# раКУРС

Світлана Талан

Цей роман – про долі людей, чиє життя тепер матиме чіткі «до» і «після», про надії і втрати, про боротьбу й силу волі, про помилки, вічне шукання істини й непереборне бажання жити. Такі різні, але рівні перед війною герої намагаються випросити у долі ще трохи щасливого життя. Якщо не для себе, то для наступних поколінь…

## Світлана Талан. раКУРС

> Збіг прізвищ та імен автор просить вважати випадковим.


> Терпи, терпи, терпець тебе шліфує,

> Сталить твій дух – тож і терпи, терпи.

> Ніхто тебе з недолі не врятує,

> Ніхто не зіб’є з власної тропи.

> На ній і стій, і стрій – допоки скону,

> Допоки світу й сонця – стій і стій.

> Хай шлях до раю, пекла чи полону –

> Усе пройди і винести зумій.

> Торуй свій шлях – той, що твоїм назвався,

> Той, що тебе обрав навіки вік.

> До нього змалку ти заповідався,

> До нього сам Господь тебе прирік.

> Василь Стус

### ВЕСНА 2014 РОКУ

Еліна

Я знову повернулась у квартиру до батьків. Це вже не вперше, коли мої спроби звити сімейне гніздечко зазнали фіаско. І вже вкотре я ставлю собі запитання «Чому?!», але відповіді не знаю й досі. Щоразу нова історія, про яку я волію якнайшвидше забути й більше не згадувати. Ненавиджу жити минулим, спогадами про кращі дні, які провела з обранцем, і взагалі не люблю розпускати шмарклі після розставань. А на душі гидко, хоча батьки прийняли мене без особливих дорікань. Не можу сказати, що вони були в захваті від мого чергового повернення до родинного гніздечка. Батько сказав, що сталося те, що й мало статися, а мати, як завжди, тяжко зітхнула й повторила свою улюблену фразу:

– Ой, Елю, навіть не знаю, у кого ти вдалася… Я завжди казала, що в тебе на першому місці чоловіки.

Я не огризалася, не доводила, що мама помиляється й що в мене на першому місці якраз не чоловіки, а дещо інше. Мені просто не хотілося їх засмучувати, бо мої батьки хороші. Вони звичайні жителі Луганська, які все життя працюють на заводі простими робітниками, свого часу отримали від держави трикімнатну квартиру, яку обставили меблями, за маминими словами, «не гірше, ніж інші». Ось цей погляд на життя, коли потрібно бути як усі, не гіршими за інших і не кращими, мене завжди дратував. З дитинства в мені живе невидимий бунтар. Коли мене починали повчати, виховувати, вимагати щось зробити, бо «так усі роблять» або «ти повинна», у мене це викликало зворотну реакцію, тобто будь-яка дія викликала протидію. Хотілося довести, що я – це є я, що я особистість і мене таку одну створив Бог. То чому я маю бути як усі? Може, тоді одягнутися всім в однаковий сірий одяг, як у Північній Кореї, зробити схожі зачіски, щоб нас не можна було відрізнити одне від одного? Коли я задумуюся про те, звідки в моїй крові взявся отой бунтар, то знаходжу лише одне пояснення: від діда. Річ у тім, що моя мама не корінна луганчанка, вона родом із Західної України, а її батько був членом УПА, за що й був репресований. Щоліта мої батьки одразу відправляли свою неслухняну дитину до діда на відпочинок, але я знала, що швидше на виховання. І там починалося моє справжнє життя! Дідусь, староста православної церкви, водив мене лісами до справжньої криївки, навчав повстанських пісень, і слова «Слава Україні!» були звичними та знайомими мені з дитинства. Бабуся мене похрестила в греко-католицькому соборі, до речі, потай від батьків і дідуся, а дід, своєю чергою, також таємно – у православній церкві. Це з’ясувалося значно пізніше, і батьки зітхнули з полегшенням, що не встигли мене похрестити, бо то було б уже моє третє хрещення. Проводячи літо на Львівщині, я мала там багато друзів. Українську опанувала швидко, а коли поверталася на Луганщину, без проблем переходила на російську, і такі швидкі переходи мене аж ніяк не напружували, вони вносили в моє життя якесь різноманіття. До одного я так і не звикла: до прохолодного літа, як мені здавалося, на відміну від спекотного луганського. Я поверталася до своїх друзів у місто наприкінці серпня Білосніжкою, на відміну від моїх земляків, які мали такий вигляд, ніби щойно повернулися з морських пляжів. Просто мені на заході завжди було прохолодно, і я все літо бігала з друзями в одязі з довгими рукавами й у штанях. І це в той час, коли вони були легко вбрані.

