійшла до застиглої старенької зі щасливою посмішкою на спокійному обличчі, заплющила їй очі…

### Розділ 34

Даша отримала чергове повідомлення від Сергія і, сівши зручніше на дивані, прочитала: «Не знаю, що б я робив без тебе, Дарино, цими довгими зимовими ночами. Вони схожі на море взимку, коли навколо непроглядна темрява, навколо – ні душі, а ти стоїш сам на березі, а внизу під страшне сумовите виття вітру вирують темні чорні хвилі».

> Дарина: «Я не була взимку на морі. Тим більше, не бачила його в нічний час».

> Сергій: «А де ти бувала?»

> Дарина: «Майже ніде».

> Сергій: «Не може бути!»

> Дарина: «Виявляється, може».

> Сергій: «У вас у селі є річка?»

> Дарина: «Невелика, але красива. Вона губиться серед комишів і верб, ховаючись від людських очей, наче сором’язлива дівчина».

> Сергій: «Тільки познайомившись із тобою, я став помічати такі дрібниці, на які раніше не звертав ані найменшої уваги. Напевно, ти завжди приносиш радість тим, хто поруч із тобою?»

> Дарина: «Не мені про це судити».

> Сергій: «Я не обтяжую тебе розмовами про Віталіну?»

> Дарина: «Що ти! Справжня любов приходить не до всіх. Вона часто обминає чоловіків. Але тебе вона не забула, і випробувати це почуття – вже щастя».

> Сергій: «Ти думаєш, тебе Олексій розлюбив? Назавжди?»

Даша задумалася. За весь час листування із Сергієм їй вдавалося уникати розмови про свою хворобу. Вона вважала, що Сергієві нема потреби знати про неї. І зараз, якби вона могла розповісти всю правду про причину розставання з Льошкою, Сергій би її зрозумів. Але Даша твердо вирішила, що ніколи своєму невидимому другові не напише про власну хворобу, не бажаючи викликати у нього до себе почуття жалості. Поміркувавши, вона написала:

«Любов, якщо вона була, просто так не проходить. Якщо Олексій мені не подзвонив жодного разу за багато місяців, значить, не кохав. Поговорімо про щось інше».

> Сергій: «Як ти думаєш: чому Віталіна не йде?»

> Дарина: «Думаю, ти чогось не зробив, не виконав її бажання».

> Сергій: «Може бути, ти маєш рацію. Ми збиралися з нею взяти дівчинку з дитбудинку».

> Дарина: «Ви тільки збиралися чи вже бачили її?»

> Сергій: «Я бачив її раз. Їй десять років, звуть Оленка. Потім мені було все ніколи через роботу, і Віталіна кілька разів їздила до неї сама».

> Дарина: «Чому ви не забрали Оленку?»

> Сергій: «Віта загинула, і я більше не поїхав до дитбудинку».

> Дарина: «Чому?»

> Сергій: «Чесно сказати, я тоді ще не був повністю готовий до такого відповідального кроку. А після смерті Віталіни я забув про все на світі. Через деякий час я почав думати про дівчинку. На жаль, я не знав, про що говорила з нею Віталіна, обіцяла вона дівчинці забрати її до нас чи ні. Тому я вирішив не травмувати Оленку і більше там не з’являтися».

> Дарина: «Може, Віталіна не може заспокоїтися через Оленку? Можливо, вона хоче, щоб ти поїхав у дитбудинок, і це не дає їй спокою?»

> Сергій: «Можливо. Але що я можу дати цій дитині? Надію? На що? Звичайно, можна взяти дівчинку і привезти додому. А далі що? Їй потрібна ласка, турбота, увага і гарне виховання. Хто цим буде займатися? Не залишу ж я дівчинку вдома саму, без матері, без любові? Це ж не шафа, яку купив, привіз додому, поставив: і їй добре, і мені зручно».

> Дарина: «Ти правий. Якщо брати на себе відповідальність за дитяче життя, то треба зважити всі «за» і «проти», щоб дитина не відчувала себе кинутою вдруге».

> Сергій: «Мені шкода Оленку та її обмануті надії. Але в даній ситуації я думаю, що так буде краще».

> Дарина: «А як твоє здоров’я?»

> Сергій: «Лікарі кажуть, що треба пройти хороший курс лікування. Я й сам відчуваю, що перевтомився. Тепер, коли в моєму житті з’явилася ти, Дарино, мені захотілося жити».

> Дарина: «Підеш на стаціонарне лікування?»

> Сергій: «Хочу взяти відпустку і поїхати на лікування до Німеччини».

> Дарина: «Чи надовго?»

> Сергій: «Місяць лікування, місяць відпочинку за кордоном. Хочу побувати в Італії не по роботі, а просто відпочити. Потім поїду до Рима і відвідаю Колізей».

> Дарина: «Наше листування урветься?»

> Сергій: «Всього на два місяці. Я хочу вже кілька днів набратися нахабства і попросити тебе надіслати свою фотографію».

> Дарина: «А якою ти мене уявляєш?»

> Сергій: «Дуже різною».

> Дарина: «Доведеться надіслати, щоб ти не губився в здогадах. Хай це буде моїм подарунком тобі до свята 23 лютого».

> Сергій: «Спасибі. А що тобі подарувати на 8 Березня?»

> Дарина: «Теж свою фотографію».

> Сергій: «Домовилися. Можу я хоча б дізнатися, в якому місті ти живеш?»

> Дарина: «Рано ще. Приїдеш через два місяці – дізнаєшся, якщо не забудеш мене».

> Сергій: «Не забуду».

> Дарина: «Обіцяєш?»

> Сергій: «Слово чоловіка, якого ти поставила на ноги».

Дівчина подумала, що колись вона вже чула чоловіче «Обіцяю».

Даша перебрала свої світлини і подумала про те, що після тієї фатальної автокатастрофи ще жодного разу не фотографувалася. Вона вибрала фотографію, яку зробила за день до того, як поїхала з Олексієм до його батьків. Тоді Свєтка майже силою примусила її сходити у фотоательє. «Ти повинна відобразити всі віхи у своїй біографії», – сказала Світлана. Даша подумала, що вона має рацію, і запропонувала Льошці сходити разом до фотографа. Він відмовився, сказавши, що це все жіночі сентиментальності й на їхньому віку буде цих фоток ціла купа, тим більше що він до весілля збирався купити фотокамеру. А Даша відобразила цю «віху». На фотографії вона щасливо посміхалась, очі світилися веселими іскорками, а на щоках були помітні маленькі привабливі ямочки, які зараз на схудлому обличчі кудись зникли.

Коли вона отримала фотографію Сергія, то їй відразу здалося, що вона десь бачила його. Кілька днів поспіль вона вечорами дивилася на його темну борідку, грецький ніс, високі скроні, темно-русяве волосся й уважні, розумні очі, перебираючи в пам’яті всі знайомі обличчя. Вирішивши, що, можливо, вони із Сергієм зустрічалися в клініці, Даша перестала ворушити минуле. Спогади їй завдавали більше душевних страждань, аніж радості.

### Розділ 35

У підземному переході, як завжди, стояли в ряд продавці квітів. Перед ними на розкладних дерев’яних столиках і просто на бетонній підлозі у відрах красувалися ніжні орхідеї, білосніжні кали, гвоздички всіляких відтінків і, звичайно ж, троянди.

– Купуймо троянди, гвоздики, недорого, – звичним завченим тоном співучо пропонували свій товар продавці, щулячись від протягів.

Даша пройшла уздовж усього ряду, оглядаючи все розмаїття кольорів.

– Візьміть гвоздички, зовсім недорого, майже задарма віддам, – простягла їй одна з жінок кілька гвоздик.

Даша подивилася на них і помітила, що квіти були далеко не першої свіжості й кінчики їхніх пелюсток злегка прив’яли і почали вже жовтіти.

– Майже задарма? – перепитала Даша.

– Пропадуть же, – відповіла жінка. – А ви поставите їх у водичку, стебельця ножичком надріжете, додасте у воду трохи цукру, і будуть вони радувати вас іще кілька днів.

– А ви могли б віддати їх задарма? – запитала Даша.

– Взагалі безкоштовно? – жінка округлила від подиву очі й подивилась на Дашу. Такого вона ще не чула!

– Зовсім задарма, – уточнила Даша і, не давши схаменутися сторопілій від такого нахабства торговці, додала: – Я – медсестра і працюю в хоспісі. Знаєте всі, що це за лікарня?

Даша навмисно говорила голосно, щоб її почув увесь ряд продавців.

– Де лежать хворі з проказою? – невпевнено спитала сусідка жінки з гвоздиками в руках.

– Ні, – відповіла Даша. – Це відділення, де перебувають тяжкохворі пацієнти. Хоспіс – їхній останній будинок. З нього один шлях – у вічність, туди, куди ми всі прийдемо рано чи пізно.

– Господи! – якась жінка тихо перехрестилася. – Який жах!

– Люди потрапляють до нашого відділення, коли їм лікарі вже нічим не можуть допомогти. Там вони закінчують своє останнє лікування… і життя. До чого я веду? А ось до чого. У вас усіх залишаються квіти зі зламаними стеблинками, прим’яті, підсохлі. Ви їх викидаєте в смітники або залишаєте просто тут, під ногами. Вони, як сміття, лежать на підлозі, і перехожі розтоптують їх ногами. Хоча зламану стеблинку можна вкоротити, квітку поставити у склянку з водою біля ліжка хворого. Можливо, останнє, що бачитиме у своєму житті приречена вмирати людина, – буде саме ваша квітка, яку ви все одно викинете на сміття. Я звертаюся до вас із проханням, – Даша раптом зрозуміла, що голос її звучить гучно і впевнено, що вона не червоніє і не кліпає нерозумно очима, і продовжила: – Залишайте мені ці квіти, не викидайте їх у смітник. Я буду приходити у певний день, забирати їх, приводити до ладу і розносити по палатах.

Жінка простягнула Даші гвоздики:

– Нехай Господь допоможе їм в останню хвилину.

– Спасибі вам за вашу благодушність, – відповіла Даша і прийняла букет.

– Візьми в мене, дівчинко, – сказала сусідка жінки, відбираючи троянди зі свого відра.

– І в мене.

– І я дам трошки.

– У мене є орхідеї.

Люди пропонували свої квіти, і незабаром Даша стояла з великим оберемком різних квітів у руках. Їй допомогли загорнути їх у папір, ховаючи від морозу, і домовилися, що Даші найкраще приходити сюди в понеділок уранці.

– Якщо не розпродамо за вихідні, – пояснили їй, – то по понеділках їх залишається багато.

Даша подякувала торговцям і помчала у відділення. У кабінеті Маргарити Іллівни вона, сяючи від щастя, вивалила всі квіти на стіл. Вони разом розсортували квіти, обрізали зламані й підсохлі стебельця і листочки.

– Вийшло дуже навіть непогано! – раділа Даринка, бігаючи навколо столу.

– Тепер треба розподілити їх по палатах, – сказала Маргарита Іллівна. – Щоб усім вистачило.

– У чоловічі відкладемо гвоздики, а все інше – жінкам.

Вони довго ділили квіти на маленькі букетики. Тим, хто був молодший, залишали квіти ніжних відтінків. Де-не-де траплялися навіть нерозкриті бутони, які кокетливо тяглися вгору. Жінкам і бабусям дісталися троянди червоного й рожевого кольору. Перерахувавши ще раз кількість букетиків, які були розкладені по всьому кабінету, Маргарита Іллівна дістала тацю, і вони з Дашею склали на неї квіти.

– Неси, – посміхнулася, підбадьорюючи Дашу, заввідділення. – Сьогодні буде у наших свято.

Маргарита Іллівна рідко казала «пацієнти» або «хворі». Найчастіше вона вживала слова «наші» і «мої», вкладаючи в них ніжність, турботу і частину своєї душі. Так зазвичай говорять дбайливо в сім’ях: «наші мужики» і «мої дівчатка».

Цього дня навіть ті хворі, які лежали по кілька діб з відчуженим виглядом, заплющеними очима і міцно стиснутими зубами від вічного болю, хоч на деякий час переставали стогнати й забували про все, побачивши серед лютої зими це диво природи – квіти. Їхні очі оживали, загорялися живими іскорками, як колись у нормальному житті до хвороби. В очах хворих людей, змучених і втомлених, спалахували радість і захоплення, коли Даша опускала ніжні створіння в склянки та баночки з водою і ставила їх на тумбочки біля узголів’я.

– Так буде щопонеділка, – казала в кожній палаті Даша. – Тож готуйте по понеділках баночки і свіжу водичку.

Ілоні Даша принесла ніжну, як сама весна, орхідею. Вона обережно опустила квітку з короткою стеблинкою в низький стаканчик з водою, й орхідея злегка здригнулася, погойдуючись у воді, та завмерла у напівдрімоті.

Красиві карі очі Ілони широко розкрилися в подиві, і вона заклякла, зачарована красою і ніжністю орхідеї. Так і застигла Ілона з янгольською посмішкою на обличчі.

– Це просто чудовно, – прошепотіла вона, не в силі відірвати погляду від квітки, і на її блідому обличчі спалахнув легкий рум’янець.

– Подобається? – посміхнулася Даша.

– Я не бачила прекраснішої квітки.

– Хіба тобі хлопці не дарували квіти? – запитала Даша.

– Дарували. Оберемки дорогих квітів, загорнуті у фольгу, обліплені всілякими бантиками. Але такої… Ні, це найкраща квітка в моєму житті.

– Наступного понеділка я принесу ще квіти, – сказала Даша. – Правда, не знаю, буде це орхідея або якась інша квітка.

– Я не зможу викинути цю – рука не підніметься.

– А якщо вона зав’яне?

– Я засушу її напам’ять. У книжці. Як ми з дівчатами в четвертому класі робили гербарій. Ви теж засушували рослини?

– Аякже! Ми зі Свєткою, – сказала Даша і важко зітхнула, згадавши про колишню подругу, – зібрали, напевно, все листя в саду і понашпигували ним книжки. Книги розперло, і вони не хотіли закриватися і служити пресом. Тоді ми спільними зусиллями з подругою підняли одну ніжку ліжка, де спали мої батьки, і потай підсунули туди товстезні книги. Тільки вночі батько увімкнув світло і виявив, чому їхнє ліжко так хитається.

Ілона розсміялася, а Даша подумала, що так давно не чула її дзвінкого сміху.

– Дашо, – звернулася до неї Ілона. – У мене буде до тебе величезне прохання.

– Яке?

– Візьми в тумбочці гроші й купи мені фарбу для волосся.

– Хочеш пофарбувати?

– Хочу. Скоро весна, потеплішає – буду виходити на вулицю.

– Який колір?

– Одну упаковку білого, одну – синього, одну – фіолетового кольору.

– ?!

– Так, так! Хочу бути, не як усі. Три контрастні кольори.

– Ну, ти даєш! Добре, принесу тобі фарбу, а наступного тижня в середу буде перукар і зробить на твоїй голові розписне великоднє яйце, – засміялася Даша.

– Ні. Я хочу, щоб ти мене пофарбувала.

– Я?! А зможу я?

– Зможеш. Я розповім як.

– Якщо ти так хочеш…

– Дуже хочу! – палко відповіла Ілона.

Наступного дня, коли голова Ілони вже рясніла пір’ям різних кольорів, нагадуючи забарвлення яскравого папуги, до неї прийшла мати. Даринка вперше побачила її, яскраву вродливу брюнетку з ідеальним манікюром на тонких, доглянутих пальчиках і з професійним макіяжем.

– Що ти з собою зробила, Ілоно?! – сплеснула руками мати Ілони. – На що ти стала схожа?! Я можу зараз же надіслати свого перукаря. Нехай він дасть лад твоїй голові!

– Вона у мене в повному порядку, – спокійно відповіла Ілона.

– Ні! Це не годиться! Треба терміново щось зробити! І кого вони наймають? Непрофесіоналів, нездар якихось.

– Це я її фарбувала, – втрутилася Даринка, – так захотіла Ілона.

– Мало, що вона захотіла! – обурилася жінка. – Просто від людей соромно!

– Це тобі повинно бути соромно! – раптово вибухнула Ілона. – А мені не соромно! Мені наплювати, що скажуть люди! Мені так подобається! Розумієш?! Тобі не подобається, а мені подобається. Може бути у мене своя думка? Або треба робити, як ти захочеш?!

– Чому мені має бути соромно? За що? Я стараюся для тебе і завжди робила все для твого добробуту. Ми з татом і живемо, і працюємо, щоб тобі було добре, щоб ти ні в чому собі не відмовляла, – сказала мати і дістала з дорогої сумочки, прикрашеної ланцюжком зі вставними блискучими камінцями, гроші й поклала їх у тумбочку. – Це гроші тобі. Може, треба буде заплатити медсестрі або якійсь санітарці.

– Навіщо? – вже заспокоївшись, але все ще важко дихаючи, запитала Ілона.

– Як «навіщо»? Щоб краще доглядали тебе, – сказала жінка і, зобразивши привітну посмішку на своєму обличчі, звернулася до Даші: – Я вам, дівчино, заплачу, тільки будьте, будь ласка, уважні до моєї дочки.

– Я не беру грошей, – сказала Даринка.

– Всі беруть. Усе тримається на грошах.

– Мені не потрібні ваші гроші, – твердо сказала Даша.

– І даремно, – сказала жінка і кінчиками ніжних пальчиків поправила собі чуба на лобі. – А що це за огризок у тебе на тумбочці?

Ілона побачила, що мати кивнула в бік орхідеї і вже була потяглася до неї рукою.

– Не чіпай! – скрикнула Ілона так, що її мати, злякавшись, різко відсмикнула руку. – Йди! Я не хочу тебе бачити! Не хочу!

– Та що це з нею? – подивилася на Дашу жінка з-під нарощених довгих вій. – Психіатра, чи що, їй викликати?

– Вам краще зараз піти, – сказала Даринка.

– Візьміть, – жінка простягла Даші пакет. – Там овочі та фрукти для Ілони. Простежте, щоб вона добре харчувалася.

Голос матері Ілони прозвучав глухо і зовсім сухо. Вона повернулась і вийшла, граціозно вихляючи вузькими стегнами, одягненими в дорогі джинсові штани.

Даша виклала продукти в тумбочку і, дочекавшись, поки Ілона заспокоїться, запитала:

– Навіщо ти з нею так?

– Я скажу тобі, навіщо, – тихо мовила Ілона голосом, повним смутку. – Тому що я досі не знаю, які у моєї матері руки. М’які? Тверді? Грубі? Ніжні? Я тільки могла споглядати, які вони гарні. Мати жодного разу до мене не торкалася. У нас у будинку були домробітниці, няньки, кухарки – хто завгодно. Вони піднімали мене вранці, розчісували моє волосся, заплітали кіски і гладили по голівці на ніч. А мені, як дурепі, до цих пір хочеться, щоб саме її руки торкнулися мого волосся, моєї руки… Я думала, що прийде мама, побачить моє строкате волосся, поправить мій чубчик рукою і скаже: «Ну, і смішна ти, Ілонко».

– Ось побачиш, у вас із мамою налагодяться стосунки – і все буде добре, – сказала Даша і потріпала строкатий чубчик Ілони. – Напевно, твоя мама просто не розуміє, чого тобі не вистачає.

– Вона вже ніколи не зрозуміє, якщо досі не зрозуміла. У нашому будинку культ грошей. Я не здивувалася б, якби в хаті замість ікони святих у позолоченій рамочці повісили долар і на нього молилися, – з гіркою іронією в голосі відказала Ілона і криво посміхнулася.

– А я тобі кажу, що настане такий момент, коли прийде до тебе мама і погладить по руці, як маленьку дівчинку перед сном…

– Уже не погладить. Тепер вона побоїться навіть пальчиком доторкнутися до мене. Хіба я не бачу, як швидко моя шкіра почала вкриватися незагойними ерозіями та виразками? Ні, моя матуся до таких гнійників не доторкнеться. Це можуть зробити медсестри, санітарки, лікарі, якщо їм, на її думку, заплатять гроші.

– Сподіваюся, що ти помиляєшся, – сказала Даша.

– І чому мені так далися її руки?! Сама не знаю. Ночами не сплю не тому, що палить вогнем усе тіло і моторошно свербить, а від того, що не можу уявити, які у мами руки на дотик… Дурна я, так?

– Ти найкласніша дівчина, – підморгнула їй Даринка і додала: – І найкрасивіша!

– Чесно?

– Чесніше не буває.

### Розділ 36

– Про що знову задумався? – голос Елі повернув Сергія на землю. – Усе думаєш про щось своє, замислився, а про мене зовсім забув.

Еля награно вередливо надула свої чуттєві пишні губи, збільшені за допомогою ін’єкцій біополімерного гелю.

– Та так, ні про що, – посміхнувся Сергій і потягнувся у кишеню за пачкою цигарок.

– Мені здається, що французька кухня набагато вишуканіша і різноманітніша, ніж японська, – сказала Еля, відпиваючи ковток коктейлю з льодом.

– Згоден. Повністю з тобою згоден, – неуважно сказав Сергій, абсолютно не бажаючи вступати в суперечки про переваги тієї чи тієї кухні.

Він завжди вирізнявся своєю невибагливістю у їжі й задовольнявся тим, що було на столі: чи то смажена картопля на солоному салі або місо-суп з водоростями.

Він подивився на свою подругу, у якої була гарна фігура Моніки Белуччі та обличчя розпещеної ляльки Барбі. З Елею він познайомився на відпочинку в Римі кілька тижнів тому. Кокетливе личко, пишні гарні груди, примхливі вуста привернули його увагу до цієї живої ляльки, втім, як і багатьох чоловіків. Сергій не хотів залишатися наодинці із самим собою і сумними думками. Дім, де все ще відчувалася невидима присутність Віталіни, залишився десь далеко, і Сергій розумів, що йому треба просто відволіктися, добре відпочити, щоб набратися нових сил для роботи. Кандидатура Елі, яка нав’язалася в супутниці, йому підходила якомога краще, і він запропонував їй подорожувати по Європі разом. Вони безцільно проводили цілі дні, ходили і їздили на екскурсії, відвідували бари, нічні клуби, гуляли вулицями незнайомих міст і просто байдикували. Ніяких взаємних зобов’язань, просто приємне спільне проведення часу.

Еля не вирізнялася ні особливим розумом, ані тонкою душею. Та й навіщо їй це все, якщо є довгі стрункі ноги, оксамитова шкіра, гарні груди та округлі сідниці?

– Гей! Ти де знову? – Еля торкнула пальчиком кінчик його носа. – Куди ми зараз підемо?

– Куди хочеш, – байдужим голосом сказав Сергій.

– Хочу… в Париж! Хочу на Ейфелеву вежу!

– У Париж? – перепитав Сергій. – Зараз?

– Хочу просто зараз! – промуркотіла Еля і притулилася своєї оксамитовою щокою до бороди Сергія.

– Значить, полетимо до Парижа, – мовив Сергій і додав: – Якщо ти хочеш.

– Хочу! Дуже хочу! Ти просто чудо! Душка, – вона чмокнула його в щоку. – І я тебе люблю! А ти мене любиш?