Удома батьки за літо від мене відпочивали й одночасно сумували за мною. Я з дитинства як вибухова речовина: куди не помісти, усе одно десь бахне. У мене постійно бився посуд, щось рвалося, інше – губилося, роздавалося, ламалося. На мені «горіло» взуття, рвався одяг, портфель не витримував і року, кінчики зошитів завжди чомусь закручувалися, а почати писати я могла, пропустивши кілька сторінок. Якось, помітивши, що домашнє завдання почала виконувати в зошиті не там, де потрібно, я дописала до кінця сторінки, повернулася на пропущену чисту сторінку й закінчила роботу, намалювавши червоним фломастером кілька стрілок, щоб учительці було зрозуміло. Звичайно, вона моєї винахідливості не помітила й вліпила мені також червону велику й жирну двійку. Я цим не дуже переймалась і наступного разу, коли таке знову зі мною трапилося, стрілки провела вже звичайною ручкою синього кольору. І знову отримала двійку, так і не зрозумівши, чому вчителька – така недотепа. Узагалі в дитинстві мене часто дивували дорослі. Ніяк не могла второпати, чому дівчатка на шкільній лінійці першого вересня мали бути з білими бантиками на голові? Не терпіла довге волосся, бо в ньому постійно щось застрягало, від реп’яха до жувальної гумки, тому в мене завжди була коротка стрижка. І ось мама на перше вересня щороку, ледь не плачучи, умовляла мене причепити отой ненависний бантик на маківку. Оте біле опудало боляче хапалося за моє волосся, і на лінійці я бажала лише, щоб усе швидше закінчилось і можна було стягнути його й запхати в портфель. Щоб час минав швидше, я роздивлялася дівчаток із бантами, намагаючись зрозуміти, як вони можуть робити їх красивішими. У школі за мої одинадцять років навчання вчителі так і не змогли відучити мене від звички підгинати праву ногу під себе, коли сиділа на стільці. Попри все, я вчилася доволі непогано й після закінчення шкільного навчання вступила до медучилища.

Чому я сиджу біля валіз, не розпаковуючи їх, а поринувши в спогади? Напевно, тому, що в цій кімнаті минуло моє дитинство, і навіть ліжко те, з якого я випурхнула в доросле життя. Тут нічого не змінилося з того часу, як я зробила чергову спробу влаштувати особисте життя. Ті самі шпалери, які ми клеїли з мамою, розкладний диван для моїх дівчаток, на вікні квітнуть біла герань і рожева орхідея, яку я колись подарувала матері на день народження. Шафа майже порожня: мама подбала заздалегідь. На кількох полицях складений наш одяг, який я не брала із собою, коли з коханим вирішили, що будемо жити в нього. Переді мною дві валізи меншого розміру, там речі моїх доньок. Першими починаю розбирати речі молодшої – Маринки. Їй чотири роки, і вона взагалі не бачила свого батька. Моє велике кохання скінчилося тоді, коли батько Маринки заявив, що не хоче мати дитину й узагалі не впевнений, що вона його. Запевняти в чомусь чи переконувати я не мала наміру, тим паче жити з людиною, яка мені не довіряє, не змогла. Мовчки зібрала речі та переїхала до батьків, «порадувавши» їх новиною, що їхня донька незабаром стане матір’ю-одиначкою.

А перше моє велике кохання тривало майже три роки. Тоді мені здавалося, що це принаймні надовго, якщо не назавжди. Тоді я була взагалі надто довірливою та молодою й уперше помилилася. Своєму коханому я занадто довіряла, а він цим скористався й почав надто тісно спілкуватися з моєю подругою. Скінчилося все тоді, коли я зненацька застукала їх у своєму ліжку. Зареєструвати шлюб ми не встигли, а народити дитину змогли. Лізі було три тижні від народження, коли це сталося. Він наполягав, щоб я зареєструвала доньку на його прізвище, але я не вмію пробачати. Моя впертість призвела до того, що стала матір’ю-одиначкою й повернулася ось у цю кімнату. Тоді мої батьки були впевнені, що я по молодості помилилася, з ким не буває, але я вмію робити «сюрпризи». Хоч би там що, але я вдячна батькам, що не гризли мені щодня голову й прийняли обох моїх дітей щиро. І ось я знову обпеклася. Гадалося, що з цим хлопцем мені буде по-справжньому добре й по-сімейному затишно, але він так і не зміг ставитися до моїх доньок, як до своїх дітей. Я не ставила високу планку й не наполягала на тому, щоб він їм заплітав косички, готував їсти чи обпирав їх, мені потрібно було батьківське ставлення до них. Не склалося. І ось тепер я тут, у своїй кімнаті, розкладаю одяг на полички та розумію, що не створена для сімейного життя. Мені лише двадцять п’ять, а я встигла народити дітей без батьків і не змогла створити родину.