– Люблю, – відповів Сергій, не надаючи цьому слову жодного значення. Еля хоче почути це слово – нехай чує…

Коли над Парижем опустився тихий вечір і місто заблищало мільйонами різнокольорових вогнів, Сергій залишив у ліжку сплячу Елю і вийшов покурити на балкон. Він дістав з пачки сигарету, чиркнув запальничкою і, не поспішаючи, із задоволенням, затягнувся димом. Він згадав таку незнайому і водночас близьку дівчину Дарину. У пам’яті спливло її зізнання про те, що вона ніде не була й навіть не бачила море в нічний час. «Майже ніде», – відповіла вона йому одного разу. А він був майже скрізь. Сергій затягнувся димом знову, намагаючись прогнати думки про Дашу. Він був дорослим, зрілим чоловіком і явно розумів, що по Інтернету неможливо впізнати людину і він, звичайно ж, не може мати ніяких почуттів. Одна справа – писати одне одному листи, довірити щось сокровенне, а побачити живу людину, спілкуватися з нею – це зовсім інше. «Неможливо сумувати за тим, кого ти не бачив жодного разу в житті», – повторював він собі щодня і щогодини. Твердив і не відпускав від себе Елю. Іноді йому було соромно від того, що свою подругу він сприймав як річ, котра не потрібна, але і викинути начебто шкода.

Сергій навмисне перервав листування з Дашею на два місяці, вирішивши, що їм обом потрібен час, щоб відвикнути одне від одного, щоб листи не стали невід’ємною частиною їхнього життя. Поруч була Еля – вишукано красива, схожа на супермодель, але така штучна, неприродна, награна. Нею можна було просто милуватися, щоб не дати можливості думкам повертатися до тієї дівчини на фотографії.

Сергій швидко загасив цигарку, безжально розчавив її пальцями в попільничці та швидко побіг до кімнати готелю, де спала у своєму розкішному рожевому пеньюарі Еля. Він навшпиньках пройшов повз неї і витяг з кишені піджака портмоне. Повернувшись на балкон, він дістав з гаманця складену вчетверо світлину і розгорнув її. На нього весело дивилися сині, як вода глибоких озер, очі Даші. Сергій довго вдивлявся у відверте, щире, без шару гриму, обличчя Даринки, потім різким рухом склав світлину і знову сховав у портмоне.

– Маячня, – сказав він. – Повна маячня. Такого не може бути.

Сергій дістав чергову цигарку і нервово закурив, думаючи про щось своє…

### Розділ 37

– Дашо, є пропозиція, – сказав Даші Андрій, коли дівчина прийшла вилити з баночки рідину, яку відкашлював і спльовував Андрій. У Андрія був рак легенів, і Даша, виплескуючи вміст баночки в унітаз, помітила, що з кожним разом крові стає все більше. Вона ретельно сполоснула баночку, обробила її розчином хлораміну і, повернувшись до палати, запитала:

– І яка ж, Андрію, в тебе є до мене пропозиція? Якщо збираєшся запропонувати мені руку й серце, то скажу відразу: мені ще рано, я хочу побути молодою і вільною.

Даринка посміхнулася Андрієві. Їй подобався цей хлопець, що худнув на очах, але не втратив почуття гумору, не зневірився. Він завжди намагався всім допомогти, чим міг, хоча сам був уже такий слабкий і виснажений недугою, що ледве пересувався в інвалідному візку.

– Ага, я тебе зрозумів. Ти натякаєш, що я старий для тебе? – пожартував Андрій. – А ти паспорт мій подивись! Та що там паспорт? Я ще, як Зевс, на своїй колісниці мчати можу по коридору! Якщо, звичайно, хтось ззаду мою коляску підштовхне.

– Так що в тебе за пропозиція? – посміхнулася Даша вічному оптимістові.

– Про твої вірші шумить уже все відділення.

– Це не мої вірші. Я, до твого відома, нездара. Я й чотирьох рядків не зліпила за своє життя. То про що там ще шумить наше відділення?

– Про те, як ти красиво і душевно вмієш їх читати.

– Ти хочеш, щоб я тобі щось прочитала?

– Усі хочуть, – зітхнув Андрій. – Я б не проти, щоб ти особисто мені читала їх щодня, але це буде егоїстично з мого боку. Ми тут усі подумали і вирішили попросити тебе влаштувати літературний вечір.

Даша замислилася.

– І як ви собі це уявляєте?

– Є така програма. Знаєш, я її сам склав – прошу врахувати мої заслуги: перше – оголошення, вступна промова, друге – виступає Даша з читанням ліричних творів, третє – художня частина.

– І що ж у ній?

– Будемо готувати концерт. Кілька пісень, я думаю, вистачить.

– Цікаво, – протягнула задумливо Даша.

– Відчинимо двері в усі палати, щоб було чутно лежачим, а ходячі нехай не відлежують боки, а виходять у коридор. Зовсім розлінилися вже, – удавано пробурчав Андрій.

– І коли у нас буде цей вечір?

– Та хоч сьогодні! Голим зібратися – поясом підперезатися.

– Мені треба з дому принести свій зошит, підготуватися, – сказала Даша. – Що ти думаєш: я все напам’ять знаю?

– Думаю, що завтра, в суботу, буде навіть краще, – погодився з нею Андрій. – Начебто як вихідний день, а то ми тут так запрацювалися в робочі дні…

– Андрію! – засміялася Даша. – З тобою не засумуєш! Але ідея у тебе добра. Мені вона подобається.

…Двері всіх палат були широко розчахнуті, і вздовж коридору вишикувалися люди. Втомлені, змучені хворобами, бліді, з восковими обличчями, хто сидів на інвалідному візку, хто просто підвівся й напівлежав в ліжку – всі були цього вечора жваві в очікуванні початку їхнього маленького свята. Хворі тихо перемовлялися між собою, обговорюючи майбутній захід. Але як тільки на середину коридору виїхав на візку Андрій, запала тиша.

– Сьогодні вперше за існування хоспісу ми з вами зібралися на вечір відпочинку, – хриплуватим низьким голосом почав Андрій, – я думаю, що всі будуть зі мною солідарні, коли висловлю слова подяки нашій сестричці Даші. Це неправда, що чоловікам не дарують квіти і вони їх не люблять. Разом зі скромними квітами Даша приносить нам частинку життя, що кипить там, за цими стінами. Її погляд, її руки, голос – краще від будь-яких ліків. Вона сама, як бальзам на рану, і ми сьогодні говоримо нашій Даринці:

– Спасибі! – відповіли хором хворі й зааплодували.

– Спасибі вам, дорогі мої, – сказала Даринка, виходячи на середину коридору. – Я просто намагаюся завжди бути поряд з вами – от і все. Сьогодні я хочу торкнутися вічної теми кохання. Це прекрасне почуття надихало письменників і поетів, воно не обійшло стороною і солдатів, і царів, і жебраків, і багатих, і, звичайно ж, кожного з вас.

Даша зробила паузу та зустрілася з очима хворих, котрі пожвавішали й уважно, з надією дивилися на дівчину. І тоді вона стала читати:

– Станіслав Реп’ях.

Цілував черешню
Вітер легкокрилий,
Цілував-голубив,
Кучерявий, милий.
Заплітав їй косу,
Обіймав чудову,
А лишив на спомин
Про любов розмову.
А лишив на спомин
Про любов розмову.
А лишив на спомин
Пелюстки оббиті –
Не одна черешня
У широкім світі!
Хилиться красуня
Журно, сумовито…
Нащо їй так рано
Пелюстки оббито?

Спочатку голос Даші звучав тихо, навіть невпевнено, потім він задзвенів чисто, полився, наче джерельна вода. Він набирав силу і звучав дедалі впевненіше і дужче. Даша окинула поглядом принишклих хворих, які застигли, зачаровані силою поезії. Зробивши невелику паузу, дівчина продовжила:

– Андрій Малишко.

Ти знов мені наснишся, як і вчора, –
В хустині красній милі нагідки,
У посмішці любов і непокора,
І трепет губ, коханих навіки.
Та я вже буду десь далеко, дальше,
Як мрій твоїх незбагнена краса.
Гримучий поїзд, поле перегнавши,
Наздожене вечірні небеса.

У кожен прочитаний рядок тендітна дівчина з великими, широко розплющеними очима кольору бездонного неба вкладала частину своєї доброти, і її голос ставав іще чистішим і ніжнішим. Він розлітався безперервною музикою, знаходив відкриті куточки серця у змучених і понівечених невиліковними хворобами людей, заповнюючи їх хоч ненадовго тихою радістю. І Даша читала далі, окрилена натхненням, відлітаючи на легких крилах поезії з похмурого будинку, де постійно був присутній запах смерті:

А в полі, полі позолоть прозора,
Шипшина квітне, яряться гудки.
Ти, може, тут проходила учора?
У посмішці любов і непокора,
В хустині красній милі нагідки…

Даша не бачила, як зі свого кабінету вийшла Маргарита Іллівна і давно вже стояла і слухала, спершись спиною об одвірок, як блищали її очі від сліз і злегка тремтіли губи. Дівчина не помітила, як медсестри теж вийшли в коридор і завмерли в одній позі, як санітарки перестали тягати по палатах швабри з ганчірками і стояли з відкритими ротами.

Кохання важко зрозуміти:
Хто не страждав, той не кохав.
Воно тендітне… Й справді – квіти:
Змахнув рукою – і зламав.
Воно як та весняна пташка,
Що так тяжіє до гнізда.
Його сполохати не важко:
Лиш грубий окрик – і біда…[4]

Даринка не могла вже зупинитися. У палатах вщухли стогони, і на якусь мить смерть, здивована мужністю дівчини, яка слабшала з кожним днем, яка стала худенькою та схожою на Дюймовочку, злякано відступила, сховалася в темний закуток лікарні.

Голос Даші мелодійною луною розлітався по довгому коридору найчистішим звуком, залітав у палати, де вслухалися в нього назавжди прикуті до ліжка хворі. Йому стало тісно в коридорі, й він летів і летів далі, не перериваючись, не розбиваючись на скалки об стіни. Навпаки, він міцнів від сили вічної Любові, яка сильніша за смерть, відлітаючи на крилах спогадів недужих людей, виривався назовні, залишаючи сумовитий хоспіс, злітаючи до неба хором янголів.

Питаю у неба:

– Забути треба…
Питаю у тиші:
– Забудь скоріше…
Питаю в ромашки:
– Знаю, що важко…
Питаю у дуба:
– Забудь, не думай…
Питаю у зливи:
– Ще будеш щаслива…
Забуду, забуду
Любов і огуду,
І очі звабливі,
Хисткі та зрадливі,
І слів самоцвіти…
…А як це зробити?[5]

Даша на мить зупинилася, відчувши жахливий різкий головний біль і запаморочення. Вона хотіла була на сьогодні закінчити читання, але зустрілася з десятками очей, які в тихому мовчанні з надією дивилися на неї. І зараз вони не були погаслими, сумними й повними безвиході та страждань. У цих очах Даша побачила живий блиск, тиху радість і наївну романтичність. Щоб не зрадити сподівання, Даша, долаючи дикий біль, що розколював голову на частини, й далі читала. Її голос сильніше, ніж доти, знову задзвенів під високими стелями найчистішим звуком:

…Я змалку маю сильну вдачу –
Співаю, як на серці сум.
За тим, що втрачено, не плачу
І не беру когось на глум…[6]

Даринка видихнула і подарувала свою широку, променисту, чарівну та щиру посмішку присутнім. Її вистачило на всіх…

– Що ж ти так себе не бережеш, дівчинко моя? – почула Даша турботливий материнський голос Маргарити Іллівни.

Даша розплющила очі й побачила над собою заклопотане обличчя лікаря.

– Що зі мною? – дівчина здивовано роззирнулася і зрозуміла, що лежить на дивані в кабінеті завідувачки, а з коридору доноситься спів: «Цвіте терен, цвіте терен, а цвіт опадає…»

– Що? Що? Зайшла до кабінету бліда, як крейда, і звалилася без тями, – пробурчала Маргарита Іллівна, намацуючи пульс на худенькій руці дівчини.

– Оце так! Я зганьбилася, – сказала Даша і важко зітхнула.

– Ніхто цього не помітив, не переймайся, – заспокоїла лікарка Дашу, далі її оглядаючи. – Ти краще про себе подумай. Працюєш до виснаги, з ніг уже валишся. Давно проходила курс лікування?

– Я… У мене… у мене немає більше грошей на лікування, – зізналася Даша, і на очі навернулися сльози. – І я не знаю, де їх узяти.

– Безвихідних ситуацій не буває, – відповіла їй Маргарита Іллівна.

– Я ніколи не забуду цей вечір, – щасливо, з очима, повними сліз, посміхнулася Даринка.

### Розділ 38

– Давно у вас збільшилися залози? – запитала лікарка Даринку, коли та пішла на прийом.

– Кілька тижнів тому.

Лікарка, жінка у літах, із прямим сивим волоссям й окулярами в роговій оправі, похитала головою.

– А головні болі?

– Теж почалися кілька тижнів тому.

– Втома сильна?

– Так, – зізналася Даша. – Нудота і блювання.

– За своєю вагою не стежили?

– Стала на п’ять кілограмів менша.

– Таблетки приймаєте регулярно?

Даші стало ніяково, і вона зам’ялася.

– Ви не приймаєте ліки? – лікарка здивовано глянула на Дашу поверх товстих стекол своїх окулярів.

– Тільки останнім часом… У зв’язку зі скрутним матеріальним становищем, – сказала Даша, почервонівши та опустила голову, ховаючи обличчя у волоссі.

– Одягайтеся, – звеліла лікарка і сіла за стіл. Вона про щось думала якийсь час, потім зітхнула, нервово постукала ручкою по столу.

– Ідіть у відділення, – сказала вона Даші. – Там хоч щось є з ліків.

– Я не можу! – Даша підняла голову. – Розумієте, я працюю в хоспісі медсестрою. Там хворі, яким потрібна моя допомога. По суботах ми організовуємо літературні вечори, де я читаю їм вірші улюблених поетів…

Даша ще щось говорила швидко, палко, з ентузіазмом, а лікарка, яка побачила так багато на своєму віку, дивилася на худеньку, зовсім іще юну дівчину з довгою шиєю і гарними очима, і думала про те, що їй самій впору перебувати в хоспісі як пацієнтці, а вона зовсім не дбає зараз про себе, йдучи на самопожертву, що трапляється так рідко в наш час. Цю дівчину непокоїли хворі, до яких вона мусила поспішати і щось робити, щоб полегшити їм останні хвилини життя. «Звідки у неї сили? – думала лікарка, неуважно слухаючи розповідь Даші про квіти, які вона має по понеділках обов’язково принести у відділення. – Звідки стільки відкритості та щирості? І чому вийшло так, що саме її зачепила підступна хвороба, а не якого-небудь нелюда, котрий скоїв убивство? За що їй це? І як же їй допомогти, якщо у відділенні бракує медикаментів?»

– Так ви дозволите мені пролікуватись амбулаторно? – Даша з надією подивилася на лікарку. Так часто дивляться на неї хворі на СНІД, шукаючи підтримки і допомоги, а вона, лікарка, знає, що їм допомогти важко, а іноді просто неможливо.

– Якщо є гроші й можливість.

– Можливість є! – зраділа Даша, подумавши про те, що вона зможе і далі радувати хворих квітами та своїм читанням.

«Радіє так, ніби їй тільки-но сказали, що її діагноз – це помилка, що в неї не смертельно небезпечна хвороба, а легка застуда, і вона зможе перенести її на ногах», – завважила лікарка і, подарувавши посмішку дівчині, сказала:

– Домовмося так. Ви лікуєтесь амбулаторно під моїм наглядом. Але якщо поліпшення не буде – відразу до мене у відділення. Заперечення не приймаються.

– Спасибі вам, – сказала Даринка так, ніби дякувала за своє швидке одужання.

Похід в аптеку залишив Дашин гаманець майже порожнім, але на повний найближчий курс лікування грошей усе одно не вистачило.

Увечері вона вирішила зателефонувати батькам і попросити їх допомогти. Перехрестившись у кут, вона прошепотіла: «Боже, допоможи» – і набрала номер телефону своїх батьків.

– Мамо, як ви? – запитала Даша. Вона почула знайомий голос матері, і чомусь до болю защеміло в грудях.

– Потихеньку-помаленьку. Корова отелилася, теличка у нас. Картопля в погребі проростати почала, треба обривати пагони, а то згниє.

– А тато як?

– Батько? І не питай, – зітхнула мати. – Пити знову почав. Підкосила нас ти, доню. Постаріли ми за рік, як за п’ять років.

– Пробачте, – тихо сказала Даша, – я ніколи не хотіла зробити вам боляче.

– Як ти себе почуваєш?

– Мамо, мені треба терміново пройти курс лікування. У мене не вистачає грошей на ліки. Знаєш же сама, як зараз усе дорого.

– Що, зовсім справи кепські?

– Не зовсім. Але мені дуже потрібні гроші. Ви не могли б з батьком мені допомогти? Ви ж знаєте – мені ні до кого звернутися по допомогу. Я у вас ніколи не просила грошей, навіть коли була дитиною. Але тепер мені дуже, дуже треба. Крім вас, у мене нікого немає.

– Я тобі не казала, що у Сашка Русланчик гепатит підхопив?

– Ні. І як він?

– Ще лежить у відділенні. Ми з батьком вислали деякі гроші на лікування.

Дашу від хвилювання кинуло в жар. Вона відчула, що остання надія починає зникати, як ранковий туман при перших променях сонця.

– Значить, ви мені не зможете допомогти? – згаслим голосом запитала Даша.

– Я поговорю з батьком, поки він не надрався як чіп, – сказала мати. – А потім тобі передзвоню.

Під час нестерпного чекання дзвінка від матері Даша згадала про людину, яка могла б їй допомогти, якби вона не викинула тоді візитівку з номером мобільного. Колись їй Георгій Арсентійович, батько загиблого хлопця-наркомана, сказав, що якщо знадобиться допомога, то можна до нього звернутися. Він, мабуть, був людиною заможною, але в той момент Даринка й уявити собі не могла, як буде колись потребувати матеріальної підтримки. Навіть працюючи медсестрою, вона мала поверхове уявлення про СНІД, про його підступність і жорстокість. Зараз, пізнавши в хоспісі багато пацієнтів зі страшним діагнозом СНІД, вона на власні очі побачила різні його форми. Він, наче огидний хробак, точив одних хворих ізсередини, в інших виривався назовні у вигляді фолікулітів, запалення залоз, різних карбункулів, паралізував центральну нервову систему, таївся під прихованою формою пневмонії, провокуючи активність туберкульозу в легенях, уражав зсередини шлунково-кишковий тракт, з’їдав на живій людині шкіру різними виразками, не щадив слизову поверхню рота і навіть статевих органів, не обминав очі й позбавляв зору. СНІД не гребував нічим. Він день за днем нагадував про свою присутність постійним болем, ані на хвилину не даючи забути про помилки людям, які десь спіткнулися. Тільки різниця була в одному: хтось безтурботно марнував своє життя, а хтось припустився однієї невиправної помилки. Йому було байдуже. СНІД не вмів прощати.

Дзвінок від матері, що прозвучав голосно в тихій кімнаті, змусив дівчину здригнутися. Мати сповістила, що завтра, прямо з ранку, вона перешле їй гроші. «Скільки можемо», – сказала мати, не назвавши суму. «Спасибі, мамо», – вичавила з себе Даша крізь сльози…

Повертаючись із поштового відділення, Даша відразу ж зайшла в аптеку і залишила там усі гроші, що отримала від матері. Вона вирішила пройтися пішки, подихати свіжим повітрям і трохи відволіктися від невеселих думок про те, що грошей усе одно не вистачило на повний курс лікування. Була середина лютого, але відлига і недавній рясний дощ змили весь сніг, а теплий вітер і яскраве сонце висушили асфальт. Здавалося, що весна вже зовсім близько. І навіть глибоке небо було синє, прозоре, без жодної хмаринки, яким буває тільки навесні. Невгамовні горобці весело стрибали біля хлібного кіоска, збираючи крихти та сварячись через шматочок хліба, кинутого їм жалісливою старенькою.

Даринка повернула за ріг будівлі єврейської синагоги з сірої цегли із закругленими вгорі вікнами і раптом почула чийсь голос: «Дашо!» Вона обернулася. До неї бігла Свєтка. Все та сама коротка стрижка, модний одяг, посмішка на весь рот.

– А я дивлюся, ти чи не ти? – захекавшись, сказала Свєтка. – Начебто ти, але… ти якось змінилася.

– А ти ні. Все така ж, – мовила Даша.

– Яка?

– Модна вся, весела.

– Для печалі і смутку я не залишаю в собі місця, – засміялася Свєтка. – Життя прекрасне, ось я йому і радію.

– Це добре, – Даринка посміхнулася, але посмішка вийшла якиюсь натягнутою і сумною.

– Ну, розповідай. Де ти? Як ти?

– Як я? Нормально. Винаймаю квартиру, працюю.

– Де?

– У хоспісі.

– У хоспісі?! – Свєтка округлила від подиву свої очі з густо нафарбованими віями, і її брови підстрибнули вгору. – Ти що?! Там можна підхопити будь-яку заразу… Ой, пробач. Я, напевно, щось не те бовкнула.

– Можна підхопити. Але ж люди працюють, і я – теж.

– Я б не змогла, чесне слово.

– Ну, а ти як? З Веніаміном?

– Ідея зробити з одруженого чоловіка холостяка здалася мені не зовсім вдалою. – Свєтка посміхнулася. – Тоді я передумала й ухвалила протилежне рішення.

– Яке ж?

– Я подумала, що з холостяка зробити одруженого набагато простіше і, уяви собі, зручніше, – засміялася Свєтка. – Ось, готуємося до весілля.

– Вітаю. Сподіваюся, вибір вдалий?

– Поживемо – побачимо. А ти як? Не вийшла заміж? – запитала Свєтка і безглуздо закліпала очима, зам’ялася, відчуваючи незручність за свої питання.

– Ти хочеш запитати, чи виходять заміж і одружуються хворі на СНІД? – Даша гордо підняла підборіддя вгору. – Я відповім: так! Ця хвороба вражає їхнє тіло, але не душу. А душа залишається незмінною, вона, як і в усіх здорових тілом, уміє сподіватися, любити і хоче бути коханою. Все, як у всіх, не рахуючи підступної хвороби, перед якою люди так часто виявляються безсилі й беззахисні. Ти питаєш, чи не вийшла я заміж? Ні. Поки що ні.

– Дай-то, Боже, – сказала Свєтка і хотіла була попрощатись, але побачила хлопця, який біг до них. Даринка відразу впізнала в ньому Льошку. Колись її Льошку.

– Ти все-таки його загарбала? – з легкою іронією в голосі запитала Даша, ревнуючи.

– А ти не брехала, що з ним не спала, – Свєтка нахабнуватого посміхнулася. – Я наполягла на тому, щоб він здав аналізи на СНІД.

– Ти завжди вирізнялася передбачливістю, – сказала Даринка і додала. – І нахабством – теж.

– Свєтику, ну де ти вже зачепилася? – Олексій підбіг до Свєти, спочатку не звернувши уваги на її співрозмовницю. Даринка зустрілася з ним поглядом. В очах Олексія був подив, змішаний з почуттям провини. У цей момент він виглядав дурним і жалюгідним.

– Здрастуй, – вичавив він із себе і відвів очі вбік, потім підняв їх і подивився на Дашу з якимсь жалем. Їй стало неприємно, і вона раптом відчула, що зустріч із Олексієм не викликала в її душі бурю почуттів, що їй зараз було вже все одно, з ким він і як він. Просто промайнула сумна думка, що велика любов чомусь обминала її.

– Привіт, – відповіла після паузи Даша зовсім спокійно. – Мені пора. Щасти вам!

На обличчі Даринки майнула легка і зневажлива посмішка, і вона повернулася й пішла, залишивши в розгубленості позаду себе двох колись близьких людей, які її зрадили. З ними Даша пережила найкращі моменти свого життя, але і найгірші теж.

### Розділ 39

– Маргарито Іллівно, як ви тут улітку обходилися без кондиціонерів, якщо зараз хворим так важко в задушливих палатах? Кватирки неможливо відчинити, щоб людей не протягло.

Даша стомлено опустилася в крісло і витягнула ноги, давши їм змогу трохи відпочити.

– Загалом, ми відкрилися в жовтні, – відповіла Маргарита Іллівна. – Але й тоді ще було на вулиці тепло. А що тут коїлося – не передати. Я змогла «вибити» два кондиціонери. Але що таке два для нашого відділення? Ну, встановлять їх у торці коридору з двох боків, ну будемо ми відчиняти навстіж палати. І що? В одній палаті комусь треба переодягтися, інший взагалі не хоче, щоб хтось бачив його вмираючим, третьому на судно треба… Я не знаю, де і кого ще просити допомогти.

Завідувачка розвела руками і переклала без діла картки хворих з одного місця на інше.

– А ви не ходили до мера?

– Ходила, – махнула рукою жінка. – Мер уже побував у лавровому вінку, коли відкривали хоспіс, коли журналістів купа була, столичні цабе приїжджали, а він стрічку «чик» – перерізав, усміхнувся своєю голлівудською посмішкою на камеру – і все. Забув про нас. Тепер у нього інші проблеми, це зрозуміло.

– Я піду до нього, – рішуче сказала Даша. – Я спробую.

– Ти просто змарнуєш свій час і сили, які тобі треба зараз приберегти.

– Я хочу спробувати. Раптом вийде, – наполягала Даша.

– А я тобі кажу – мар-но! Ти це розумієш?

– Спробувати треба. Не поб’є ж він мене за це?

– Ти вперта, як сто віслюків, – по-материнськи, по-доброму, посміхнулася Маргарита Іллівна.

Даша засміялася.

– Не знаю, чому про цих бідних тварин розпустили нехороші чутки. По-моєму, вони дуже навіть милі й симпатичні.

– Як ти, – посміхнулася жінка.

Потрапити до місцевого голови на прийом виявилося не так уже просто. Він приймав жителів міста раз на місяць за попереднім записом. Але Даринці пощастило. У мера за графіком мав бути прийомний день на цьому тижні, і Даша пройшла до приймальні, де від неї зажадали паспорт і всі дані про себе. Секретарка занесла все в комп’ютер, перевіряючи правильність її даних. Потім її попросили детально викласти суть свого питання і тільки потім назвали час прийому і день.

– Я прийшла до вас, Євгене Олександровичу, з проханням, – почала Даша відразу, щойно привіталася і присіла.

– Бачу, – сказав мер, заглянувши в папірець, який простягнула йому секретарка. – Ви з якоїсь благодійної організації?

Він підвів голову і з натягнутою посмішкою пристойності подивився на Дашу.

– Ні. Я – проста медсестра хоспісу, який ви відкривали.

– Я вже мав розмову з вашою завідувачкою з питання встановлення кондиціонерів – я це добре пам’ятаю. Тоді я їй підказав, куди краще звернутися. І, наскільки мені відомо, їй там допомогли, виділивши кошти на два кондиціонери.

– Лише на два. А в нас у відділенні багато палат, де лежачі хворі.

– Я розумію. Але є ж і інші відділення, де поки немає кондиціонерів. На жаль. Я кажу «на жаль» до того, що поки медицина погано фінансується нашою державою. В хірургії теж лежать важкі хворі після операції, але ми нічим не можемо їм допомогти, – мер розвів руками.

– Розумієте, Євгене Олександровичу, в хірургії люди перебувають тимчасово. Після лікування вони повертаються додому, в нормальні умови життя. А в нас хворі живуть. Це їхній дім. Останній будинок.

– Я це знаю, не треба мене вчити, – голос мера став дещо нервовим, але він усе ще тримав маску на своєму обличчі. – Але у мене, дійсно, немає на це коштів. Ви думаєте, я б не допоміг, якби була така можливість?

– У нас багато хворих на СНІД. У їхніх палатах ми не можемо відчинити навіть кватирки. Звичайний протяг може відразу ж викликати застуду, яка не є небезпечною для інших людей, але цих вона вб’є. У них майже повна відсутність імунітету.

– Дівчино, – мер зітхнув, – я не маю наміру слухати зараз лекцію про СНІД, і у вас на лобі немає таблички «Бюро добрих послуг». За вами ціла черга людей, які прийшли з важливішими питаннями, з серйозними проблемами…

– Я теж із серйозним питанням. І поки ви не вислухаєте мене до кінця – я звідси не вийду, – голос Даші став твердим. – Ви собі можете уявити, як лежати хворим у важкому, задушливому повітрі день за днем? У цих палатах вони не підводяться з ліжка навіть для того, щоб сходити до вбиральні. У кожного є судно під ліжком, підгузки і клейонки. Стоїть стійкий туалетний запах, яким їм доводиться дихати. І так день у день, ніч за ніччю. Гниляві, смердючі рани, сеча, кал, ліки, блювота, хворі кашляють, харкають кров’ю зі шматочками власних легенів – усі разом. І цим їм треба дихати…

– Я розумію вас, розумію їх, але…

– І що вам вартує їм допомогти?! Я не повірю, що не можна знайти хоч якісь кошти! – Даринка говорила так гаряче, що у неї вогнем палали щоки від хвилювання.

– Можете не вірити, але немає грошей. Немає!

– Незабаром вибори. Чи не так? Невже вам не хочеться заробити кілька зайвих балів? Я разом із хворими напишу подяку вам через газету.

– Дуже потрібна мені ваша подяка, – мер уже явно почав нервуватися і не помітив, як подоба посмішки сповзла з його обличчя. – Що мені ваша замітка? Ви вважаєте, що я вчепився в мерське крісло двома руками і тримаюся за нього?! Ні, ви помиляєтеся! Воно медом не намазане. Швидше, дьогтем!

«Ось ти і прилип до нього», – подумала Даша, не збираючись відступати.

– Євгене Олександровичу, щоб зрозуміти людину, треба уявити себе на її місці. Уявіть, що ви перебуваєте в хоспісі, лежите в палаті, де не тільки страждаєте від болю та пролежнів, а й задихаєтеся від важкого повітря. Ви хочете спокійно і тихо померти, тому що життя вже не радує. У ньому залишилися тільки муки і біль…

– Усе! – перервав її слова мер. – Звільніть кабінет. Уважайте, що ви на своє питання дістали відмову.

– Отже, вам не хочеться уявити себе на місці хворих? Смію сподіватися, що ви зазнали від моєї розповіді хоч трохи неприємних відчуттів. Якщо ви не бажаєте навіть слухати про всі жахи з життя хоспісу, то мусите, просто повинні допомогти!

– Я не повинен. Ясно вам?

– А у ваші обов’язки входить лише стрічки під час відкриття перерізати?

– А ви нахабна. Нахабна хамка, – мер єхидно посміхнувся.

– Можете обзивати мене так, як вам кортить, – я не ображуся. Але гроші на кондиціонери дайте.

– Я вам людською мовою сказав, що грошей немає. Немає їх – і все! Якби я їх друкував, то надрукував би і дав. А так – ні!

– Я думала, що ви зрозуміли, як там хворим. Але бачу, що ви не хочете зрозуміти, в якому вони стані. Тоді давайте поїдемо туди.

– Мене чекають люди! Ви з глузду з’їхали!

– Поки що ні. Але в тих палатах можна схибнутися. Що, слабо? Так? Будьте мужчиною, наберіться сміливості, скажіть людям у приймальні, що повернетеся через годину. А ми з вами поїдемо до хоспісу. Я вас замкну в палаті з хворими рівно на одну годину. Не на день, не на місяць, а всього лише на годину. Приділіть годинку свого дорогоцінного часу. Я подивлюсь, якщо ви витримаєте там одну годину, то облишу вас. Якщо ні, то вам доведеться придбати кондиціонери, – сказала Даша і склала на грудях руки, давши зрозуміти, що йти з кабінету не збирається.

– Дівчино, я нікуди не поїду, – твердо сказав Євген Олександрович. – А от ви зараз підете.

– Не піду, – спокійно, але вперто мовила Даша.

– Я змушений буду викликати охорону, і вони виведуть вас звідси геть.

– Викликайте. Вони зможуть мене винести звідси разом із цим стільцем, на якому я сиджу, на очах відвідувачів та напередодні ваших виборів. Це не додасть вам честі.

– От і прекрасно. Нехай виносять разом зі стільцем.

– А там чекають журналісти, щоб усе це зняти і пустити по всіх каналах телебачення, – збрехала Даша.

Мер дістав з кишені носовичок, витер спітніле чоло.

– Скільки штук?

– Хоча б двадцять для початку, – Даша почала торги.

– Скільки?! – обличчя Євгена Олександровича стало червоним від обурення й такого нахабства відвідувачки.

– Ви чули. Двадцять.

– П’ять. Це той максимум, що можу. Для цього мені доведеться когось у чомусь обмежити. Ви це розумієте?

– Я ж не для свого офісу прошу. Хоча б п’ятнадцять.

– Не можу більше п’яти. Просто не можу! – заблагав мер.

– Тоді нехай виносять мене зі стільцем. На п’ять я не згодна.

– Сім.

Даринка заперечливо похитала головою і вчепилася у стілець.

– Десять, – сказав мер.

– Спасибі й за це, – подякувала Даша, підводячись зі стільця. – Усі хворі проголосують за вас – це я вам обіцяю.

Даша, тільки-но вийшла з мерії, зателефонувала Маргариті Іллівні.

– Маргарито Іллівно, вам доведеться подумати, як розподілити по палатах десять кондиціонерів, – сказала Даша, ледве стримуючи радість.

– Невже?! Тобі це вдалося?!

– Уявіть собі, що так!

– Не може бути!

– Може! Все в цьому житті може бути, – впевнено відповіла Даринка.

### Розділ 40

Першим неписаним законом хоспісу було табу на будь-які розмови про смерть. Навіть слово «смерть» і «помер» тут намагалися не вимовляти, хоча кожен із хворих знав, що вони потрапили туди, де живе смерть, щоб рано чи пізно з нею зустрітися. Другим було те, що хворі не скаржились одне одному на те, де в них болить, бо всі відчували нестерпний біль. Третій неписаний закон з’явився тоді, коли Даша виконала останнє бажання бабусі Марини, принісши їй букет білих троянд. Відтоді хворі почали виконувати останнє бажання помираючого. Звичайно, бували випадки, коли люди вмирали раптово або впадали в кому, не встигши сказати про своє прохання. Але найчастіше пацієнти інтуїтивно відчували наближення свого кінця. Коли від раку матки вмирала молода жінка, багатодітна мати, вона попросила купити їй білі босоніжки на тонких високих підборах, яких не змогла придбати за своє життя. Її прохання переказали чоловікові, і він купив їй босоніжки, приніс, вона взула їх і попросила не знімати. Було зрозуміло, що жінка хотіла, щоб у них її поховали. Потім помер дідусь, який попросив купити йому книжку «Звіробій» Ф. Купера, за якою Даші довелося бігти за три квартали, щоб устигнути. Ще одна жінка сорока років попросила Дашу купити їй біле намисто, зроблене під перли. Ніхто з них не говорив, чи було це останнє бажання продумане заздалегідь або з’являлося раптово, саме в той момент, коли ці люди розуміли, що настав час перетнути межу, що розділяє буття на життя і смерть…

Даші переказали, що її хоче бачити Андрій. Вона швидко пішла до нього в палату. Помітивши баночку, наповнену кров’яною рідиною, Даша підняла її з підлоги:

– Лікар це бачив?

– Бачив.

– І що він сказав?

– Що в його шафі є запасний халат, капці й шапочка, а ось запасних легенів, на жаль, у нього для мене не знайшлося.

– Не знайшлося, кажеш? – посміхнулася Даша.

– Уяви собі. Порився і не знайшов. Ну, чи не нахабство?

Даринка вилила вміст баночки, з жахом помітивши в ньому багато темних кров’янистих згустків.

– Тепер порядок? – звернулася вона до хлопця, ставлячи чисту баночку біля ліжка.

– Дашо, маю до тебе прохання, – сказав тихо Андрій хрипким голосом, який почав втрачати.

У Даші завмерло серце. «Невже, останнє?» – майнула думка.

– Що ще хочемо?

– Я хочу, щоб ти вивезла мене на двір. Хочу тобі щось показати і розповісти, – попросив Андрій, і Даринці трохи відлягло від серця.

– Погода гарна, – мовила вона. – А лікар дозволив?

– Нехай тільки спробує не дозволити, – усміхнувся Андрій слабкою посмішкою.

– Тоді вдягаємося – і на прогулянку.

З собою Андрій прихопив якийсь аркуш паперу, згорнутий у рулон. Даша везла його на візочку по заасфальтованій доріжці, і Андрій підняв угору голову, підставляючи обличчя назустріч косим променям сонця.

– Справді, чудова погода, – сказав він. – І небо чисте-чисте. Напевно, цього року буде рання весна.

– Хотілося б, – відповіла Даша. – Набридли вже холоди.

– Давай тут постоїмо.

Даша присіла на дерев’яну лавку, яка була вже повністю сухою.

– Бачиш людей за парканом?

– Бачу.

– Раніше, виходячи на прогулянку, я спостерігав за їхньою реакцією, коли вони проходять повз хоспіс. Ось дивись, дивися, Дашо. Пройшов чоловік. Він побачив мене, відвів погляд і відразу ж прискорив крок, кваплячись скоріше проскочити повз це страшне місце. Він удав, що нікого тут не побачив, і намагатиметься швидше забути про мене. А он дві жінки, які з неприхованою цікавістю подивилися на мене і стали перешіптуватися. Напевно, вони зараз губляться в здогадах, на що хворіє цей молодий хлопець в інвалідному візку. Вони теж намагались якнайшвидше пройти повз це місце. І так усі. Кожен з них гадає, що це місце не для нього, що доля хлопця у візку його не спіткає ніколи. І я не засуджую їх. Напевно, на місці людей за парканом я чинив би так само. І міркував, як вони зараз. Я ніколи не думав, що не доживу до тридцяти років.

– Скільки тобі років?

– Двадцять дев’ять.

– Ніхто не знає, скільки він проживе, – сказала Даша. – Підлікуєшся та поїдеш додому.

– Звідси додому живими ніхто не повертався.

– Що, зовсім ніхто?

– Іноді забирають родичі додому на прохання хворих, а так… Утім, я попросив тебе вивезти мене на вулицю зовсім з іншого питання. Скажи мені, що ти бачиш перед будівлею хоспісу?

– Доріжки, вздовж них лавки, кущики якісь.

Андрій розвернув свій аркуш.

– Дивись. Тут я зробив проект озеленення цього пустиря. Хворі не повинні бачити цей пустир, він у них і так у душі. Я ж за професією дизайнер з озеленення. Так от, я намалював тут докладний план з альпійськими гірками, фігурними клумбами квітів, тут ось – газонна трава. Обов’язково має бути полив, інакше трава перетвориться на довгу щетину. А ще потрібна газонокосарка. Без неї ніяк не обійтися. Думаю, що ходячі хворі змогли б самі й висаджувати квіти, і доглядати їх, і косити траву. Уявляєш, Дашо, що буде, якщо у людей з’явиться стимул? Спочатку треба посадити насіння в землю, потім дочекатися, коли проткнуться перші боязкі паростки, потім їх треба поливати, полоти і дожидати, коли вони зацвітуть. Коли там думати про… погане? Треба буде жити і чекати.

– Ідея хороша, – погодилася Даша. – Навіть чудова. А твій проект прямо-таки карколомний. Але на все це потрібні чималі кошти.

– Ось тому я розповів усе саме тобі.

– Чому мені?

– Тільки ти зможеш утілити мою мрію в життя, – сказав Андрій, дивлячись із надією просто в очі Даші. І Даринка зрозуміла, що це і є його прохання. Останнє прохання.

– Це буде нелегко, але я виконаю твоє прохання, хай би чого це мені коштувало, – мовила Даринка, не відводячи очей.

– Ти мені обіцяєш?

– Обіцяю.

– Я тобі вірю, – сказав Андрій, простягаючи Даші аркуш із проектом. – Тепер я буду спокійний. Давай повернемося до відділення. Мені стало щось зимно.

Даша допомогла Андрієві роздягтися та лягти в ліжко. Вона закутала його ковдрою, змовницьки підморгнула йому і вже відчинила двері, збираючись виходити, коли Андрій сильно закашлявся. Вона різко обернулася й побачила, як Андрій потягнувся за баночкою, хотів відхаркнути рідину, але з його рота щільним суцільним струменем на підлогу полилися великі згустки крові…

Цього вечора після смерті Андрія на душі у Даші було особливо тоскно. Вона відкрила ноутбук і перевірила пошту. Листів від Сергія, як і раніше, не було. «Чому, власне кажучи, він мені мусить зараз писати? – думала вона, лежачи в ліжку і намагаючись заснути. – Він написав, коли йому було погано, самотньо і страшно. Я добровільно відповіла, намагаючись йому хоч чимось допомогти. Зараз він підлікувався, відпочив і вже не потребує ні підтримки, ні листування. Чого тоді я чекаю?»

Даша загорнулася в ковдру і, не витримавши, тихенько розплакалася. Було шкода Андрія. А також своїх ошуканих таємних надій.

### Розділ 41

Даша закінчила читати останні рядки вірша:

…І листя ніжне воркування,
І вічну пісню солов’я.
Коли б не вірила в світання,
То, мабуть, вже була б не я…[7]

Сьогодні вона присвятила цілий вечір поезії про рідний край, його красу. «Здається, вийшло непогано», – подумала вона під оплески хворих у коридорах, медперсоналу і слабкі удари, що доносилися з палат у відчинені двері.

– Я купила вітальні листівки, які ви мені замовили, – сказала Даша так голосно, як могла, щоб почули хворі в палатах, – до кожного пакету листівок я прикріпила скріпкою папірець із вашим прізвищем і здачу. Все лежить у фойє на столі. Так що, готуймось одразу до двох свят: 23 лютого і 8 Березня.

Даша поспішила піти: у неї дико боліла голова, і все її тіло тремтіло у пропасниці. Вона зробила собі уколи прямо тут, у маніпуляційному кабінеті, ковтнула таблетки, які носила завжди із собою в сумочці, та, швидко переодягнувшись, поквапилася додому. Похитуючись, вона увійшла у свою квартиру і хотіла прийняти душ, щоб якось зігрітися, але передумала. Її полишали сили, і вона відчувала себе старою жінкою, яка тільки й може, що пересувати важкі ноги.

Вона не забула переглянути електронну пошту. Сергій не писав їй, хоча за всіма підрахунками мав уже повернутися з Європи. Даринці бракувало спілкування з ним. Засмучена, вона закуталася в усі ковдри, що знайшла в квартирі, згорнулася клубочком, намагаючись хоч якось зігрітись і вгамувати неприємну остуду. Виходило погано, і вона почала подумки писати Сергієві черговий лист…

За кілька днів до свята чоловіків Даринка зайшла в палату до Ілони. Було помітно, що хвороба у дівчини почала прогресувати, і її шкіра все більше вкривалась яскраво-червоним висипом, поверхня якого була відзначена сірим сирнистим нальотом.

– Тобі занесли вітальні листівки? – запитала Даша, поправляючи Ілоні подушку.

– Спасибі. Все передали.

– Вже підписала?

– Звичайно. Одну – мамі, другу – батькові. Бойфренда, на жаль, у мене вже немає, – Ілона гірко посміхнулася.

– Ще не дарувала листівку татові? – запитала Даша не до речі, щоб хоч якось перевести розмову на іншу тему.

– Не можна наперед вітати – прикмета погана. Нехай лежить у столі… до свята.

– І то правда, – погодилася Даринка.

– Я тут лежала, і мені в голову зайшла одна думка, – сказала Ілона і хотіла засміятися, але через болючі висипки на обличчі в неї це погано вийшло. – Я мелю повну нісенітницю. «Зайшла в голову одна думка», а другої, виходить, узагалі не було?

– І яка ж ідея відвідала нашу строкату, різнобарвну голівку?

– Там на підвіконні лежать бюлетені про СНІД. Подай мені один, – попросила Ілона.

Даша обережно, щоб не розбудити сплячу нову сусідку Ілони по палаті, дотяглася до вікна і подала листок, де червоними літерами горіло слово СНІД, написане і горизонтально, і вертикально.

– Цей підійде?

– Те, що треба, – сказала Ілона. – Не йди, мені знадобиться твоя допомога.

Даша подала Ілоні її манікюрні ножички, фломастер, клей, якусь листівку й аркуш паперу, а сама сіла на краєчок ліжка біля ніг – спостерігати, як дівчина над чимось чаклує.

Ілона щось зосереджено вирізала з паперу, потім ретельно почала писати фломастером.

– Дашо, можна у тебе щось спитати? – запитала Ілона, не відриваючись від роботи.

– Будь ласка.

– А якщо це дуже-дуже особисте питання?

– Якщо дуже хочеться, то можна.

– В тебе багато було хлопців?

– У сенсі?

– В сенсі сексу, – майже пошепки сказала Ілона, подивившись на сусідське ліжко.

– У сенсі сексу в мене нікого не було, – відповіла Даринка.

Вона намагалася сказати це спокійно, наче все у неї було ще попереду, але відповідь пролунала з явною ноткою смутку.

– Та ти що?! – Ілона підвела на неї очі. – Жодного?

– Жодного.

– Ти молодець, Дашко, – зробила висновок Ілона з виглядом знавця. – Якби я не спала з ким попало, то ніколи б не підхопила цей СНІД.

– Це як сказати, – гірко усміхнулася Даринка.

– Ну, треба не спати, з ким доведеться, і не колотися. Мені здавалося, що мати багато хлопців – це круто. Уявляєш, я навіть хвалилася перед подругами своїми перемогами. Зараз я розумію, що це було дуже нерозважно. Треба було зберігати цнотливість для одного-єдиного, як ось ти, і СНІД мене б не зачепив.

– Є й інші способи передачі хвороби.

– А! – скривила ніс Ілона. – Це – рідкість.

– Усякі випадки бувають, – сказала задумливо Даша, але Ілонка так була захоплена своїм заняттям, що нічого не помітила. Висунувши кінчик язика, вона щось приліпила на папері та охоче простягла Даші аркуш.

– Це буде мій талісман, – сказала вона й розплився в задоволеній посмішці.

Даша взяла в руки саморобку. Ілона на чистому аркуші приклеїла з вирізаних заголовних літер напис: «Щастя тим, хто йде далі». Внизу вона приклеїла зображення червоної троянди, запозичене з вітальної листівки.

– Ну, як? Подобається побажання?

– Подобається.

– Оригінально, чи не так?

– Непогано, – погодилася Даринка, подумавши, що ця барвиста листівка, зроблена з червоних літер бюлетеня, була як застережний знак про небезпеку. «Побажання гарне, але від нього віє сумом», – майнула думка у Дарини, але вона нічого не сказала про це.

– Куди дінеш листівку? – запитала вона Ілону.

– Повісь, будь ласка, на стінку біля мого ліжка, – попросила дівчина.

За тиждень Ілонку було вже важко впізнати. Її обличчя майже суцільно покрилося хворобливими гнійними висипами. Хоч як лікарі вмовляли дівчину зняти колечки з губи і брови, вона не піддалася. Червоні болючі плями вразили її довгі нігті, знівечили колись гарні губи, повіки, утворилися в роті й у ніздрях.

Коли Даша увійшла до палати, Ілонка важко дихала, відкривши рота. У неї була висока температура і до руки тяглася трубка крапельниці. Вона заледве підняла болісні зранені повіки і впізнала Даринку. Якась подоба посмішки з’явилося на змученому обличчі дівчини.

– Дашо, – тихенько покликала Ілона.

Даринка підійшла, нахилилась до неї і посміхнулася.

– Що, моя хороша? – запитала Даша і легенько провела рукою по строкатому волоссю Ілони. – Тобі щось треба?

Ілона очима сказала: «Так».

– Чого ти хочеш?

– Закурити, – сказала Ілонка тихо, ледве ворушачи губами.

– Тільки не це, – відповіла Даринка. – Ти уявляєш, що буде, якщо лікар унюхає запах тютюну в палаті? До того ж ти не сама тут.

Даша подивилася на жінку, яка лежала на сусідньому ліжку.

– Я хочу… палити. У мене… є… одна сигарета… Остання, – ледь чутно сказала Ілона.

– Нехай курить, – пролунав голос худенької жінки, яка почула прохання дівчини. – Не можна відмовляти.

– Я йду на злочин, – сказала Даринка, відчиняючи кватирку і ясно розуміючи, що це було останнє бажання Ілони.

Вона закутала жінку ковдрою, підіткнувши її зусібіч. Потім дістала з косметички Ілони сигарету і подала дівчині. Ілонка попросила її підвести, і Даринка сіла в головах, підняла вище подушку, обняла Ілону і дала їй прикурити. Ілонка слабо затягнулась і випустила легку хмарку диму, яка закрутилося від подиву в тиші лікарняної палати, серед незвичного запаху медикаментів.

Даша подивилася на свою руку, якою притримувала за плечі Ілону, і побачила, як з тіла дівчини крізь її пальці просотується кров’яний слиз. СНІД забирав життя Ілонки, і Дарина мимоволі подумала, що незабаром і її чекає та сама доля. В горлі дівчини застряг клубок жалю та образи від несправедливості життя і гіркоти розлуки з Ілоною. Насилу проковтнувши клубок, медсестра, злегка погойдуючись, почала тихо читати те, що першим спало на думку:

Поїхав з іншою на берег моря,
Почав із іншою життя нове,
Сховався за круті скелясті гори,
Щоб не почуть, як син додому зве…[8]

Уже потім, виймаючи докурену сигарету з губ Ілони, Даринка подумала, що треба було б почитати щось інше, оптимістичніше, але, глянувши на дівчину, зрозуміла, що Ілонка вже не чула її слів. Вона впала в кому.

…Ближче до вечора Даша зайшла в палату інтенсивної терапії, де лежало нерухоме тіло Ілони, підключене до апаратури. Вона застала тут матір дівчини. Жінка була якоюсь притихлою і постарілою. На її очах були сльози, яких вона на цей раз не соромилася.

– Я принесу вам речі Ілонки, – сказала їй Даша.

Вона знайшла в столику Ілони її косметичку, дві листівки, адресовані батькам, гроші й записку: «Мамо, пробач мене!» Зібравши все, Даринка передала речі матері Ілони, поклавши зверху записку. Жінка тихенько заплакала, сховавши обличчя в останнє послання дочки. Потім вона підняла червоні від сліз очі на Дашу.

– Скажіть, що вона говорила… про мене? Звинувачувала у чомусь?

– Ілона не знала, які у вас руки.

Жінка з подивом глянула на Дашу.

– Ви ж не торкалися до неї, а Ілонка хотіла так мало: щоб ви гладили її по голові, заплітали кіски, цілували на ніч. Вона так і не дізналась, які у вас руки: теплі? Холодні? М’які? Грубі? Ніжні?

– Я завжди вважала себе гарною матір’ю, – мовила в розпачі жінка, і з її очей знову покотилися сльози.

– Мало СТАТИ матір’ю, треба нею БУТИ, – виразно сказала Даша, і її слова пролунали з шокуючою ясністю і навіть жорстоко, як вирок.

Даринка повернулася, вийшла з палати. Вона швидко перетнула довгий коридор, зайшла в палату, де нещодавно лежала Ілона, і зняла зі стіни її талісман: «Щастя тим, хто йде далі», – перечитала ще раз Даринка.

Вона дбайливо його згорнула вдвічі і сховала у свою сумочку, вирішивши, що талісман Ілони тепер по праву належить їй, бо вона йшла далі.

### Розділ 42

Сергій підскочив уночі у ліжку в холодному поту. Снилося щось жахливе, моторошне, він уже не пам’ятав, що саме, але щось його налякало – це він зрозумів з відчуття від сну, який привидівся… Сергій накинув стьобаний халат і вийшов покурити. У закляклій позі він просидів годину, може, дві, можливо, і більше – він втратив лік часу. Нічне небо тільки-тільки починало сіріти, коли він різко піднявся з крісла, заскочив у номер готелю, наспіх почистив зуби і став кидати свої речі в величезну сумку. Сергій одягнувся і глянув на мирно сплячу Елю. Вона нічого не чула і безжурно спала, розкинувши по подушках шикарне волосся. Сергій поклав гроші на тумбочку і, подивившись востаннє на свою подругу, тихенько вийшов, причинивши за собою двері. Він не став будити її. Навіщо? Йому не хотілося виправдовуватися перед цією красивою лялькою, яка завтра ж буде спокійнісінько спати поряд з іншим чоловіком. Не хотілося типових і нудних жіночих питань: «Чому?», «Як ти міг?» Він їй нічого не обіцяв, тому не відчував ніяких докорів сумління і жалю від розлуки.

Сергій зупинив машину з шашечками і вже через сорок хвилин був в аеропорту. Він повертався на батьківщину. Його вже не терзали жодні сумніви. Тепер він знав, що йому треба терміново зробити…

Даринка заверещала від радості, коли побачила, що їй надійшло повідомлення від Сергія. Серце шалено і радісно забилося в грудях, коли вона прочитала:

> «Здрастуй, Дашо! Сподіваюся, що ти ще пам’ятаєш мене».

> Дарина: «Я тебе не забувала».

> Сергій: «Я винен перед тобою за тривале мовчання. Якщо зможеш – пробач».

> Дарина: «Так уже й бути – прощаю».

> Сергій: «Не хотілося б виправдовуватися, але мені потрібен був час на лікування і на те, щоб зібратися з думками, все обміркувати і зробити висновки. Вдома, як ти знаєш, я цього зробити не міг. Я багато подорожував, пізнавав незнайомі місця, намагався заспокоїтись і відволіктися. І мені це вдалося».

> Дарина: «Я щиро рада за тебе».

> Сергій: «За цей час я багато передумав і в деякій мірі переосмислив своє справжнє життя. Без твоєї допомоги я б не впорався. Спасибі тобі, Дарино, що ти повернула мене до життя».

> Дарина: «Ти перебільшуєш мої заслуги».

> Сергій: «Тепер я вже точно знаю, що кажу. Я зрозумів, чому Віталіна мене не відпускала. Вчора я виправив становище, зрозумівши те, що не давало її душі спокою».

> Дарина: «Можеш розповісти чи це дуже особисте?»

> Сергій: «Можу і хочу. Думаю, що ти пам’ятаєш мою розповідь про Оленку – дівчину з інтернату, яку ми хотіли удочерити. Спочатку я думав, що мені не варто більше їхати до неї, щоб її не травмувати. Я припускав, що дівчинці краще не знати, що Віталіна загинула, а я не зможу її забрати на виховання. Але Віталіна не залишила мій будинок, вона постійно була присутня тут, поруч, немов бажаючи щось мені сказати. Я поїхав з дому, де пахли її парфуми, але мене почав переслідувати образ Оленки. Й одного разу я уявив себе на місці цієї дитини. Їй дали надію на те, що вона комусь потрібна, що її можна любити. Швидше за все, на зустрічах з нею Віталіна обіцяла забрати її до нас додому. І раптом ми зникли! Просто не з’явилися більше – і все. Я уявив, що коїлося в душі дівчинки. Хто знає, скільки днів вона нас виглядала, скільки плакала ночами, втративши всяку надію? І тоді я зрозумів, що мені хотіла сказати Віталіна. Вона хотіла, щоб я поїхав до Оленки, все пояснив їй і заспокоїв. Адже не обов’язково забирати дівчинку додому назавжди, можна просто навідатися, відвезти подарунок, узяти до себе на вихідний, приділити, врешті-решт, хоч найменшу увагу».

> Дарина: «І ти поїхав до Оленки?»

> Сергій: «Так! Я вчора був у дівчинки».

> Дарина: «Як вона зустріла тебе? Ображено?»

> Сергій: «Вона дуже переживала і чекала до цього часу Віталіну. Оленка розповіла, що їй вихователька сказала, щоб нас уже не чекала, що її передумали удочеряти. Але вона плакала, не вірила їй і сподівалася. Уявляєш, як вона мені зраділа? Вона обхопила мене своїми рученятами, а сама очима шукає Віталіну».

> Дарина: «Ти сказав їй правду?»

> Сергій: «Так. Я пояснив, що Віталіна загинула і мені потрібен був час, щоб її оплакати. Дівчинка теж плакала і весь час повторювала, що вона знала, що Віталіна не передумає її забирати, що вона була найкращою. Мені довелося пояснити, що я живу сам-один, майже не буваю вдома, і їй буде одній у мене погано».

> Дарина: «Як вона на це відреагувала?»

> Сергій: «Вона доросла не по роках. Усе зрозуміла і попросила хоч іноді до неї приїжджати. Я пообіцяв її відвідувати і, як тільки випаде вільний час, узяти на вихідні до себе додому».

> Дарина: «Ти так і вчиниш?»

> Сергій: «Звичайно! Можеш собі уявити, Дарино, я першу ніч у будинку спав спокійно. Вранці у ванній вже не було запаху шампуню Віталіни і я не відчував по будинку аромату її парфумів. Я зрозумів, що зробив те, що вона хотіла».

> Дарина: «Я рада, що тепер тобі буде легше».

> Сергій: «А ще я зрозумів, як мені не вистачало спілкування з тобою, Дашо. Мені здається, що я тебе знаю вже багато років».

> Дарина: «Боюся стати схожою на папугу, але повторюся: мені теж».

> Сергій: «Мені також здається, що я зустрічався десь із тобою поглядом. Я пам’ятаю твої очі».

> Дарина: «Іноді мені теж так здається».

> Сергій: «Ти можеш зізнатися, в якому місті ти живеш?»

> Дарина: «Можна зустрічне запитання? А ти де?»

> Сергій: «Я живу в Дніпропетровську».

> Дарина: «Смішно, але я теж. Ха-ха».

> Сергій: «У мене дуже хороша пам’ять на людей. Готовий заприсягтися, що ми десь зустрічалися».

> Дарина: «Цілком можливо».

> Сергій: «З тобою можна буде поговорити завтра?»

> Дарина: «Звичайно!»

> Сергій: «Дякую тобі. Твої листи стали частиною мого життя. Кращою його частиною. Скажу «До завтра», боячись навіть вимовити звичне «Бувай».

> Дарина: «До побачення. Буду чекати».

Даша закрила ноутбук і посміхнулася, подумавши про те, що листування з Сергієм вносить у її життя нові, незвичайно яскраві фарби. «Як свіжість весняного вітру», – думала вона, спокійно засинаючи.

### Розділ 43

Як і передбачав Андрій, весна цього року була рання. В останні дні березня вже щосили яскраво зеленіла газонна трава, вдень припікало сліпуче сонце, вигнавши на вулицю з будинків навіть найледачіших.

Даша відчувала, що її життєві сили вичерпуються дуже швидко, зникають, як маленька калюжка води на розпеченому асфальті під палючим сонцем. Усвідомлюючи своє безпорадне становище, дівчина не хотіла так просто здаватися. У її житті був Сергій, зовсім незнайомий, але вже такий близький. Їхнє листування давало їй нову силу, наповнюючи душу жадобою життя, і було рятівним ковтком живої води самотнього подорожнього в пустелі. У листах з’являлося все більше зворушливої ніжності, від них линуло чисте і ясне світло, і Даша напувалася цим, як крихкий пагін чистою дощовою водою. Вона втрачала вагу, температурила, страждала від страшних нападів головного болю, блювота доводила її до виснаження, але ніщо в житті не могло перешкодити їй дивитися на навколишній світ очима щасливої жінки.

Даринка йшла на роботу, заледве тягнучи ноги та обливаючись потом від слабкості. Цього дня вона, як ніколи, відчула, наскільки мало у неї сил залишилося в резерві. Її лікарка наполягала на госпіталізації, але Даринка вперто відмовлялася. У неї була улюблена робота, де вона відчувала свою необхідність, робота, яка стала її другою сім’єю. А ще в неї був Сергій. Згадавши про нього, Даша мимоволі посміхнулася. «Моє знайоме і незнайоме сонечко», «мій життєвий яскравий промінчик», «моя фея-рятівниця», – так ласкаво називав Сергій у своїх листах Даринку. І нехай вона ніколи не зустрічалася з Сергієм віч-на-віч, але для неї він існував, був дуже реальною, навіть близькою людиною, чимось світлим і яскравим.

…Відчувши, що ноги зовсім відмовляються її слухатися, Даша зійшла з тротуару і сперлася рукою на товстий стовбур дерева, щоб трошки перепочити. Її увагу привернула метушня шпаків угорі, на дереві. Даша підняла голову і побачила спочатку над собою бездонну синю прірву неба, потім перевела погляд на широкі розлогі гілки дерева, серед яких були помітні дві шпаківні і зграя чорних шпаків, що влаштували біля них свої пташині розбори. Раптово синява неба, шпаківні, пташки, гілки – все закрутилося вихором і миттєво змішалося в одну темну масу…

Даринка розплющила очі, озирнулася і зрозуміла, що перебуває в салоні «швидкої».

– Як ви себе почуваєте? – почула вона чийсь турботливий голос і побачила, що над нею схилилося миловиде обличчя молодої жінки у білому.

– Спасибі. Нормально, – відповіла Даша і, збагнувши, що її везуть до лікарні, запротестувала: – Зупиніть машину, я вже можу сама йти.

– Не хочете до лікарні?

– Я піду сама, мені вже краще.

– Куди вас тоді відвезти? Вам не можна залишатися зараз без нагляду.

– У хоспіс, – відповіла Даша.

– У хоспіс?! – лікарка була явно здивована.

– Так. Мені треба до хоспісу, – впевнено сказала дівчина.

– Добре. Їдьмо до хоспісу, – звеліла лікарка водієві «швидкої» і звернулася до Даші: – На що ви хворі?

– У мене СНІД, – прямо відповіла Даринка.

Коли машина зупинилася біля порогу санпропускника хоспісу, вийшла Маргарита Іллівна. Завідувачка побачила з вікна свого кабінету «швидку» і вирішила, що привезли чергового хворого. Яке ж було її здивування, коли з автомобіля, взявши під руку лікарку, вийшла, похитуючись, бліда Дарина.

– Ваша? – запитала лікар «швидкої».

– А чия ж іще? – сказала Маргарита Іллівна і кинулася на допомогу дівчині.

Даша винувато посміхалася.

– Дякую, можете їхати, – махнула рукою завідувач лікарці й підхопила під руку знесилену Дашу, яка ледь трималася на ногах.

Раптом Даринка відчула на собі чийсь погляд. Вона повернула голову назад і побачила за кермом «швидкої» Олексія. Вони зустрілися поглядами всього лише на якусь коротку мить, схожу на спалах блискавки. Олексій поспішив відвести погляд і вдав, начебто ніколи не знав цю схудлу, на тоненьких ніжках, з виразними очима, що стали ще більшими на виснаженому обличчі, дівчину. Даша відвернулася, відчувши тільки легку тугу за таким далеким минулим без майбутнього…

– Я не дозволю тобі цього зробити, – м’яко, але наполегливо сказала Маргарита Іллівна Даринці, напоївши її гарячим чаєм з лимоном.

– Але чому? – Даша підвела на неї очі.

– Твоє місце у відділенні, на стаціонарі, а не тут, у хоспісі. Чому ти так вирішила?

– Я подумала, що мені гроші потрібніші будуть на лікування, а не на оплату житла. Мені нікуди навіть подіти свої речі, якщо я ляжу у відділення.

– Речі можеш залишити в мене вдома, – відповіла жінка, а потім схаменулася, ніби щось згадала: – Якщо не хочеш у відділення, то переїжджай до мене і живи. Адже я сама… У мене однокімнатна квартира, але хіба нам не вистачить місця? Тісно, але затишно, адже так?

– Спасибі вам, Маргарито Іллівно, але вибачте, я не можу прийняти вашу пропозицію, – не вагаючись, відповіла Даша, згадавши про те, що не раз була мимовільним слухачем стогонів болю, що доносилися з кабінету завідувачки. І хоч вони жодного разу не говорили про онкологічну хворобу Маргарити Іллівни, обидві знали, що це для обох не є таємницею.

– Давай поїдемо у відділення, – Маргарита Іллівна обняла Дашу за плечі. – Прошу тебе.

– Прошу вас, не відправляйте мене в лікарню, – Даринка благально подивилася в очі жінки. – Там не буде вас, моїх хворих, які чекають на літературні вечори…

– Поки ти будеш там, я можу почитати їм вірші. Можеш навіть на якийсь час дати свої книги, зошити.

– Не можу, вони – моє життя. І ви – моє життя. І турбота про цих людей – теж моє життя. Я не можу зараз у відділення, – тихо сказала Даша. – Я боюся залишитися сама, без усього цього. Я просто там не виживу… Я не повернуся звідти.

– А тут жити легше? – стримуючи сльози, запитала жінка й погладила худенькі плечі дівчини.

– Поки що поживу тут, підлікуюсь, а там… Далі видно буде. Я ще не все зробила. Вже весна, а я обіцяла Андрієві за його проектом зробити озеленення прилеглої території, насадити квітники. Для цього ще треба знайти спонсора.

– Тобі самій треба ще знайти спонсора для лікування.

– Де його знайдеш? Лікування всіх хворих вони не сплатять. А от зробити добру справу для всіх недужих хоспісу – можу пошукати охочого.

– Домовмося так. Ти тільки тимчасово, запам’ятай, тимчасово побудеш у хоспісі. Заберемо твої речі з квартири, і будеш лікуватися тут. Сама розумієш, що у нас не спеціалізоване відділення для лікування СНІДу, у нас є не всі ліки, які зараз потрібні тобі. Я кину заклик і організую збирання коштів серед медпрацівників на твоє лікування. Але ти повинна мені обіцяти, що видерешся, вилізеш, видряпаєшся звідси з останніх сил. Тільки не залишайся тут назавжди, – Маргарита Іллівна уткнулася обличчям у волосся Даринки, щоб та не бачила її вологих очей. – Прошу тебе, моя дівчинко.

– Спасибі вам. Саме тут я зможу видряпатися.

– Обіцяєш?

– Клянуся! – посміхнулася Даша, притискаючись міцніше до грудей Маргарити Іллівни.

…Даші дуже захотілося побачити матір. Вона сама не знала, коли з’явилася у неї ця причеплива думка, що останнім часом не давала їй спокою ні вдень, ані вночі. Можливо, таке бажання виникло після того, як вона зрозуміла, що вже фізично не зможе дістатися батьківського гнізда, хай навіть їй це дозволять. Образ матері їй увижався у снах, її обличчя вона бачила у випадкових перехожих, які пробігали за вікном, відчувала маму десь поруч, зовсім близько. Чомусь саме матір, а не батька, не брата Даринці закортіло побачити якомога швидше, і вона зважилася зателефонувати матері й попросити приїхати до неї. Даша сказала, що лежить у лікарні, її ніхто не відвідує, що дуже сумує за матір’ю.

– Я приїду, дочко, – поплакавши у трубку, відповіла мати. – Як тільки випаде вдалий момент. Нічого не говоритиму батькові, та й ти не зізнавайся.

– Я буду чекати, – сказала Даша. – Приїжджай, будь ласка, швидше.

Мати приїхала через два дні. Вона не впізнала в худій, з однотонно жовтими руками і запалими щоками дівчині свою Дашу, колись веселу, життєрадісну, з ямочками на щоках.

– Господи, Твоя воля, – завила мати і кинулася до Даринки. – Що ж таке з тобою, дочко, сталося?

Даша обійняла матір. Вона рідко мала таку можливість навіть раніше, але саме зараз дівчина зрозуміла, як мати їй дорога, як вона потребує її підтримки, як нудьгувала за час розлуки. Як же її бракувало Даші!

– Мамо, мамо, матусю, – повторювала Даринка ці слова, що приємно пестили слух, співуче, на різні лади, і вони звучали по-різному: то ніжно-лагідно, то дзюркотливо-співочо, то щиро, то плавно лилися, ніби лірична пісня. – Мамо, мамуню, моя мамочко, матусю.

Давши волю сльозам, жінка виплакалася й втерла хусточкою червоні очі.

– Дариночко, я не знала, що… ти так погано виглядаєш.

– Усе нормально, мамо. Таке трапляється. Іноді люди хворіють, потім лікуються. Головне, що ти приїхала. Я так рада, мамо.

– Я тобі поїсти привезла багато чого смачненького. Цілу ніч не спала, всього наготувала: і млинців із сиром і сметаною, і голубців, і домашніх котлет, і молочний кисіль з полуницею у власному соку.

– Я тут харчуюся.

– Я й бачу, яке вам харчування дають. Напевне, котлети соєві та каша пшенична на олії? Я там і масло домашнє збила, і картоплю, тушковану з м’ясом, узяла. Навіть привезла сиру картоплю, капусту, цибулю, моркву.

– Навіщо мені тут сира картопля?

– Не тут, потім, донечко, потім забереш додому, будеш готувати. Ти не переживай, я ще приїду і привезу, що треба.

– А як же тато?

– Хай каже, що хоче, а я приїду.

– Не побоїшся?

– Мені вже боятися нічого. Знаєш Павлюкову Тоньку?

– Пам’ятаю. Вередлива така тітка.

– Так от ця Тонька посміла мені сказати просто у вічі, що ти – шаболда, тому й захворіла на СНІД. Так я як накинулася на неї з держаком від совкової лопати, трохи хребет не перебила! Її дочка в Москву поїхала, начебто як на заробітки. Все село знає, що повією вона там працює, а Тонька гне своє: «На ринку овочами торгує». Якими овочами?! І вона мені сміє в очі моєю дочкою тикати! На свою б лахудру подивилася!

– А тато як там?

– А тато твій соплі розпустив. Став випивати часто. Зберуться мужики, ти ж знаєш, як це в селі буває: один приніс випити, другий – додав, і пішло-поїхало, а потім починають йому шпильки пускати, розкажи, мовляв, признайся, де донька заразу підхопила. Інший би у диню заїхав так, що з очей би іскри посипалися, а він своє горе горілкою заливає. Тьху! Гидко слухати і дивитися на нього! Слимак! Я йому так і сказала!

– Так і сказала? – посміхнулася Даринка.

– Так! Прямо в очі випалила! – мати гордо стиснула губи і склалала руки на грудях.

– Розкажи мені про брата.

– Все у них добре, дочко, слава Богу, – зітхнула мати.

– Переказуй їм усім великий привіт. Скажи, що я на них не ображаюся. Чому вони мені не дзвонять?

– Не знаю, дочко, нічого не знаю. Та ти не тримай на них образу і на батька теж. Він перебіситься, відійде, охолоне, і буде все добре. Треба трошки почекати, потерпіти.

– Я ні на кого не ображаюся. Я почекаю.

– Дашо, я тут бачила назву на вашій лікарні. Там табличка висить з незрозумілим написом «хоспіс». Це так називається відділення для хворих на СНІД?

– Ти все правильно зрозуміла, мамо, – відповіла Даринка і міцніше обійняла матір.

### Розділ 44

Відрадою в житті Даринки, як і раніше, залишалися літературні вечори. Здавалося, потік поетичних рядків, який лився з неї, був невичерпний. Тепер вона готувала тематичні вечори подовгу, ретельно риючись у книжках і своїх зошитах. Головне, треба було виключити зі збірок теми про неминучість смерті. Правда, один раз Даша потрапила, на її думку, в незручне становище. Того дня до неї в палату зайшла Маргарита Іллівна і застала Дашу за читанням.

– Я тобі ще поетичні збірки познаходили у нашій бібліотеці, – сказала жінка і поклала на тумбочку стос грубих книжок і зовсім тоненьких брошур. – Переглянь, може, що цікавеньке попадеться.

Маргарита Іллівна присіла на стілець. Вона зауважила, що після відвідин матері у дівчини часто були перепади настрою, як погода в березневі дні. То вона відчувала себе щасливою, то впадала в задуму і в смуток. Сьогодні у неї були сумні очі, й Маргарита Іллівна пішла до бібліотеки хоспісу і там власноруч нарила чималенько книг з віршами, бажаючи цим відвернути дівчину від сумних думок.

– Спасибі вам, – невесело посміхнулася Даша, вичавивши посмішку пристойності.

– Усе читаєш?

– Добираю потрібне. Сортуючи матеріал, доводиться все перечитувати. Те, що не повинні чути інші, я пропускаю через свою душу, наче крізь сито. Збігає чиста вода, лягає цілющим бальзамом на хворі душі людей, а мені у ситі залишаються камені, які боляче тиснуть на груди.

– Поділися цим болем зі мною – тобі стане легше.

– Ви так гадаєте?

– Я знаю, Дашо. Я прожила більше, ніж ти, і в мене багатший життєвий досвід. Почитай мені.

– Думаю, що цей біль треба залишити мені.

– Читай, Дашо, я готова слухати.

– Тоді не перебивайте мене і слухайте до кінця, – чи то сказала, чи то попросила Даша і почала читати з книжки, яку тримала прямо перед собою:

…А літа – як водограй:
Їм не зупиниться.
Вихлюпнулась через край
Літ моїх криниця.

– Дашо! Припини! – перервала її читання Маргарита Іллівна.

– Ні вже! Ви хотіли почути мій біль – слухайте до кінця, будьте мужні, – спокійно, але з дещо істеричною ноткою в голосі сказала дівчина і читала далі.

– Ну, навіщо ти так, Дашо?!

– Це не я, а Галина Сіра.

По краплині розіп’ють
Соловейки воду –
І на чистім дні знайдуть
Молодість та вроду.[9]

– Все! Дякуємо за увагу.

Даша з гіркою, іронічною посмішкою зробила кілька слабких, уривчастих оплесків.

– Даремно ти так, – тихо мовила Маргарита Іллівна і повільно підвелася, давши зрозуміти, що йде.

Даша опам’яталася. Їй стало ніяково і соромно за те, що думала тільки про себе, забувши, що Маргарита Іллівна теж тяжко хвора.

– Стривайте! – сказала Даринка. – Не йдіть, прошу вас.

Жінка зупинилася.

– Даруйте мені, будь ласка. Я дурна! Я несосвітенна дурепа, – сказала Даша, жалкуючи про зроблене.

– Не дай жорстокості пробратися в свою душу, – тихо, майже пошепки, як якесь заклинання, вимовила Маргарита Іллівна і додала: – Навіть зараз.

…Увечері чергові медсестри допомогли Даринці сісти в інвалідний візок і вивезла її у коридор, де всі вже чекали дівчину, щоб почитала їм вірші. Цього дня її згасаючий голос звучав тихіше, ніж колись, але оптимістичні нотки робили його ще чистішим, більш ніжним:

Іноді хочеться небувалого,
Іноді хочеться неможливого –
Щастя, як день у маю, тривалого
Кохання, як сад у цвіту, щасливого…

Даринка не робила зупинок, не оголошувала авторів. Один вірш зливався з іншим, утворюючи суцільну довгу пісню, і лився найчистішим звуком, пестячи слух змучених людей:

Коли тобі я вірю – цілий світ
Готова я леліять і голубить.
Здається, я збираюся в політ,
Коли ти шепчеш: «Будем разом, люба»…[10]

Голос дівчини лився по коридору, заглядав у найвіддаленіші палати, немов ніжна музика. І життя оточуючих її людей хоч на маленьку мить здавалось яскравішим і радіснішим…

### Розділ 45

Тихою, щемливою, заспокійливою радістю наповнювалася душа Даші, коли вона писала листа Сергію та отримувала від нього відповіді. Він став їй вірним другом, якому можна довірити найпотаємніше. Вона, як і раніше, писала йому про все, але ні слова про свою хворобу. Сергій запропонував Даші написати про все своє життя, починаючи від усвідомленого сприйняття цього світу. І Даша писала. Спочатку про ранні спогади з дитинства, про брата Олександра, про подружку Свєтку, про маму і тата. Сергій, своєю чергою, розповідав їй про власне життя. Разом вони прожили дитинство, шкільні роки, першу закоханість, навчання, початок самостійного життя. Потім Даринка в своїх оповіданнях дійшла до моменту, коли вони з Льошкою поверталися від його батьків. Коли Даша підійшла до цього періоду своєї біографії, їй стало важко писати. Вона знову і знову подумки переживала ті хвилини душевного тріумфу, коли її всю розпирало від радості, коли світ здавався таким прекрасним, а майбутнє – втішним та безхмарним, якби… Якби не те фатальне перехрестя.

«У той день був жахливий туман, – набравшись духу, написала Даринка. – Було схоже, що хмари впали на землю, немов попереджаючи водіїв бути пильнішими та уважнішими на дорозі. Напевно, хтось цього дня збирався в дорогу, але через густий туману відклав свою поїздку. Йому на роду було написано уникнути небезпеки, а хтось інший не звернув ані найменшої уваги на пересторогу матінки-природи, покинувши поріг рідної домівки, щоб не повернутися назад уже ніколи або докорінно змінити все в житті, як я, наприклад. Але те, що це був фатальний день не тільки для мене, я тепер знаю точно».

Сергій: «Дашо, люба Даринко, як мені близькі і зрозумілі твої слова! Чи можеш ти собі уявити, що того дня, коли ми виїхали з Віталіною з Дніпропетровська з наміром відпочити в Карпатах, теж був страшний туман. Я багато років за кермом і знав, що в такий день небезпечно на шляхах, але вирішив, що туман зі сходом сонця розвіється».

Сергій замислився, випростався і сперся на спинку шкіряного обертового крісла. Після тієї аварії він, діставши травму хребта, не залишився інвалідом завдяки якійсь дівчині-медсестрі. Але й досі великі навантаження іноді нагадували ниючим болем про той нещасливий день. Зараз він написав Даринці, що прийняв рішення виїхати в дорогу, розраховуючи, що туман зникне. Він був завжди відвертий з незнайомою дівчиною Дашею і подумав, що буде нечесно збрехати на цей раз. І він написав про те, у чому весь цей час боявся зізнатися навіть собі. Сергій написав, що він мало думав про туман, він просто не міг далі мовчати і відкладати розмову з Віталіною про свою хворобу та про Аліну хоча б іще на день.

Сергій: «Зараз я розумію, що для зізнання у своєму гріху не треба було вибирати дорогу, про це можна було поговорити вдома або десь в іншому місці. Але так уже сталося, що я прийняв рішення виїхати з дому цього дня. Віталіна, як завжди, довіряючи мені, не стала заперечувати…»

І тут Сергій відчув жахливий моральний тягар і вирішив дати собі перепочинок.

«Що ж фатального сталося в той день у твоєму житті?» – поставив він питання Даринці й, чекаючи відповіді, закурив, почав походжати по кабінету, розминаючи спину. Через кілька хвилин йому належить подумки пережити найчорніший день у своєму житті. Сергій став продумувати, як він буде про це писати Даші, і знову згадав медсестру, котра тоді схилилася над ним. Тоді, у гарячковому маренні, йому здалося, що це була Віталіна. Та дівчина мала на шиї дві маленькі родимки, тільки у Віталіни вони були розташовані вертикально, а в незнайомки – горизонтально. І ще її очі… Він запам’ятав ЇЇ ОЧІ!

Сергій нервово забігав по кімнаті, зрозумівши, що чогось бракує. Цигарки! Він не помітив, що сигарету вже давно докурив і в руках тримає самий фільтр від неї.

– Не може бути! Не може цього бути, – повторював він собі, тремтливими руками дістаючи з пачки чергову сигарету. Вона зламалася у нього в руках, і Сергій різким рухом відкинув її вбік і дістав іншу.

– Швидше б вона написала, – подумав він і, нарешті прикуривши цигарку, глибоко затягнувся димом.

Час був нещадним до нього в цю мить. Він зупинився і завмер, немов знущаючись зі схвильованого чоловіка. Отримавши чергове послання від Даші, він просто-таки кинувся до комп’ютера. Сергій швидко пробіг очима по тексту на моніторі, і по його тілу поповзли мурашки. Дівчина описала докладно місце аварії, автомобілі, які зіткнулися на злощасному місці, й людей, потерпілих у ній. Вона написала, як рятувала молодого хлопця, намагалася допомогти худенькій молодій жінці, яку витягли з чорної «тойоти», чоловіка, у якого був пошкоджений хребет, як знайшла на узбіччі немовля… Сергія кинуло в жар, він упрів, і на лобі виступив піт, але він нічого не помічав. Прудко, як ніколи в житті, його пальці забігали по клавішах. Коли він запитав, у який день сталася аварія і Даринка відповіла, у Сергія вже не залишалося ні найменших сумнівів. Він побіг на кухню, відчинив холодильник і дістав пакет апельсинового соку. Наливши його в склянку, він залпом випив холодний напій, який не втамував його спрагу. У горлі пересохло, язик прилип до піднебіння, і він випив іще одну склянку та обхопив голову руками. Сергій не знав, скільки так просидів в одній позі – він згубив лік часу. Коли отямився, то зайшов до кабінету і прочитав: «Ти пішов спати, не попрощавшись зі мною, чи тебе дуже розтривожили спогади?»

Уже спокійніше Сергій написав: «Вибач. Я ходив випити соку і трохи заспокоїтися. Дашенько, мила дівчинко, ти можеш сказати, що змінилося докорінно у твоєму життя після тієї аварії?»

> Дарина: «Все. Все в моєму житті звалилося водночас, як картковий будиночок».

> Сергій: «Можеш мені довіритися й пояснити більш конкретно?»

> Дарина: «Можу. Тобі – можу».

І Даша зважилася. Вона написала, як пережила тріумф і злет після порятунку людей у аварії, а потім удари долі, починаючи з того моменту, коли батько загиблого хлопця Георгій Арсентійович запропонував їй перевіритися на ВІЛ-інфекцію. Даша не приховувала, що їй довелося пережити через хворобу. Вона дійшла до того моменту, коли Віталій Степанович запропонував їй роботу в хоспісі, й написала: «Може, на сьогодні досить?»

> Сергій: «Ти втомилася і хочеш спати?»

> Дарина: «Навряд чи я сьогодні засну. Спогади ожили, розбурхали мою притихлу пам’ять».

> Сергій: «Тоді я хотів би поставити тобі одне питання. Можна?»

> Дарина: «Звичайно».

> Сергій: «У тебе є на шиї дві родимки?»

> Серце Сергія шалено калатало в грудях, вириваючись назовні, поки він чекав відповіді, і майже завмерло в одну мить, коли прочитав: «Звідки ти дізнався про родимки?»

> Сергій: «Я – всевидюче око», – пожартував він і додав: «Чому ти вирішила, що підхопила ВІЛ-інфекцію саме від хлопця з БМВ?»

> Дарина: «Більше було нізвідки. Невже і ти сумніваєшся в цьому?!»

> Сергій: «Мила, добра, чиста дівчинко! Я вірю тобі, й у мене немає жодних підстав тобі не вірити. З того моменту, як ти мені відповіла, моє життя змінилося. Ти тоді врятувала мене від смутку і розчарування, повернула до життя. Я думав, що ти врятувала мене раз, а виявилося, що навіть двічі. Той чоловік, який травмував спину в аварії і якого ти уклала на рівну поверхню і не дала можливості йому стати калікою, був я».

> Дарина: «Не може бути!»

> Сергій: «Кілька хвилин тому ці самі слова твердив і я собі. Але я пам’ятаю твої родимки на шиї. Їх у тебе дві, й розташовані вони зовсім близько одна від одної в горизонтальному положенні. Чи не так?»

> Дарина: «Тепер я згадала, де тебе бачила».

> Сергій: «Я довго мучився, згадуючи, де бачив твої очі, й лише сьогодні згадав, хоча тоді був у шоковому стані».

> Дарина: «Буває ж таке в житті».

> Сергій: «Дашенько, мила моя рятівнице! Я хочу бачити тебе зараз же, негайно, зараз же! Хочу глянути у твої оченята з нескінченною вдячністю, хочу бачити тебе не на фото, а на власні очі. Я вже відчуваю, як мої долоні торкаються твого волосся, а губи – ямочок на твоїх щоках. Скажи мені, де ти є, і я примчу до тебе просто зараз!»

Даша прочитала послання Сергія і не витримала. Вона відклала вбік ноутбук і гірко, невтішно розплакалася. Листування, яке їй давало стільки приємних хвилин, сьогодні закінчиться. І зустріч, про яку вона мріяла таємно, хоча підсвідомо розуміла, що це неможливо, вже не відбудеться ніколи.

Виплакавшись, вона втерла сльози і написала: «Ми не зможемо зустрітися».

> Сергій: «Добре, нехай це буде не сьогодні, нехай завтра вранці. Я почекаю».

> Дарина: «Ми не зустрінемося з тобою і завтра».

> Сергій: «Я тобі неприємний?»

> Дарина: «Навпаки».

> Сергій: «Я давно мріяв про нашу зустріч, іще тоді, коли не знав, що ти врятувала мене в аварії. Хочеш вір, хочеш ні, але я покохав тебе вже давно, боячись зізнатися навіть самому собі в тому, що можна любити після всього, що сталося зі мною. Я не зміг полюбити ні одну з жінок, які були поруч зі мною, яких я бачив на власні очі. Я полюбив твій образ, який склався з твоїх рядків, з нашого листування, з твого фото. Прошу тебе, скажи мені, де ти?»

> Дарина: «Мені не хотілося б говорити, де я. Не думаю, що тобі буде приємно дізнатися, де я є».

> Сергій: «Навіть якщо ти в місцях позбавлення волі – я приїду до тебе, прилечу на крилах. Для мене це неважливо».

> Дарина: «Ні, я не у в’язниці. Але гадаю, що це буде мій останній, прощальний лист. Дякую, що ти був у моєму житті. Спасибі, що ти є на світі. Склалися б обставини інакше, ми змогли б зустрітися. Не приховуватиму, що відчуваю до тебе тільки ніжність і любов. Проте в даній ситуації нам не судилося бути разом, і мені дуже шкода. Я буду пам’ятати про тебе все своє життя, що залишилося, перечитувати всі твої листи, які зберегла, і шкодувати про несправджені мрії. Але, напевно, так мало бути, як є зараз, і я не в змозі щось змінити. Мені залишається тільки побажати тобі величезного людського щастя. Милий, хороший, добрий! Люди так часто говорять одне одному “До побачення”, але на цей раз я скажу тобі: “Прощавай!”»

> Сергій: «Ні! Ні! Ні! Ти не можеш так учинити, Дашо! Давай зустрінемося і ти мені все поясниш. Я піду, якщо проженеш зі свого життя, але не вчиняй зі мною так жорстоко, прошу тебе!»

Сергій чекав відповіді довгу, нескінченну, схожу на цілий рік, годину. Даша не відповідала. У нього закінчилися сигарети, і він послав охоронця купити цілий блок. Сергієві здалося, що той десь ходив дуже довго і нагримав на нього. Тоді Сергій вирішив писати кожну годину. Писати добу, дві, три, місяць, рік – доти, доки Даша не відповість, поки не скаже, де вона є, поки він не побачить її. І він писав цілу ніч щогодини:

> «Дашо, відповідай мені, прошу тебе!»

> «Чому ти не хочеш поговорити зі мною?»

> «Благаю, не мовчи!»

> «Від твого мовчання в будинку стало порожньо. У ньому стоїть лунка тиша, і тільки чути схвильоване биття мого серця».

> «Де ти, прекрасна незнайомко, Дашо?»

> «Я буду писати тобі вічно, поки ти не відповіси».

> «Мені погано без тебе».

> «Дашо! Дашо! Дашо! Де ти є?!»

> «Дашенько, мила дівчинко! Ти врятувала мене два рази. Чому тепер ти вирішила мене вбити? Прошу тебе про одне: скажи мені, де ти?»

Даша провела безсонну, дуже важку ніч, багато передумала. Вона перечитувала всі повідомлення від Сергія і на ранок здалася.

«У хоспісі», – відповіла вона коротко і закрила ноутбук так, як закривають прочитану книгу.

…Сергій перебував у кабінеті Маргарити Іллівни близько трьох годин. Завідувачка повісила зовні на дверях табличку «Не турбувати!» і вимкнула на цей час усі телефони. Коли з кабінету вийшов високий чоловік з борідкою, у нього на руках уже були всі виписки з історії хвороби Дарини Андріївни Шевченко. Завідувач провела його до палати Даринки і, постукавши, розчинила двері.

Даша відразу ж упізнала Сергія, але не повірила своїм очам. У її запаленому мозку майнула думка, що перед нею просто уявний привид, і вона кволо всміхнулася.

– Добридень, Даринко, – тихим, низьким голосом сказав чоловік, і Даша мовчки простягла назустріч примарі свої тоненькі руки. Їй так не хотілося, щоб він зникав, вона хотіла голосно його гукнути, але сили залишали її, і з пересохлих, порепаних до крові губ злетіло тихе, як ніжний шепіт осіннього листочка: «Сергію…» Руки знесилено опустилися на пішву в дрібну синю квіточку, і вона заплющила очі. У напівзабутті – чи то їй здалося, чи то було наяву – вона відчула, як чиїсь дужі руки підняли її з ліжка і кудись понесли…

Маргарита Іллівна подала Сергієві сумку з речами Даші:

– Пам’ятайте, що шанси ще є, – сказала вона чоловікові. – Тільки покваптеся.

– Через півгодини ми будемо в аеропорту, а через кілька годин – у найкращій клініці Європи, – відповів Сергій.

– Ой! – схаменулася Маргарита Іллівна. – Мало не забула! Зачекайте хвилиночку, я швидко.

«Щастя тим, хто йде далі» – прочитав Сергій.

– Що це? – запитав він, ховаючи аркуш у бокову кишеню піджака, де лежали їхні паспорти.

– Це її талісман. Його зробила дівчина, яка померла від СНІДу. Наразі Даша з ним не розлучається, – пояснила Маргарита Іллівна і додала: – Врятуйте її, прошу вас!

Даша не бачила, як з усіх вікон відділення дивилися хворі, мовчки проводжаючи поглядом «тойоту», що від’їжджала.

Маргарита Іллівна змахнула сльозу з очей, перехрестила машину і тихо прошепотіла:

– Спаси, Боже, і збережи Твою рабу Дарину.

## Частина VI

### Розділ 46

На початку червня Даша поверталася після лікування на батьківщину. Вона потай, щоб не помітили її цікавості інші пасажири, визирала в ілюмінатор. Дорогу повітряним шляхом туди вона не пам’ятала, і виходило, що тепер вона вперше летіла літаком. Даринка бачила тільки клуби хмар, немов густий туман, такий, який був у незабутній день її життя. Своїм чудесним порятунком і другим народженням вона була зобов’язана Сергію, який знайшов її в хоспісі кілька місяців тому. Весь цей час він оплачував дороге лікування й був поруч. Коли Даринка приходила до тями, вона бачила очі Сергія, його підбадьорливу посмішку, відчувала теплий і ніжний дотик надійної руки. Іноді він відлучався на роботу, і для Даші дні розлуки тяглися непомірно довго. І тоді вона чекала на нього. Дівчина розуміла, що не має права обдурити його і свої надії. Вона боролася за своє життя і за їхнє майбутнє день по дневі. Смерть, яка вже стояла біля її узголів’я в хоспісі, вдоволено потираючи руки, попленталася за нею в аеропорт, у літак, у закордонну клініку. До Даші крапля за краплею, дуже повільно, поверталися життєві сили, змушуючи смерть потроху відступати. Відчуваючи свою поразку, смерть не хотіла просто так відступати і кілька разів йшла в атаку, вибравши зручний момент, і Даша знову впадала в кому.

Зараз Даринка вже сумнівалася в тому, що в непритомному стані чула поруч із собою голос Сергія, який був тією краплиною життя, що змусила смерть піти з її палати. Потім був курс реабілітації, після якого Даша відчула себе заново народженою людиною. Майбутня зустріч із Сергієм її хвилювала, розбурхувала і захоплювала хвилею радості. Даша вже не почувалася втомленою та хворою, хоча відбиток принижень, душевних і фізичних страждань назавжди залишився на її обличчі. Вона стала дорослішою і мудрішою.

…Перекинувши сумочку через плече, Даринка спустилася сходами трапа й одразу ж побачила в натовпі тих, хто зустрічає, Сергія. Він радісно помахав їй рукою та побіг назустріч. Даша з деяким смутком відзначила, що у Сергія не було в руках квітів, і зітхнула, списавши цей ґандж на чоловічу нерозторопність і нездогадливість. Вона зробила кілька кроків і потрапила в міцні обійми Сергія, які миттєво відірвали її худеньку фігурку від землі й закружляли. Безмежне почуття радості та ніжності залило їй серце, і Даша в щирому пориві прошепотіла:

– Милий, милий Сергійку, що ти робиш? На нас усі дивляться.

– Хай дивляться, – сказав Сергій і поставив Дашу на ноги, – ми їм не забороняємо. Адже так?

– Божевільний, – мовила Даринка і широко посміхнулася.

– Так. Я божевільний. І що тепер мені робити? Це ж ти мене зробила таким.

– Яким «таким»? – запитала Даша, беручи Сергія під руку.

– Божевільним. Божевільним і закоханим, – відповів він.

«Таким божевільним, що забув купити букет квітів, – подумала дівчина. – А я ж казала йому, що більше за все мені подобаються ромашки різних кольорів».

Сергій підійшов до своєї «тойоти», натиснув на сигнальну кнопку брелока:

– Поїхали додому, – сказав він просто, ніби між ними все було вже вирішено. Сергій мимоволі подумав про те, що точно такі самі слова він уже колись говорив іншій жінці. Тільки Віталіні він це сказав на залізничному вокзалі, а Даші – в аеропорту. Даринка, як колись давно Віталіна, мовчки сіла в його машину.

Невдовзі «тойота» м’яко загальмувала біля довгої цегляної огорожі, за якою виднівся горішній поверх великого будинку, критого зеленою металочерепицею.

– Дариночко, я прошу тебе увійти в цей будинок першою, – хвилюючись, сказав Сергій.

– Це кішку просять на удачу першою увійти до будинку, – засміялася Даша.

– Дашо, йди, прошу тебе, – мовив Сергій, легенько підштовхуючи її вперед. – А то ти все зіпсуєш.

Даринці відкрив хвіртку охоронець, і вона увійшла на невеличке подвір’ячко, що потопало в зелені. Сергій залишився десь позаду, і тут Даша почула звук мотора і підняла голову, дивлячись на гвинтокрил, що з’явився незна-звідки. Він завис над будинком так низько, що навколо здійнявся вихор повітря від його обертових лопатей. Даринка хотіла була озирнутися назад і запитати Сергія, що тут відбувається, але не встигла. З гелікоптера на неї посипалися нескінченним морем різнокольорові ромашки. Потік повітря розносив їх по всьому подвір’ю, обсипаючи тінисті дерева, акуратно підстрижені кущі, яскраво-зелену газонну траву і до нестями вражену Дашу. Вона кинулася збирати квіти, що впали на землю, і через мить уже стояла з величезним оберемком квітів. А вони сипалися й сипалися зверху нескінченним потоком. Даша підняла голову і дивилася на ромашкове небо. Вона ніколи не відчувала себе такою щасливою. Серце заповнила щемлива радість і п’янке почуття любові до Сергія, і їй відібрало мову. Тільки дивилася вгору на квіти, що падали без кінця-краю, і Даринці здавалося, що це не квіти падають додолу, а вона сама невагомо підіймається вгору, туди, де небо в ромашках і все здається таким прекрасним.

Вертоліт відлетів, сховавшись за дахом високого будинку, і Даринка опустилася з оберемком квітів на траву та вдячно глянула на Сергія.

– Ну, як? Тобі сподобалося? – запитав він.

– Ти – божевільний, це вже точно, – сказала Даша.

Сергій розвів руками і знизав плечима.

– Якщо ти так вважаєш, то нехай, – удавано винуватим голосом мовив він.

Сергій вирішив дивувати Даринку і далі. У величезній вітальні був шикарно сервірований стіл на двох. Даша обійшла стіл навколо, оглядаючи з посмішкою всілякі красиво прикрашені страви, пляшку французького вина, два вишукані келихи на витіюватих довгих ніжках, букет троянд і запитала:

– Це нам усе належить з’їсти?

– Хоча б спробувати, – відповів Сергій. – А що? Ти думаєш, не вийде? Я, наприклад, нічого не їв з учорашнього вечора.

– Чому?

– Ти не повіриш, – сказав Сергій, обіймаючи Дашу за плечі. – Але я хвилювався так, наче перед першим у житті побаченням.

– А воно і є першим. Першим у нормальних умовах.

– Ну, то що? Сідаємо за стіл?

– За всіма правилами етикету в такому багатому і гарному будинку на такий обід слід приходити у вечірній сукні й на високих підборах? Правильно я розумію?

– Ну, – зам’явся Сергій. – Напевно… Я не знаю.

– А мені так хочеться зняти із себе ці штани, прилиплі до тіла, блузку, вдягтися у домашній халат, узути свої пухнасті капці й забути про всі правила етикету! Я не хочу забивати собі голову питаннями: «Чи правильно я тримаю ніж?», «Чим їдять цю страву і після чого?» Хочу відчути себе в невимушеній обстановці.

– Ти хочеш бути як удома? Так ти вже у своєму будинку, – мовив Сергій, прекрасно розуміючи, як людина втомлюється від тривалої відсутності почуття свого будинку, свого рідного вогнища. – Іди, переодягайся.

Даша повернулася в атласному рожевому коротенькому халатику, в улюблених капцях і з розпущеним волоссям. Від неї віяло чимось домашнім, будинок наповнився затишком і теплом її усмішки.

– Тепер тобі зручніше? – спитав Сергій, підсуваючи Даші стілець.

– Дуже навіть зручно, – весело відповіла Даринка, сідаючи за стіл, і її обличчя осяяла відкрита, промениста посмішка.

Вони довго сиділи за столом, розмовляючи одне з одним і насолоджуючись присутністю одне одного. Час минав швидко, непомітно, але Даша не втомлювалася слухати його голос, спостерігати за кожним порухом його вуст, рук, поворотом голови, ніжним поглядом. Від Сергія виходило нез’ясовне, але таке заспокійливе тепло, що їй не хотілося, щоб цей день коли-небудь закінчувався. Вона дивилася на Сергія ніжним, трепетним поглядом і думала про те, що їхня зустріч була зумовлена і задовго до цього дня визначена на небесах. Напевно, з моменту аварії вони йшли назустріч одне одному важкими, довгими шляхами, тому що у коханні немає легких, без вибоїн, доріг.

– Хочеш фреш? – спитав Сергій, легенько торкнувшись пальцями її руки. Його пальці були прохолодні, але по тілу Даші пробігла тепла хвиля.

– Ні. Спасибі, – відповіла Даринка.

– А я, мабуть, вип’ю, – сказав Сергій, підводячись зі стільця. – Залишаю тебе усього-на-всього на кілька хвилин.

Сергій повернувся. На його обличчі була якась загадковість, яка заінтригувала Дашу, і вона з неприхованою дитячою цікавістю дивилася на нього. Сергій підійшов до Даринки, присів біля неї навпочіпки і подивився їй у вічі.

– Дашенько, – вимовив він, – я не знаю, як це правильно робиться, які слова треба дібрати для такого моменту, тому скажу просто: будь моєю дружиною.

Дашу захопила безмежна хвиля радості з домішком гіркоти.

– Спа… сибі, – прошепотіла вона, і на її щоках з’явився боязкий рум’янець. – Але… ти ж знаєш, що у мене СНІД.

– Знаю. Це нічого не змінює.

– Я хотіла сказати… Ми можемо жити з тобою разом, але вступати у шлюб… У хворих на СНІД життя може виявитися коротким. Я живу на межі життя і смерті й не знаю, коли мені доведеться перетнути цю межу.

– Цього ніхто з нас не знає. Я хочу почути: чи згодна ти стати моєю дружиною, – сказав Сергій, дивлячись у її бездонні сині очі. Він вклав їй у долоньку обручку.

– Я згодна бути з тобою завжди, навіки, – ледь чутно, із запалом прошепотіли Даринчині уста. – Без тебе я не уявляю своє майбутнє. Але… як ми будемо жити?

У її голосі пролунали нотки відчаю. Сергій не хотів, просто не міг допустити того, щоб ця дівчина, яку він обожнював, сумувала. Він поклав свою широку долоню на її маленьку ручку і сказав:

– Ми обоє навчилися цінувати кожну відпущену нам мить життя, кожен прожитий день. Будемо жити сьогодні так, ніби завтра вже ніколи не настане…

– Ти все ще мене дивуєш, – мовила Даринка, коли вперше переступила поріг тепер вже їхньої спальні. Кімната зустріла її м’яким світлом і приємними східними ароматами, що лилися від безлічі свічок, розставлених по спальні.

– Я ніколи не втомлюся робити тобі приємні несподіванки, – відповів Сергій, підійшов до Даринки і притиснув її тіло до себе.

Вона щойно прийняла душ, і Сергій мимоволі вдихнув її запах. Від Даші не виходили улюблені запахи Віталіни. Вона пахла чимось свіжим, ніби весняна квітка, що тільки-но розпустилася, і Сергій з блаженством вдихнув іще раз запах, до якого йому тепер належало звикнути. Він захопив Даринку за собою на широке ліжко, і вона несміливо присіла на його краєчок. Сергій торкнувся губами жарких губ дівчини, які злегка здригнулися і відповіли полум’яним, але коротким поцілунком. Він м’якими, плавними рухами потягнув за пояс халатик Даші, і він піддався, ковзнувши вниз. Даша обвила Сергієву шию руками і відчула дрібне тремтіння, яке пробігло по його тілу. Їхні губи знов і знов жадібно ловили одна одну, обсипаючи жаром. Сергій кінчиками пальців спустив з худеньких плечей дівчини вузенькі тасьми, і її пеньюар ковзнув додолу, оголивши маленькі, гарної форми груди з набряклими світло-рожевими сосками. Сергій опустив голову й легенько провів язиком по маленьких рожевих бутонах грудей. По тілу Даші пробігла гаряча хвиля, яка охопила її раптовим непереборним бажанням близькості. Вона погладила схилену до неї голову і прошепотіла:

– Мені страшно.

Сергій підняв своє обличчя і заглянув в очі, в яких жили зірки.

– Я тебе лякаю? Я щось зробив не так? – запитав він.

– Ні, що ти, – прошепотіла вона. – Розумієш, це у мене… вперше.

– Дівчинко моя, люба дівчинко, – з пристрастю в голосі прошепотів Сергій і став лагідніше та ніжніше торкатися губами й кінчиками пальців, тремтливих від хвилювання, змішаного з жагою, тіла Даринки. Він дарував їй ласки, змушуючи дзвеніти тонкою музикою кожну клітинку її тіла доти, доки вона сама потягнулася до Сергія палахкими губами і сміливо охопила його торс руками. Цей поцілунок уже не був боязким і несміливим, він вимагав більшого. Останні думки Даринки розчинилися в нових відчуттях і почуттях, які розтеклися по розпаленілому тілу, і жар її тіла змішався з його жаром, затопив лавиною пристрасті, несучи в незвідані далі. Даша тихо скрикнула, але губи Сергія миттєво впіймали її рот і покрили біль солодким поцілунком. Вони віддалилися від цієї тлінної землі. Любов на своїх крилах забрала їх далеко-далеко, кудись угору, туди, де було нескінченне синє небо у різнобарвних ромашках…

### Розділ 47

Даринка прокинулася, коли спальня ніжно-кремових тонів була вже залита яскравим світлом і крізь приспущені жалюзі вікон увірвалися яскраві промінчики й весело затанцювали по стінах. Один з них дочекався зручного моменту і потрапив прямо в очі сплячому Сергію. Той незадоволено наморщив носа й перекинувся на бік. Даринка посміхнулася, тихенько підвелася, щоб не розбудити Сергія, накинула халатик і пішла на кухню. Через кілька хвилин вона повернулася з чашкою кави, від якої йшов приємний аромат. Сергій крізь сон відчув на собі чийсь погляд і розплющив очі. Він побачив перед собою свою Дашу, кохану, ніжну, єдину, яка стояла біля нього з чашкою кави і щасливо посміхалася.

– Горнятко кави в ліжко, – сказала вона і простягнула йому чашку.

– Я – ідіот, – мовив Сергій.

– Це припущення чи діагноз? – засміялася Даша, і в її очах застрибали веселі промінчики.

– Якщо ідіот, то це надовго, – підсумував Сергій, відсьорбнувши кави. – Це я збирався прокинутися першим і подати тобі каву в ліжко.

– Ти проспав, і я перехопила ініціативу.

– Мені, звичайно, не пробачається це упущення, але є інша, ще цікавіша пропозиція. Цю мою ініціативу тобі, зваж, перехопити на цей раз не вдасться.

– Що ти хочеш запропонувати?

– Зараз умиваємося, чистимо зуби і йдемо на власне весілля.

– Куди?!

– На наше з тобою весілля.

– Подавати заяву?

– Що там її подавати? Подамо і будемо гуляти.

– Як? Як ти собі це уявляєш?

Сергій поставив чашку на тумбочку і пригорнув до себе Даринку.

– Скажи мені, яким би ти хотіла бачити цей день? – запитав він.

Даша притулилася до його теплого тіла, подумала і мрійливо відповіла:

– Білосніжна сукня, фата, букет нареченої… Напевно, якась автівка.

– Лімузин, наприклад, – додав Сергій. – Якого кольору він повинен бути? Білого? Чорного?

– Звичайно ж, білого. Цей день має бути світлим, як моя сукня.

– Гості повинні бути?

– Навіщо вони? Це свято двох. Ні, стороннім на весіллі нічого робити.

– Зараз ми все організуємо.

– Ми ще не подали заяву. Треба її подати і чекати місяць або два – не знаю точно скільки.

– А ми чекати не можемо. Адже так?

Сергій повернув обличчя Даринки до себе і заглянув в її очі.

– Я вже казала, що ти божевільний, але не думала, що настільки, – сказала Даша і поцілувала його в губи. Поцілунок був щирим і пристрасним.

– Якщо ти ще раз так зробиш, то весілля доведеться відкласти, – пожартував Сергій.

Він швидко підвівся з ліжка, зиркнув на годинник і схопився за голову.

– Так. Наречена, мерщій збирайся, інакше ми нікуди не встигнемо, – мовив він і, схопивши халат, попрямував у душ.

– Ти що? – Даша побігла за ним. – Цілком серйозно?

– Серйозніше не буває, – вмикаючи воду, крикнув їй Сергій.

– Але у мене немає навіть сукні! – у відчаї сказала Даринка.

– У салоні підберуть.

– А зачіска?

– Там усе зроблять, як треба.

– А заява?

– Напишемо.

– А чекати? Нас змусять чекати кілька місяців. Я буду ходити весь цей час у весільній сукні? Цілий місяць?

– У мене є гроші, а вони скоротять термін очікування з декількох місяців до п’яти хвилин.

Даша розгублено опустилася на диван.

– Точно, божевільний, – прошепотіла вона.

…Даринка вийшла з салону у фойє, де на неї чекав Сергій, перегортаючи знічев’я глянцеві аркуші каталогів, що лежали на столі. Вона побачила Сергія і зупинилася в нерішучості. Сергій підняв голову і побачив Дашу. Від несподіванки він випустив з рук товстий журнал, який жалібно впав на підлогу, але Сергій цього не помітив. Він сидів з відкритим ротом, затамувавши подих, не в силі відірвати погляд від дівчини у весільній сукні. Вміло дібраний непомітний макіяж зробив її очі ще виразнішими, пишні, гарної форми губи блищали ніжно-рожевим відтінком, на щоках був ледь помітний рум’янець збентеження. Довгу, худеньку, матову шию Даші прикрашало кольє з перлів, а до плечей від мочок вух спадали тоненькі нитки дрібних перлинок. Плечі були відкриті, а тонку талію стягував корсет, роблячи Дашу схожою на елегантно-витончену скромну Дюймовочку, яка тільки-но покинула свою квітку і зараз дивиться на світ захопленим і дещо збентеженим поглядом. У всьому її вигляді неймовірним чином поєдналися сила волі й беззахисність, прямодушність і загадка, великодушність і скромність, трепетне хвилювання та впевненість у собі.

– Ваш букет, – дівчина простягнула Даші невеликий весільний букет і додала: – Це букет нареченої – обов’язковий атрибут весільного торжества.

Даша взяла букет і ніяково посміхнулася Сергію.

– Ти прекрасна, як саме життя, – сказав він, підходячи до Даринки.

– Спасибі, – тихо мовила Даша і скромно опустила вниз пухнасті чорні вії, розглядаючи букет.

– Скільки я винен? – звернувся Сергій до дівчини із салону, яка спостерігала цю сцену.

Дівчина назвала суму, і Даша від здивування широко розплющила очі й подивилася на Сергія.

– Ми щось забули? – шепнув їй Сергій.

– Це ж… Це астрономічна сума, – зауважила Даша.

– Я хочу все, що в мене є, віддати тобі. Без тебе мені не потрібні ніякі гроші, – сказав він Даринці на вушко і вголос додав: – Ясненько?

Даша мовчки кивнула. Сергій розрахувався, і тільки тут дівчина помітила людину з відеокамерою в руках.

– Хто це? – запитала вона Сергія, кивнувши у бік незнайомця.

– Ця людина буде знімати наше одруження.

– Ми ж домовилися, що будемо тільки вдвох.

– Він зафіксує деякі моменти й піде. Залишиться водій лімузина і ми з тобою. Не хочеш же ти, щоб твій наречений день свого весілля провів за кермом?

– Не хочу.

– Тоді вперед! Білий лімузин уже нас чекає. І взагалі, якщо ми не будемо поспішати, то бланки свідоцтв про шлюб скоро закінчаться, – сказав Сергій, беручи Даринку під руку. Даша здавалася сьогодні набагато вищою в білосніжних лакованих туфельках на височенних тоненьких каблучках-шпильках.

– Жартуєш, – смикнула його за рукав Даша, сміливо виходячи назустріч сонцю з приміщення салону.

Процес одруження пройшов для дівчини в хвилюванні, і вона погано розуміла слова побажань, які їм зачитувала з папірця пишнотіла жінка. Даринка чула тільки шалене биття серця у своїх грудях і відчувала надійну руку Сергія. Їй хотілося, щоб скоріше закінчилися всі ці формальності й вони залишилися самі, без сторонніх очей. Коли вона вже з обручкою на пальчику сіла в лімузин, то полегшено зітхнула.

– Дружина, моя улюблена дружина, – сказав Сергій. – Я не спитав, що б ти хотіла отримати як весільний подарунок?

– Ти надаєш мені право вибору? – радісно спитала Даша, і очі її заблищали, в них загорілися веселі вогники.

– Бачу, що ти вже думала про це, – посміхнувся Сергій.

– Мені можна було й не думати. У мене давно є бажання, яке я не могла здійснити до сьогодні, – промовила Даша і заметушилася: – Де ж моя сумочка?

Сергій подав їй сумку. Даринка швидким рухом витягла звідти якийсь аркуш паперу, простягла Сергію.

– Розгорни його, – сказала вона.

– Що це? – Сергій нічого не зрозумів, побачивши перед собою якийсь проект.

І Даша розповіла йому про останнє бажання Андрія і як вона пообіцяла хлопцеві його виконати. Серце Сергія защеміло, щось боляче кольнуло у грудях, очі стали вологими. Він притиснув міцніше до себе Даринку, згадавши про те, як він її виносив, помираючу, з хоспісу, і подумав: «Бідна, мила дівчинко, твоя безкорисливість не має меж».

– Ми зараз же поїдемо туди, і я випишу чек на благоустрій, – сказав він.

…Маргарита Іллівна виглядала зовсім погано. Даринка помітила, як її обличчя змарніло, набуло сіруватого, позбавленого життя відтінку, а під сумними очима назавжди залягли темні кола. Дашу у весільному вбранні вона зустріла з неприхованим захватом, як рідну дочку.

– Я не вірю своїм очам, – сплеснула завідувачка руками та обійняла Дашу. – Яка ж ти гарна… і щаслива!

– Я й сама не вірю в своє щастя, – зізналася Даринка.

– Я молилася за тебе, дівчинко моя.

– Спасибі вам за все, Маргарито Іллівно. Якби не ви…

– Не варто сьогодні згадувати важкі дні, – зупинила її Маргарита Іллівна. – Мені треба б вас привітати, але окрім чаю та кави нічого в кабінеті немає.

– Ми ненадовго, – мовила Даша і пояснила мету візиту.

Сергій виписав чек на оплату робіт і матеріалів з озеленення території, але Даринка не поспішала йти. Сергій помітив, що її щось утримує і вона поривається щось сказати, але ніяк не наважиться.

– Ти хочеш зайти відвідати хворих? – шепнув він їй.

Її очі засвітилися вдячністю.

– Я швидко, – сказала Даринка і, підібравши довгі поли сукні, побігла в коридор, де її вже чекали хворі. Двері були відчинені, й через кілька хвилин Сергій і Маргарита Іллівна почули її чистий, янгольський голос. Даша читала вірші, і її голос розливався чарівною музикою.

Вона повернулася з винуватим виразом обличчя і без весільного букету в руках.

– Я роздала по квіточці кожному, – пояснила дівчина з виглядом дитини, яка щойно провинилася.

Маргарита Іллівна та Сергій дружно розсміялися. А Даринка стояла, винувато і розгублено посміхаючись, а потім не витримала і теж розсміялася.

– А ще я їм сказала, що уявлення про хоспіс, як про останній притулок, є хибним. Неправда, що звідси ніхто не виходить. Я – наочний приклад, – сказала Даринка.

– Ти розповіла, що тобі допомогло видертися?

– Мене врятувало кохання, – мовила Даша і подарувала їм променисту щасливу посмішку.

### Розділ 48

Даринка йшла вздовж фонтанів у центрі міста, які грали цівками води. Нічого примітного: звичайні парапети, що слугували огорожею та лавками одночасно, і струмочки води: одні вищі, інші – нижчі. Ця ділянка в невеликому скверику чомусь стало улюбленим місцем молоді, де вона любила збиратися вечорами і, звичайно ж, приходити в день свого весілля.

Даринка тримала під руку Сергія й посміхалася просто перехожим і молодим людям, які дружно скандували: «По-здо-ров-ля-є-мо!» Деякі дівчата заздрісно дивилися на Дашу, мріючи опинитися коли-небудь на її місці в ролі нареченої. Але вона цього дня їх чудово розуміла і не ображалася. Даринка чомусь згадала Свєтку, яка готова була чи не півжиття віддати за день, проведений коло фонтанів. Вона очам своїм не повірила, коли побачила колишню подругу, яка йшла їй назустріч. Свєтка про щось весело розповідала, йдучи по парапету біля фонтанів і тримаючись за руку Олексія. Вони були вже зовсім близько, коли Свєтка помітила Дашу із Сергієм. Спочатку Свєтка з Олексієм завмерли на місці від несподіванки, потім дівчина продовжила свій шлях. Даша по парапету підійшла до колишньої подруги і посміхнулася.

– Вітаю, Дашулю, – вичавила із себе Світлана і натягнуто посміхнулася.

Льошка звільнив свою руку, за яку чіпко трималася Свєтка, і, щоб не зустрічатися з Дашею поглядом, став до неї упівоберта й почав спантеличено ритися в кишенях.

– Ти чудово виглядаєш, – сказала Світлана, роздивляючись Дашу з голови до ніг, і повторила: – Вітаю.

– Спасибі, Свєтику, – відповіла Даша. – Як ви?

– Нормально, – прозвучало якось невпевнено. – А де ж твій букет нареченої? А раптом я б його зловила?

– Ти ж казала, що ви збираєтесь одружитися?

– Так… Але… Так де ж усе-таки твій букет? А то я дивилася на тебе і ніяк не могла зрозуміти: чого ж бракує цій нареченій?

Даша витягнула шию до Свєтки, що стояла на слизькому від води парапеті, маючи намір щось шепнути на вушко.

– Ти мала рацію, подруго, – пошепки сказала Даринка. – Не можна бути завжди правильною.

Легким, непомітним рухом Даша штовхнула подругу в плече, і Свєтка з криком шубовснула в басейн фонтану під радісний сміх хлопчаків. Льошка кинувся на допомогу своїй подрузі й почав витягати її з води. Свєтка, витріщивши з переляку очі з ромазаною від води тушшю і задихаючись від обурення, кинула вслід Даринці:

– Сучка!

Даша поблажливо глянула на неї зверху вниз, посміхнулася і взяла Сергія під руку.

– А ти, виявляється, забіяка, – сказав Сергій. – Умієш битися.

– Що ти? – засміялася Даша. – Я ж не винна, що її наречений не такий спритний, як здається на перший погляд.

– Куди тепер поїдемо?

– А скільки часу ми можемо використовувати лімузин?

– Скільки хочеш. Хоч до ночі.

– Тоді давай махнемо до мого брата!

Олександр відімкнув двері квартири і завмер. Перед ним була його сестра Даша у весільному вбранні зі своїм нареченим. Сашко був у цей час удома сам. Він щойно заскочив у квартиру на обідню перерву і ніяк не очікував побачити тут Дашу. Приховуючи незручність, він відкашлявся і сказав:

– Здрастуйте.

– Привіт, Сашо, – відказала Даринка. – Може, запросиш нас? А то незручно якось перед сусідами.

– Ах, так! Проходьте, – Сашко відчинив двері, і Даша з Сергієм увійшли. – Сідайте… А я ось… Я прийшов пообідати…

– Ми ненадовго, – зупинила його дівчина.

– Я бачу, у вас весілля, – мовив Сашко, сидячи навпроти Даші й нервово перебираючи пальцями.

– Правильно бачиш, – сказала Даша.

– Вітаю, – пробубонів Сашко собі під ніс, не підіймаючи голови.

– Кинь, Сашулю, дутися. Все добре, – сказала Даринка. – Я на тебе не ображаюся. От тільки одного не можу зрозуміти: чому ти мені не дзвонив? Припустімо, боявся ти заразитися від мене при зустрічі, але ж через телефон СНІД не передається.

Сашко підняв голову і вперше подивився Даші в очі. Погляд його був винуватим, трохи переляканим і сумним.

– Пробач мені, Дашо, – почав він. – Але ти мене мусиш правильно зрозуміти.

– Розкажи. Можливо, зрозумію.

– Я ж живу не сам, у мене є дружина, діти…

– Це я чудово пам’ятаю. Я не забула, що, коли вашій родині було важко, я займалася твоїми дітьми, давала їм свою любов, віддавала весь свій вільний час, і досі не шкодую про це. Утім, це вже не важливо. Говори, я слухаю.

– Дружина, розумієш, Дашо, дуже… Вона, як кожна нормальна мати, боїться, щоб з її дітьми нічого не сталося. Ти повинна її зрозуміти як жінка, як майбутня мати. Не засуджуй її…

– Загалом, я так розумію, що своїх племінників я сьогодні не зможу побачити?

Сашко знову опустив очі, насурмив брови і тихо промовив:

– Так.

– Ясно, – Даша підвелася, збираючись іти, але раптом зупинилася і запитала: – То все-таки: чому ти не дзвонив мені?

– Вона… дружина проти, – сказав Сашко і стиснув свої пальці так, що їхні суглоби хруснули.

– Нам пора. Привіт дружині й дітям, – сказала Даринка і швидко залишила приміщення.

Сашко сидів у тій самій зігнутій позі на стільці та слухав, як по під’їзду лунко стукали підбори сестриних туфельок. Потім звуки ставали все глухішими, і за мить він почув шум автівки, яка від’їжджала від під’їзду. Сашко підскочив з місця, вибіг на балкон і побачив білий лімузин.

– Дурню! – зціпивши зуби, сказав він собі і грюкнув кулаком по поручнях балкона: – Дурень і підкаблучник! Слимак!

– …Не шкодуєш, що поїхала до брата? – спитав Сергій Даринку, обіймаючи її за плечі.

– Ні. Ані крапельки. Я сьогодні чинитиму так, щоб потім не шкодувати.

– І що ти ще придумала?

– Відвідати своїх батьків, – упевнено сказала Даша.

…Водій кілька разів натиснув на клаксон автомобіля, і хвіртка відчинилися. Мати вийшла з двору та ойкнула, побачивши доньку, що виходила з довгого автомобіля в білосніжній сукні й легкій фаті.

– Дашенько, – кинулася їй назустріч мати, обійняла її та розплакалася.

– Мамо, познайомся, це мій чоловік Сергій, – сказала Даринка.

– Господи, та в мене такі руки, – збентежилася матір і стала терти маслакуватими, порепаними долонями по фартуху. – Та що ми тут стоїмо? Ходімо до хати, а то люди побачать, що стоїте біля воріт, скажуть, дочка приїхала із зятем, а ми не пустили.

– А тато? Де він? – запитала Даша.

– Тут я, – прогримів басовитий голос батька, від якого Даринка здригнулась, як тоді, коли батько виганяв її з дому.

– Здрастуй, тату, – мовила Даша і подивилася просто йому в очі. Батько не витримав її пильного запитливого погляду і відвернув голову в бік Сергія.

– Сергій, – відрекомендувався той. – Чоловік Даші.

– Чоловік, значить? – перепитав батько. – Це добре. Це непогано, якщо Даша знайшла собі чоловіка. Тепер можна заткнути пельку деяким, що…

– Ми сьогодні одружилися, – мовила Даринка, перебивши батька. Їй дуже не хотілося в такий день вислуховувати всі сільські плітки.

– Ну, зайди, забери свій посаг, – сказав батько. – Мати казала, там дещо твоє залишилося.

– Так-так, – підтримала мати. – Мало не забула! Голова погана зовсім стала! Там залишилися твої ковдри, постільна білизна, чайник…

– Спасибі, – сказала Даринка з гіркою посмішкою на обличчі. – Нам нічого не треба.

– Може, картоплі візьмете? Або цибульки зеленої? – спитала мати. – В саду теж дещо вже достигло…

– Дякую, мамо, – зітхнула Даринка. – У нас усе є. Нам час.

– Справді, нам треба повертатися додому, – підтримав Дашу Сергій, помітивши, яка та засмучена. – Так що даруйте нам і до побачення. Приїжджайте до нас у гості – будемо дуже раді.

– До побачення, – схлипнула мати і витерла кінчиком фартуха сльозинку.

– Дашо, сідай у машину, – Сергій узяв Дашу під руку.

Незабаром на дивний довгий автомобіль, що незграбно петляв вузькими вуличками села, вискочили подивитися цікаві мешканці.

Сергій міцно притиснув до себе Дашу і запитав:

– Усе добре?

– Ти не хвилюйся, – глухо відповіла Даша. – Я в порядку.

Вона озирнулася. Біля хвіртки батьківського дому нікого не було.

– Зараз ми поїдемо в одне чудове місце.

– Куди?

– Нехай це буде моїм маленьким сюрпризом, – відповів Сергій і цьомкнув Дашу в кінчик носа.

Уже сутеніло, коли Сергій з Дашею вийшли з автомобіля в листяному лісі. Тут, серед струнких беріз, загубилося маленьке озеро. Сергій став позаду Даші й обхопив її руками.

– Подивися, Дариночко, яка краса, – сказав він. – Бачиш, яка рівна і тиха гладінь цього озерця. Воно схоже на невеличке кругле дзеркало. Можна цілий день блукати лісом і не здогадатися, що зовсім поруч, серед білокорих красунь, причаїлося маленьке озеро Кохання.

– Озеро Кохання? Воно так називається?

– Так і називається.

– Чому?

– Кажуть, що тут живе цариця Води.

– Чому саме тут?

– А де ж їй ще сховатися від гуркітливих потягів, машин, задимлених заводів, галасливих міст? Вона любить усамітнення і спокій. Сюди приходять потай дівчата і хлопці, яких обминула любов, і просять царицю допомогти знайти свою половинку або повернути коханих. Головна умова – тут не можна шуміти, щоб її не розсердити. А ще вона не терпить брехні.

– І цариця води їм допомагає? – пошепки запитала Даша.

– Мабуть. Якби не допомагала, то не приходили б.

– Напевно, нам варто подякувати їй за те, що ми разом.

– Сюди приходять закохані та молодята, щоб заприсягтися у вічній любові. Кажуть, що не всі ризикнуть сюди прийти. Якщо клятва буде порушена, то цариця може розсердитися й наслати на них нещастя. Тоді вже ніщо їм не допоможе.

Даша повернулася до Сергія обличчям, заглянула в його очі і тихо сказала:

– Мені нема чого боятися. Я кохаю тебе та буду кохати вічно.

– І я люблю тебе, – сказав Сергій і ніжно поцілував Дашу. – Завтра ми поїдемо з тобою в подорож по Європі. Я покажу тобі багато-багато цікавих і красивих місць.

– Ти перетворив моє життя на казку, – прошепотіла Даринка. – Іноді мені здається, що все це відбувається не зі мною. Або принаймні мені це все сниться. Чудовий, незвичайний сон. Напевно, такий гарний, як у красивих романах і в казках.

– Це і казка, і сон. І все це для тебе, моє сонечко, – мовив Сергій, погладжуючи її плечі. – Скажи, що ти найбільше хотіла б побачити під час нашого турне?

– Я? Нічне море. І місячну доріжку, – сказала Даринка, не замислюючись. – Пам’ятаєш, ти мені писав, яким різним буває морі в нічний час?

– Пам’ятаю. Я тобі покажу, і ти побачиш на власні очі всю цю красу.

– Я дуже хочу побачити на морі місячну доріжку, – тихо, щоб не потривожити царицю Води, мовила Даша і припала до його теплих і надійних грудей.

### Розділ 49

Даринка вперше побачила Оленку, що гойдалася на тій самій рипучій гойдалці, де колись її зустріла Віталіна.

– Це вона? – запитала Даша Сергія.

Він мовчки кивнув.

Оленка помітила, що Сергій наближається з незнайомою дівчиною, посміхнулася йому і знову відштовхнулася ногою від землі.

– Здрастуй, Оленко, – сказав Сергій.

– Привіт, дядьку Сергію, – відповіла Оленка, розглядаючи Дашу з неприхованою цікавістю.

– Це моя дружина Даша, – пояснив Сергій.

– Ну, добридень, Оленко, – привіталась Даринка і простягнула дівчинці руку. Оленка побачила обручку на пальці Даші й не подала руки. Вона зробила байдуже обличчя і знову відштовхнулася ногою, розхитуючи скрипучу гойдалку.

Даша подивилася на худеньку дівчинку з довгою і тонкою шиєю, світлим волоссям, заплетеним у дві рідкі кіски, і сумними блакитними та прозорими, як у порцелянової ляльки, очима.

– Не хочеш мені навіть руку подати? – запитала Даринка.

– Хочу, – відповіла дівчинка, не дивлячись на Дашу. – Але не можу.

– Чому?

– У мене ВІЛ. З народження, – спокійно, без емоцій, як про щось звичне, сказала Оленка. – Чули про таку хворобу?

– Чула. Ну то й що?

– Вона заразна. Не боїтеся захворіти?

– Ні.

– Мої батьки, напевно, теж нічого не боялися. От і народили мене таку.

– Ти знаєш своїх батьків?

– Ні. Мені сказали, що вони неблагополучні.

Даринка почала розгойдувати гойдалку, а Сергій вирішив дати Даші можливість поспілкуватися з дівчинкою наодинці. Він відійшов убік, у тінь крислатого каштана, сів на лавку і запалив.

– Мене звуть Даша.

– Непогане ім’я, але «Віталіна» мені подобалося більше.

– Дядько Сергій, як і ти, дуже сумує за нею.

– Я й бачу, – Оленка гмикнула і наморщила свій носик, на якому примостилося кілька веснянок. – Швидко ж він її забув!

– Ти не права, Оленко. Дядько Сергій ніколи її не забуде, він буде пам’ятати її завжди. Але тітки Віталіни…

– Мами Віталіни, – поправила її дівчинка. – Для мене вона була мамою.

– Вибач, я не знала. Мама Віталіна загинула, ти ж знаєш. Її вже немає.

– Такого не буває. Не може бути, щоб людина зникла назавжди.

– Звичайно ж, – схаменулась Даринка і постаралася виправити становище: – Я мала на увазі, що її немає тут, серед нас, які живуть на Землі. Твоя мама Віталіна зараз далеко звідси. Вона там, куди нам не можна потрапити.

– Де вона? – дівчинка підвела на Даринку свої великі блакитні очі. У них блищали сльози.

– Вона в раю. Їй там добре.

– Не брешеш? – Оленка зупинила гойдалку і схилила голову до Даші. Дівчина притиснула її до себе і погладила по голові.

– Не брешу.

– Розкажи мені, як там, у раю, – попросила дівчинка.

– Точно про це живі не знають, але кажуть, що там немає болю, немає хвороб, немає поганих людей. Там співають райські птахи неземними кришталевими голосами. Там незвично яскраві фарби і можна покататися на хмаринці.

– Як я на гойдалці?

– Як ти на гойдалці. Там багато садів з незвичайними плодами і вічне літо. І все потопає у квітах.

– Там ростуть яблуні?

– Чому ти питаєш? Любиш яблука?

– Мама Віталіна любила яблука.

– Там багато, дуже багато яблунь. Одні цвітуть рожевим кольором і мають дуже запашні квітки, а на інших уже достигли яблука.

– Зелені чи червоні? – запитала дівчинка, тулячись усе міцніше до Даші.

– На одному дереві зелені, на іншому – червоні.

– Це дуже добре, – погодилась Оленка. – А якщо хтось яблука позриває, покидавши на землю, і вони згниють? Що тоді буде їсти мама Віталіна?

– Хто їх може там позривати?

– Ну, Колька Чуйко, наприклад. Він усе може.

– Він поганий хлопчик?

– Жахливий! Він дражнить мене СНІДом.

– Такі лихі люди не потрапляють до раю.

– А я можу потрапити до мами Віталіни?

– Можливо… Коли-небудь, – відповіла Даринка, відчувши, що потрапила в ніякове становище.

– Коли я помру?

– Напевно, – розгублено відказала Даша, не знаючи, що сказати.

– Тоді я викинуся з вікна і помру. Мене теж поховають у могилі, і я буду з мамою Віталіною в раю.

– Ні, Оленко. Тоді вже точно ти з нею ніколи не зустрінешся.

– Чому?!

– Усі самогубці потрапляють у пекло. А це страшне місце – повір мені.

– Шкода, що не можна до неї потрапити, – важко, не по-дитячому, зітхнула Оленка.

– Тепер ти не будеш на мене сердитися за те, що я стала дружиною дядька Сергія?

– Ні-і, – дівчинка покрутила головою, і навколо неї застрибали дві тоненькі кіски. – Ти – хороша. І дядько Сергій теж хороший.

– Навколо нас багато хороших людей.

– Багато поганих! – заперечила дівчинка.

– Ти маєш на увазі когось конкретного?

– Нянечка у нас зла. Вона справжня відьма! Тільки мітли їй не вистачає! У неї навіть ніс, як у відьми, і два зуби спереду золоті!

– Вона тебе скривдила?

– Раніше вона одягала гумові рукавички, коли міняла мені постіль, а всі дівчатка дивилися і сміялись, наче на моєму ліжку лайно лежало.

– Навіщо їй рукавички?

– Щоб СНІДом не заразитися.

– А тепер не одягає?

– Тепер я сама собі змінюю постіль і запихаю все в мішок. Вона, нянечка, наказала мені так робити.

– Вона не зла. Просто вона мало знає про цю хворобу.

– Зла! Вона ще сказала, що мене виплодили якісь наркомани.

– Точно, зла. Але ти на неї не ображайся.

– Тепер не буду. Ось потрапить до пекла – дізнається, як там. А ще у нас медсестра Люся зла. Ця навіть у рукавичках боїться до мене торкатися. Коли у дівчаток з нашої групи перевіряють голови…

– Як це перевіряють голови? – запитала Даша.

– Не знаєш? – дівчинка засміялась, і її сміх був схожий на звук тоненького дзвіночка. – На воші перевіряють! Так от, усім вона голови перевіряє, а мене змушує чухати волосся моїм гребінцем над чистим аркушем паперу. Теж боїться СНІДу.

– Усіх поганих і злих перерахувала?

– Колька Чуйко залишився. Але з ним я сама розправлюся.

– І як же?

– Він страшенно боїться, щоб я його не подряпала. А я ось, – дівчинка простягнула їй свої руки і розчепірила пальці. – Намагаюся відростити нігті, але ця дурна Люся змушує мене постійно їх зістригати в її присутності. Але я вже придумала, як її обдурити.

– І як же?

– Вдам, що обрізала нігті на всіх пальцях, а на одному мізинці залишу. Цей пальчик можна приховати, а вона й не помітить.

– Навіщо ж тобі дряпати цього Кольку?

– Він мене дражнить СНІДом, говорить, що я скоро помру, а я хочу його подряпати і заразити. Нехай його теж дражнять «Колька-СНІД».

– Думаю, що це не дуже гарна ідея.

– Чому?!

– Тому що ти теж станеш злою, як вони. А ще тому, що цей Колька в тебе закохався.

– Та ну-у! – протягнула Оленка, і її бліді щічки миттєво порожевіли. – А звідки ти знаєш?

– Ну, я ж жінка! Я знаю всі їхні штучки.

– А тебе теж у дитинстві дражнили?

– Усіх дражнять. Мене – теж.

– Скажеш як чи секрет?

– Скажу. Коли я була такою, як ти, мене дражнили жирафою за мою довгу шию.

– У тебе була така сама тонка шия, як у мене?

– Точно така сама! А потім стала нормальною.

– Значить, у мене є шанс?

– Без сумнівів! А чому ти не в літньому таборі?

– А хто хоче брати дітей зі СНІДом? Цього року мене не знайшли куди прилаштувати – так сказала наша завідувачка. А взагалі я більшу частину часу проводжу в лікарнях. Так усім спокійніше.

– Кому це, всім?

– І мені, і вихователям.

– Оленко, а ти хотіла б жити з нами? – запитала Даринка і затамувала подих.

– Хотіла б, але не буду, – мовила Оленка і знову відштовхнулася ногою від землі, ясно даючи зрозуміти, що довірлива розмова закінчена.

– Але чому?! Ми тебе удочеримо, ти будеш жити разом з нами, ми будемо тебе любити…

– Не буду!

– Хіба тобі тут краще?

– Тут погано! Але я вдам, що знепритомніла, і мене знову відправлять до лікарні. Там добре.

– Що ж хорошого в лікарні?!

– Там мене ніхто не дратуватиме. Там дівчатка будуть зі мною дружити. Там усі хворі на СНІД і не бояться одне одного! Зрозуміла тепер?! – дівчинка прокричала останні слова.

– Я ж та Сергій не будемо тебе дражнити…

– Ви будете боятися мене, як усі!.. Як усі вони! Я не хочу до вас!

Даринка глибоко вдихнула і сказала:

– Ми не будемо тебе боятися. Я тобі обіцяю.

– Я не вірю тобі! Я вірила одній Віталіні, але вона в раю.

– Дослухай мене до кінця, прошу тебе.

– Говори, – байдуже сказала Оленка, й далі гойдаючись.

– У мене і в дядька Сергія ВІЛ-інфекція.

Дівчинка на мить завмерла, потім повернула до Даші голову й уважно подивилася на неї.

– Не брешеш? – запитала вона.

– Ні, – відповіла Даша. – На жаль, це правда.

…Після розмови з дівчинкою Даринка із Сергієм відразу ж пішли в кабінет завідувачки і повідомили, що хочуть удочерити Оленку.

– Ви знаєте, що вона хвора на ВІЛ? – запитала пишногруда завідувачка.

– Знаємо, – сказав Сергій. – Це не змінює нашого рішення.

– Ви мало знаєте про це захворювання, – завідувачка поправила свою гордість, виставляючи з глибокого розрізу сарафана напоказ більшу її частину. – Дівчинка може вас заразити невиліковною хворобою. До того ж вона приречена. Такі діти рано вмирають і…

– Ми хочемо удочерити цю дівчинку, – чітко карбуючи кожне слово, рішуче повторив Сергій. – Завтра ж я пришлю свого адвоката, який займеться усіма формальностями. Скільки це забере часу?

– О! Це не так просто! Це тривалий процес, до того ж дівчинка хвора… – почала завідувачка, відкинувшись у кріслі, але кілька «зелених», які виклав на стіл Сергій, пом’якшили тон її голосу і поліпшили настрій. – Якщо є бажання, можна скоротити всі процедури до трьох місяців.

– Це дуже довго, – мовив Сергій і додав ще кілька купюр. – Ми не можемо стільки чекати.

– Максимум півтора місяця, – відповіла завідувачка, і товсті пальці з золотими перснями плавно опустилися на зелені купюри.

### Розділ 50

Оленка виявилася такою чудовою дитиною, що не любити її було неможливо. Здавалося, вона жила в цьому будинку разом з татом Сергієм і мамою Дашею, як вона тепер їх називала, все життя. Щоправда, з дозволу Сергія, фотографія Віталіни, що стояла на каміні, перекочувала в спальню Оленки. Тут дівчинка не відчувала себе скривдженою і не такою, як усі інші. Вона була сама собою і демонструвала з кожним днем чимраз більше свої позитивні якості.

Даша, реально дивлячись на речі, сподівалася на краще, але завжди була готова до найгіршого. Вона іноді міркувала про те, що може в будь-який момент зникнути із життя дорогих їй людей. У такі хвилини вона думала більше про Сергія, згадуючи про те, як важко він переносив розлуку з Віталіною. Одного разу вночі вона зрозуміла, що якщо її не стане, то Оленка, тільки вона, ця кмітлива, не по роках доросла дівчинка, повинна стати надійною опорою в житті Сергія. І тоді Даринка стала робити все, щоб іще дужче зблизити Сергія з дівчинкою. Вона змушувала його відвозити і забирати Оленку з занять великим тенісом, посилала їх разом у зоопарк, на виставки – куди завгодно, аби вони були частіше разом. Зі свого ж боку Даша почала навчати дівчинку готувати їжу, прибирати в будинку і приділяти більше уваги батькові.

– Розумієш, Оленко, – говорила Даша, навчаючи дівчинку премудрості куховаріння, – чоловіки, як маленькі діти. Що вони можуть без нас, жінок? Нічого не можуть. Варто лише раз не приготувати їм борщ, і вони будуть ходити голодні цілий день. Мало що голодні, але й життям незадоволені. Здавалося б, немає в будинку поїсти – збігай до найближчого магазину, купи десяток яєчок і шматочок ковбаски, поклади на пательню, підсмаж – і готовий тобі обід. Проте що роблять у такому випадку чоловіки?

– Що? – сміялася Оленка, і у великому будинку дзвенів її веселий сміх.

– У них голова перестає працювати, і вони, виявляється, не тільки безголові (але це наш жіночий секрет), а й безрукі. Та це ще не все!

– А що ще?

– Вони ще й слабкі, безвольні. Це так, на вигляд, вони здаються сильними, великими, ладними гори звернути або принаймні підняти важку штангу. А насправді, вони лише зовні такі богатирі. А варто зазирнути їм усередину…

– Що там? – заливалася сміхом дівчинка.

– Кволенькі, маленькі, потребують нашої жіночої допомоги та підтримки.

– І як же їх, таких слонів, маленькій жінці підтримати?

– А ось про це я й хотіла тобі розповісти, – пошепки сказала Даша. – Тільки нехай це буде нашим маленьким секретом. Добре?

– Так! – погодилася Оленка і кивнула. Її кіски весело підстрибнули.

### Розділ 51

…Кінець жовтня видався цього року на диво гарним і теплим. Як по черзі, раз на тиждень ішли дощі, але вони були не смутними і затяжними, які зазвичай трапляються пізньої осені, а теплими, схожими на літні. Відразу ж, наступного дня після дощу, з’являлося сонце на радість численним дружним опенькам. Сергій уже кілька днів поспіль обіцяв своїм «дамам» зводити їх до лісу по гриби, але важливі справи на роботі змушували його відкладати цю поїздку вже кілька разів. Але на вихідні, щойно в нього випала вільна хвилинка, Оленка відразу ж нагадала про обіцянку. Зробивши оченята хитрими, вона обійняла Сергія за шию і запитала:

– Тато Серьожо, а як ти вважаєш: обіцянки завжди треба тримати?

– Треба. Дав слово – додержуй.

– А ти завжди справджуєш те, що обіцяв іншим?

– Принаймні намагаюся.

– А ти пам’ятаєш, що нам обіцяв?

– Пам’ятаю. Я все, Оленко, пам’ятаю. Але сьогодні, схоже, буде дощ. Ти була на вулиці? Помітила це?

– Я була на вулиці, коли ходила годувати страуса, але дощу там не помітила.

– А може, і правда, з’їздимо до лісу? – втрутилася в розмову Даринка, що вийшла з кухні. – Останні теплі дні стоять – гріх не поспілкуватися з природою.

– От бачиш! – підстрибнула від радості Оленка. – Мама Даша теж вважає, що нам треба спілкуватися з природою!

– Я дивився в Інтернеті прогноз на сьогодні, – сказав Сергій. – Обіцяють дощ.

– Але ми ж не пішки підемо по гриби, а поїдемо на машині, – Оленка з надією заглянула в очі Сергієві.

– Вперше чую, щоб гриби збирали на машині, – засміявся Сергій. – Ні, мої дами, я проти того, щоб сьогодні їхати в ліс. Навіщо вам зайвий раз ризикувати застудитися?

– Нас двоє, які хочуть поїхати по гриби, а ти один проти, – надула губи Оленка і притулилася до Даші, шукаючи у неї підтримки.

Даринка погладила її шовковисте волосся і сказала:

– Сергійку, давай ризикнемо. Ну, піде дощ – повернемося до машини і поїдемо додому. А хмари… Хмари може розігнати вітер, і дощу не буде.

– Здаюся! – підняв руки вгору Сергій і дав команду: – Швиденько збираймося.

Дівчинка, заверещавши з радості, побігла у свою кімнату.

…Даринка милувалася красою осіннього лісу. Незважаючи на похмурий день, настрій у неї був гарний. Даша не особливо любила осінь, але тихий шелест листя під ногами її заспокоював, а збережені осінні фарби, починаючи від світло-жовтої і закінчуючи темно-бордовою, тішили око. То там, то тут від завмерлих у тиші дерев відокремлювався самотній листочок. Він кружляв у повільному танці, виписуючи піруети, і м’яко, плавно лягав на землю. Даринка підняла голову, розглядаючи верхівки дерев. Одні з них були вже голі, інші ж іще зберегли своє золоте оздоблення й упиралися в низьке небо, затягнуте темними хмарами.

– Сюди! Ідіть мерщій сюди! – Дашу вивів із мрійливого стану дзвінкий голос Оленки.

– Що сталося?! – крикнула Даша і кинулася бігти.

Сергій першим підбіг до Оленки.

– Що?! – видихнув він.

– Я знайшла гриби! – тицьнула вниз пальчиком Оленка, і очі її блищали від радості. – Я знайшла опеньки!

Даша полегшено зітхнула і засміялася.

– Ну, ти мене і налякала, – сказала Даринка і подивилася туди, куди показувала дівчинка.

Там, на великому старому і трухлявому пні, примостилося ціле сімейство молоденьких опеньків. Вони сиділи близько один біля одного, тісно притулившись і утворюючи суцільне коло з блискучих і слизьких невеликих капелюшків.

– Ось бачите! Це я знайшла! – тріумфувала дівчинка. – Дивіться, скільки близнят!

– Цю красу треба відобразити, – мовив Сергій, дістаючи з чохла відеокамеру.

– Можна, ми будемо разом з мамою Дашею їх зрізати? – запитала Оленка.

Незабаром усі так захопилися збиранням грибів, що не помітили, як хмари зачепилися за верхівки могутніх дубів і раптово, без попередження, почалася злива.

– Швидко в машину! – закричав Сергій, і Даша з Оленкою, сміючись, побігли до дороги.

Сергій на ходу зняв з себе куртку і хотів приховати від дощу Даринку, яка миттєво змокла, але вона обмотала нею Оленку. Виявилося, що вони досить далеко заглибилися в ліс, і їм довелося хвилин двадцять бігти майже з повними кошиками до автомобіля.

– Зніми мокрий одяг, – звелів Сергій Даші, коли вони сховалися від дощу в салоні автомобіля і він увімкнув обігрів.

– Я не змерзла, – заперечила Даша, але мокру вітровку слухняно зняла.

– Знімай светр, – наказав Сергій, помітивши, що він теж промок.

Даша зняла прилиплий до тіла светрик, і Сергій витер ним її мокре волосся.

– Чому ти не одягла шапку? – запитав він з докором.

– Звідки мені було знати, що ми промокнемо? – винувато сказала Даша.

Сергій зняв із себе джемпер, потім суху футболку і натягнув на Дашу, незважаючи на її опір.

– А ти як будеш їхати? – запитала вона.

– А ось так, – сказав засмучений Сергій і накинув на голе тіло свою мокру куртку.

– А я суха, – долинув тоненький голосок Оленки із заднього сидіння.

– Це добре, – неуважно кинув Сергій.

Він чудово знав, що з них трьох Даринка найбільше була схильна до ризику. Він розумів, що навіть найменша застуда може її вбити.

Всю дорогу додому Даша з Оленкою весело базікали і сміялися, обговорюючи їхню маленьку пригоду, і не розуміли, чому Сергій не промовив жодного слова. Він вів машину мовчки, зморщивши чоло і думаючи про щось своє.

### Розділ 52

Даринка вже кілька днів температурила, але не поспішала йти на прийом до лікаря, приймаючи нездужання за легку застуду. Однак Сергій наполіг на консультації спеціаліста і підвіз дружину до клініки.

– Через годинку я заїду по тебе, – сказав він.

– Можеш не поспішати, – мовила Даша. – Я ж можу затриматися. Викличу таксі й з’явлюся додому ще до того, як Оленка повернеться зі школи.

– Обов’язково виклич таксі.

– Обов’язково, – посміхнулася Даша і помахала Сергію долонькою.

Лікарка, як завжди, не обмежилась оглядом у кабінеті та послала Дашу здавати аналізи і робити рентген. Через півгодини Даринка повернулася до кабінету зі стосом аналізів і рентгенівськими знімками. Лікарка уважно всі переглянула і щось довго мовчки писала в лікарняній картці. Даші вже стало здаватися, що лікарка зовсім забула про її присутність, і вона нетерпляче засовалася на диванчику, думаючи про те, що незабаром повернеться додому Оленка, а вона досі стирчить у клініці.

– Я не забула про вас, – ніби прочитавши її думки, сказала лікарка, і Даші стало ніяково.

– У мене все гаразд? – запитала Даринка.

Жінка зняла окуляри, довго й уважно дивилася на застиглу в очікуванні молоду жінку, потім знову їх одягла і сказала:

– Ви знаєте, дорога, що у вас двостороння пневмонія?

Дашу кинуло в жар, у голові зашуміло, але вона змогла впоратися зі своїми почуттями і сказала:

– Я вважала, що в мене легка застуда.

– У вашому становищі треба при першій краплі з носа галопом мчати до лікаря.

– Звідки я могла знати? У мене навіть кашлю не було.

– А треба було б знати, – протягнула лікар. – Ви хоч зараз розумієте небезпеку свого становища?

– Припускаю, що мені належить пройти коштовний і тривалий курс лікування.

– Ви дивом вижили минулого разу, коли у вас було важке ураження шлунково-кишкового тракту, а тепер примудрилися захворіти на пневмонію… Та ще не звернутися до лікаря відразу ж…

– Я поїду на лікування за кордон, завтра ж, – сказала Даринка. – Я не можу здатися просто так, без бою.

– Це добре, що ви боєць, – мовила лікарка, але в її голосі не було ніякого оптимізму. – Готувати документи? – запитала вона.

– Будь ласка, підготуйте все якомога швидше, – попросила Даша. – А я зберусь і замовлю квиток.

– Не довіряєте вітчизняній медицині? Нашим лікарям?

– Не в цьому річ. Я хочу до тієї клініки, де мене вже раз витягли з того світу, – відповіла Даша.

З тягарем на душі від майбутньої розлуки зі своїми рідними повернулася Даринка додому. Вона побачила, що в передпокої акуратно стоять на полиці чобітки Оленки. «Значить, Оленка все-таки повернулася раніше за мене додому», – зазначила про себе Даша.

Вона зняла куртку, взула капці й гукнула:

– Оленко!

Дівчинка не відповіла. Даша пройшла до її кімнати і відчинила двері. Оленка лежала на своєму ліжку з фотографією Віталіни в руках. Побачивши Дашу, вона збентежилася і поставила фотографію на тумбочку.

– Чим ти займаєшся? – запитала Даша, присівши на ліжко.

– Я говорила з мамою Віталіною, – відповіла Оленка. – Вона хоче, щоб я вас не засмучувала.

Даша мовчки кивнула і посміхнулася дівчинці.

– А ти чому така сумна? – запитала Оленка.

– Я? Звідки ти взяла?

– По очах бачу. Не маленька вже.

– Ти хочеш сказати, що досить доросла дівчинка, щоб зрозуміти настрій іншої людини?

– Я ж вгадала, що ти чимось засмучена? Адже так?

– А настрій тата Сергія так само можеш визначати?

– Його? Ще краще. Я його наскрізь бачу!

Даша прилягла поруч із Оленкою, закинула руки вгору і, дивлячись у стелю, промовила:

– Мені треба з тобою, Оленко, серйозно поговорити.

– Знову жіночі секрети?

– Ти вгадала. Мені треба поїхати від вас на якийсь час для проходження курсу лікування.

– Надовго? – притихлим голосом запитала дівчинка.

– Напевно. Це залежить не від мене.

– Ми будемо сумувати за тобою.

– Я знаю, дитинко, знаю. Тому хотіла звернутися до тебе з проханням.

– Готувати їсти татові Сергію?

– Думаю, що на цей час доведеться запросити домробітницю.

– Я сама впораюся! – заперечила дівчинка.

– Я знаю, що ти – розумна, гарна, добра дівчинка. Я знаю, що ти все можеш, але більшу частину часу ти будеш проводити в школі. А ще тобі треба обов’язково ходити на теніс. Твій тренер каже, що ти дуже здібна. Тобі не можна кидати заняття.

– Ну, добре. Що ж ти тоді хотіла мене попросити?

– Бути уважною до тата Сергія, – сказала Даринка і, повернувшись до дівчинки, обійняла її. – Дуже тебе прошу, Оленко, не давай йому нудьгувати і сумувати. Побачиш, що татові Серьожі погано, підійди до нього, поговори, зроби йому чай, принеси печиво. Це треба робити ненав’язливо, непомітно, так, як би ти хотіла, щоб поставилися до тебе самої, якщо на душі тоскно. Ти ще маленька, але вже знаєш, як погано і важко бути самій. Прошу тебе, не дай йому ні найменшого шансу на смуток і тугу. Обіцяєш мені?

– Ти не дивися, що я маленька. Я зумію зробити так, щоб татові Сергію не було сумно. Він і не помітить, як швидко пролетить час і ти повернешся додому.

– А ти? Ти будеш сумувати?

– Мамо Дашо, – сказала Оленка стурбовано. – Ти мене лякаєш. Ти говориш так, ніби збираєшся в рай до Віталіни.

– Ні, – мовила Даринка і посміхнулася. – Я повернуся додому. Навіть дуже скоро повернуся. Як же я без вас?

– От і домовилися, – Оленка розпливлася в задоволеній посмішці. – Я буду дбати про тата Сергія – це я обіцяю, а ти нас не залишиш.

– Такий договір мене цілком влаштовує!

– І тепер у нас з’явився ще один наш жіночий секрет.

…Увечері Даша повідомила Сергієві, що відлітає на лікування за кордон. До його приходу вона вже зібрала свої речі, замовила квиток і наразі складала в сумку косметичку та документи.

– Дашо, що конкретно сказав лікар? – запитав Сергій.

– У мене пневмонія.

– Запалення легенів?! Я ж казав, що нам не треба було їхати того дня в ліс! – говорив Сергій, нервово ходячи з кутка в куток. – Щось мені пророкувало, наштовхувало на те, щоб я не піддавався на ваші умовляння і ми залишилися вдома. Не знаю, сам не знаю, навіщо я взагалі виїхав того дня з дому?! Краще б у машині зламалося щось або колесо пробив у гаражі!

– Сергійку, не звинувачуй себе ні в чому. Сам подумай, у чому твоя провина? У тому, що того дня пішов дощ? Так під дощ я могла потрапити в будь-який момент, навіть вийшовши по хліб до крамниці. Врешті-решт, не факт, що я захворіла саме в цей день.

– Саме в той, коли ти вся змокла, – вже спокійніше сказав Сергій.

Він підійшов до Даші, сів з нею поряд, обняв за плечі.

– Це надовго? – запитав він тихо.

– Сподіваюся, що ні, – відповіла Даринка і схилила голову йому на плече. – Ти думаєш, що я хочу їхати? Я не знаю, як я буду сама, без вас. Але я ухвалила рішення пройти лікування в тій самій клініці, де була колись.

– Правильно. Ти прийняла слушне рішення, – мовив Сергій, притискаючи до себе Дашу. – Мені, нам, – поправився він, – тебе бракуватиме. Дуже, дуже бракуватиме.

– Я буду дзвонити вам кожного дня.

– Хочеш, я поїду з тобою? Буду поруч увесь цей час?

– А дівчинка? Ми тепер за неї відповідаємо. Не можна її кидати саму. Та й я ж не маленька. Ти не переживай, я впораюся. Я сильна.

– Я це знаю. – сказав Сергій. – Ти всі потрібні документи взяла?

– Здається, всі.

– Давай удвох перевіримо.

Даша дістала з сумочки теку з документами, і вони почали все переглядати.

– А це що? – запитав Сергій і розгорнув аркуш паперу. – Це той талісман, що висів над твоїм ліжком у хоспісі?

– Так, – відповіла Даша. – Я тобі розповідала вже про дівчину з хоспісу. Її звали Ілона. Вона померла у тяжких муках від СНІДу.

– Навіщо ти його завжди береш із собою?

– Не знаю, – знизала плечима Даша і обережно згорнула аркушик, ховаючи його в сумку між документами. – Напевно, тому що любила цю дівчину. І взагалі, мені сподобалася ця її робота. По-перше, напис зроблено великими літерами на червоному тлі з бюлетеня про СНІД. Це як нагадування про страшну і підступну хворобу, яка може підстерігати будь-яку людину, що живе на цій землі, про хворобу, яка дуже хитра і підступна, і ніхто з нас не знає, коли і кого вона вихопить із життя собі в жертву. По-друге, тут дуже добре побажання від дівчини, що попалася у павутиння СНІДу, тим, хто живе далі, після неї. Це як естафетна паличка, яку передають наступному бігунові. Отримавши її, він побіжить далі, щоб передати іншому. Єдина тільки різниця, що спортсмен добіжить до своєї фінішної лінії, а тут… Утім, не будемо про сумне в цей вечір…

### Розділ 53

Уже наближався Новий рік, який Даринка збиралася зустріти в стінах рідного будинку, в колі сім’ї. Але у неї на тлі ослабленого пневмонією організму знову загострилася кишкова форма СНІДу. Вона не могли практично нічого їсти, потерпала від виснажливої, до знемоги, блювоти, болю в грудях і почала різко втрачати у вазі. Сергій з Оленкою були далеко, але Даша постійно відчувала їхню присутність. Рідні їй часто телефонували, і розмови з ними не дозволяли їй піддатися хандрі. Тут, за кордоном, а не в себе на батьківщині, Даша вперше побачила людей з яскраво-червоними стрічками – символом усвідомлення важливості СНІДу, прийнятим у всьому світі, символом протесту проти істерії та невігластва, проти громадської ізоляції людей, що живуть з ВІЛ. Вони сміливо виступали з промовою, і деякі з них, без страху опинитися за бортом, заявляли про свою недугу. Також Даша дізналася, що 1 грудня – Міжнародний день боротьби зі СНІДом.

Останнім часом Даринка намагалася менше дивитися в дзеркало, але одного разу вона пішла зробити рентгенівські знімки, роздяглася й мимоволі глянула на себе у велике настінне люстро. Те, що Даша побачила, змусило її здригнутися і з жахом відскочити вбік. Перед нею була виснажена, з неживою жовтою шкірою жінка, у якої випиналися ребра і ключиці, а груди стали схожі на маленькі засохлі мішечки, що втратили свій природний рожевий колір. Шия витяглася і стала довгою, на ній стирчав кадик. Зі щік зійшов живий колір, і кудись зникли її ямочки, ніс незвично загострився. Мабуть, на жовтому обличчі залишалися живими тільки її сині очі. Вони стали ще більшими і сумними та злякано дивилися на своє, спотворене хворобою, віддзеркалення.

Цієї ночі Даша ніяк не могла заснути. Вперше серед ночі вона подзвонила Сергієві й до смерті його налякала. Переконавшись, що вдома все добре, Даша вляглася зручніше, маючи намір усе-таки заснути. Але щось мучило її, роздирало зсередини, точило хробаком, і вона довго крутилася в ліжку, але сон не йшов.

Даша підвелася, намацала ногами біля ліжка капці й підійшла до вікна. Була повня. На неї дивився кругловидий, холодний місяць, що лив своє, якесь неживе, неприродне сяйво на землю. Внизу стояла сумна і самотня ялина з сухими шишками і теж, як Даша, дивилася на місяць.

І тут Даринка раптом збагнула, що їй не давало спокою. Вона відчула ЦЕ, як колись Ілонка, Андрій і інші хворі хоспісу. Тоді Даша не могла зрозуміти, як вони могли знати, що настав їхній час піти. Колись Даша виконувала їхні останні бажання, і вона подумала про своє. Воно у неї було одне-єдине: бути поруч із Сергієм.

Даринка притулилася розпаленим чолом до прохолодної шибки і до щему та болю в грудях відчула, як їй дороге все, що вона зараз бачить: і цей холодний місяць, і сніжні замети обабіч алеї внизу, і самотня ялина – усе те, що вона скоро вже не зможе побачити. Вона не заридала, не забилася в істериці, не впала у відчай. Дарина завжди була готова до цього, але навіть не припускала, якого душевного болю їй доведеться зазнати. По її щоках тихенько котилися тоненькі струмочки сліз, коли вона думала про Сергія і про жорстоку реальність цього світу. Вона думала про те, що після її зникнення світ буде існувати далі, вже без неї. Литиме своє холодне світло місяць, стоятиме ялина, розкидавши в боки свої широкі лапи-гілки, – все буде таким, як є зараз, за винятком того, що все це існуватиме вже без неї.

Вранці, коли лікар прийшов на обхід, Даша його запитала:

– Лікарю, скажіть, будь ласка, ви можете мені зробити аналізи або тести, щоб визначити, скільки мені залишилося?

– Навіщо це вам? Продовжуйте призначене лікування…

– Це для мене дуже важливо, – карбуючи кожне слово, сказала Даша. – Я готова почути будь-яку відповідь.

– Усі хворі так говорять, а потім…

– Я наполягаю, – твердо мовила Даринка.

– Добре. Ми визначимо рівень вірусного навантаження.

– Спасибі, – спокійно відповіла вона і стомлено заплющила очі.

Коли результати обстеження були на руках у лікаря, він зайшов у палату до Даші. Втім, для нього і так було видно, що в дівчині ледве жевріє життя. Вона згасала, швидко танула, як воскова свічка.

– Скільки? – прямо запитала Даша.

– Я не Бог і точно не можу знати.

– Можете говорити прямо, нічого не приховуючи.

– Не можу! Ось розумієте – не можу! Не можу – і все тут!

– Не нервуйтеся, лікарю, – спокійно сказала Даринка, і на її обличчі промайнула легка посмішка. – Це ж моє, а не ваше життя. Максимум скільки?

– Місяць, – відповів лікар глухо й тихо, але його слова прозвучали для Даші з шокуючою ясністю. Вона була готова до всього, але слово «місяць» було важче від суворого вироку судді. Вона помовчала, потім тихо запитала:

– А мінімум?

– Не знаю, – лікар відвів очі й подивився у вікно.

– Мінімум? – повторила Даша своє питання.

– Може бути, тиждень.

– Тиждень або?…

– Або кілька днів.

Дарині зашуміло в голові, її душу охопив страх перед неминучим, скував її тіло по руках і ногах, роблячи його безвольним. Але це тривало недовго. Вона знайшла в собі останні сили, щоб зробити глибокий вдих, і сказала:

– Підготуйте мої документи. Завтра вранці я хочу вилетіти додому.

– Але… Це неможливо! Ви наражаєте себе на величезний ризик. Тут, у клініці, у вас є ще шанс…

– У мене вже немає шансів – і ви це знаєте, – з гіркою іронією в голосі сказала Даринка і, зробивши паузу, додала: – Хочете, лікарю, я вам розповім про те, як ми в хоспісі виконували останні бажання хворих?

…Вони ще довго розмовляли наодинці в палаті. Потім лікар запитав:

– Яке ж ваше останнє бажання, Дашо? Я готовий його виконати.

– Спасибі, лікарю. Але життя навчило мене сподіватися тільки на себе, і своє останнє бажання я виконаю сама.

– Чи можу я його дізнатися, чи це таємниця?

– Хочу померти в обіймах коханого, – відповіла Даша.

### Розділ 54

Священик невеликої старовинної церкви, що приліпилася неподалік сучасного галасливого аеропорту, побачив молоду жінку. Вона йшла до нього, похитуючись, ледве пересуваючи ноги. Він розмовляв англійською і не знав російської, але блискучі сині очі жінки на змученому, виснаженому, без єдиної кровинки обличчі, сказали йому про все. Вона сповідалася, він відпустив їй гріхи, і молодиця ще довго стояла навколішки перед іконою Ісуса і про щось палко його просила. Потім невпевненою ходою вона залишила церкву і попрямувала у бік аеропорту. Священик довго дивився їй услід.


…Даринка з полегкістю зітхнула, переступивши поріг будинку. Відразу ж повіяло затишком і теплом. Оленка ще була у школі, і Даша пройшла в їхню спальню. Вона дістала із сумочки аркуш Ілонки і прикріпила над ліжком. Переодягнувшись у домашній пухнастий махровий халатик, Даша лягла на ліжко та із задоволенням вдихнула запах Сергія, який зберігала його подушка.

– Любий, я вже вдома, – сказала вона Сергію по телефону.

– Як удома?! Чому ти мене не попередила? Я б тебе зустрів, – почула вона в слухавці схвильований, до болю рідний голос.

– Приїжджай. Я чекаю на тебе, – мовила вона.

Сергій, як очманілий, примчав додому через десять хвилин. У грудях скажено калатало серце, передчуваючи зустріч із коханою. Він забіг у будинок, розкидаючи на своєму шляху курточку, шапку, шарф, черевики. Він широко розчинив двері спальні, й усмішка миттєво зійшла з його обличчя. На стіні він побачив білий аркуш з написом: «Щастя тим, хто йде далі» і… все зрозумів.

Страшна здогадка його паралізувала, і всередині щось обірвалося, немов із грудей вирвали живцем серце, залишивши тільки дикий, нелюдський біль.

Сергій підійшов до Даринки, поцілував її. Вона змінилася до невпізнання, але залишалася все так само близькою, рідною та коханою.

– Добридень, моє сонечко, – мовив він лагідно і ліг поруч із Дашею.

Сергій обійняв її худеньке тіло, і Дашу покинув страх. Вона перестала відчувати біль у грудях і в усьому тілі, а на душі стало надзвичайно спокійно і добре.

– Розкажи мені про озеро Кохання, – попросила Даринка, кладучи голову йому на груди.

Горло Сергія стиснули спазми, в очах щось защипало, але він проковтнув грудку і почав тихо говорити, погладжуючи її худеньке плече:

– Озеро Кохання схоже на маленьке дзеркальце. Красуні-берізки заглядають у нього кожен ранок, перевіряючи, чи в порядку їхні коси. А вітер грайливо шарпає їх за кіски…

Даринка вслухалася в тихий, заспокійливий голос коханого, вдихала запах його тіла, його тепло і відчула, як її душу заповнює почуття блаженства, спокою і щастя, а тіло заливає приємна млість. Вона посміхнулася теплою посмішкою, і її пересохлі, безбарвні та знекровлені губи тихо прошепотіли:

– Коханий, як добре, що ти поруч…

# Примечания

1

Вірші П.Опанасенка.

2

Переклад: «Вірність», К.Курашкевич.

3

Г.Сіра, «Кажуть старі люди».

4

Г.Сіра, «Роздум про кохання».

5

Вірші В.Малишка.

6

Г.Сіра, «Мій порятунок».

7

Г.Сіра, «Люблю світанок».

8

Вірші В.Ткаченко.

9

Г.Сіра, «Пісня».

10

Вірші Л.Забашти.