Євген

Люблю прокидатися від звуків брязкання посуду на кухні. У мою кімнату долинають запахи чогось приємного. Спробую вгадати. Запіканка із сиру та смажені свинячі реберця. Це так мама любить балувати мене на вихідні. Коли йду на зміну в шахту, вона готує легкий сніданок, бо знає, що я надам перевагу зайвим п’яти хвилинам у ліжку над повноцінним сніданком. На роботу мама мені на порозі віддає пакет з обідом, а вечеряю я, коли заманеться: чи то одразу після зміни, чи тоді, коли повертаюся додому з гулянок. Сьогодні в мене вихідний, тож маю змогу смачно потягнутись у ліжку, повернутися на інший бік і спробувати ще трішки поспати. Лежу, заплющивши очі, хвилин із двадцять, але спрацьовує закон підлості, і сон остаточно втікає від мене. І так завжди!

Запахи страв дражнять, і я дибаю у ванну кімнату, кивнувши матері: «Вітаю!» Сьогодні з друзями запланували піти по обіді на річку Лугань, насмажити шашликів та попити пива. Погожі весняні дні манять зробити вилазку на природу й подихати свіжим повітрям. Поки мама не припахала мене на дачі, можна й річкою помилуватися, і пташок послухати, і з друзяками потеревенити.

– Женю, сніданок уже на столі! – це мама з кухні.

Зробивши свої ранкові справи у ванній кімнаті, розглядаю власне відображення в дзеркалі. Голитися не хочеться, моє відображення сказало, що можна ще день потерпіти. Упевнений, що Антон не забуде прихопити свій «Nikon», щоб зробити світлини з відпочинку на березі річки. А я ніяк не зберуся купити собі фотоапарат. І не в грошах справа, а в тому, що я про нього згадую лише на відпочинку. Ось для Антона клацати фотоапаратом – справжнє задоволення. Є в нього художній смак, на відміну від мене. Скільки я пам’ятаю Антона, він завжди з фотиком. А знайомі ми з дев’яти років. Якось ми з Юрком поверталися зі школи й помітили, як старші хлопці штурляють з усіх боків невеликого зросту рудого хлопчину. Ми підійшли ближче й побачили, що то були старші хлопці, наші знайомі, і ходимо ми в одну школу.

– Ви чого, пацани? – звернувся я до них. – Це ж мій далекий родич, – збрехав я, – відпустіть його.

– Оцей рудий Антон-гандон – твій родич? – з недовірою спитав довготелесий.

– Так, мій, – сказав я.

– Хлопці, хочете, я вас сфоткаю й світлини принесу? – спитав малий, коли ми його звільнили від стусанів.

Так ми познайомилися з рудим. З’ясувалося, що він наш одноліток, хоча виглядав значно молодшим. Спочатку ми не хотіли з ним товаришувати, але Антон якось непомітно й ненав’язливо приклеївся до нас із Юрком, тож за рік ми вже не уявляли себе без Антона. Юрко – мій сусід, живе поверхом нижче, ми з ним і в один дитячий садок ходили, і в школу, і разом навчались у Лисичанську, у філії Донбаського державного технічного університету, тепер працюємо на одній шахті.

– Бери хліб, – мама за столом підсуває мені ближче тарілку з нарізаним рівними шматочками хлібом. – Що сьогодні плануєш робити?

– Зустрінусь із хлопцями.

– Вони прийдуть до нас?

Не хочу її засмучувати, але доведеться. Зізнаюся, що друзі до нас не завітають, бо запланували сходити на шашлики. Антон і Юрко вже давно стали для матері рідними, ніби її сини. Антона вона часто називає родичем – це після того, як я так сказав хлопцям, що його ображали, а Юрка – сином, бо його найчастіше можна бачити в нас удома. Ми з ним деннороджені[1], хоча народилися не в одній палаті. Мама любить, коли в моїй кімнаті гамірно від наших зустрічей, не ображається, якщо музика лунає занадто гучно й ми ржемо, як троє жеребців. Вона любить частувати нас чимось смачненьким, і на тісній кухні хлопці знають, де чиє місце за столом. Юрко любить мою маму, як рідну. Саме як рідну людину, а не рідну матір. Його батьки все життя пиячать, тож він не знав материнської ласки в дитинстві й, коли не міг потрапити додому, частенько ночував у нас. Узагалі він класний хлопець і друг. Незважаючи на втрачене дитинство, він добре навчався й разом зі мною вступив до вишу. До алкоголю він був нетерпимий, як і я з Антоном. Іноді ми могли собі дозволити попити пива з таранькою – і не більше. Антонові з родиною пощастило більше. Його батьки – звичайні робітники на механічному заводі. Ще в Антона є молодша сестра Лада, яка закінчила навчання в десятому класі.

– Так шкода, що хлопчики не прийдуть до нас, – зітхнула мама. – Я вчора наліпила пельменів із курячого м’яса з часником, думала, що пригощу їх.

– Мамо, якщо я скажу тим проглотам, що в тебе є пельмені, то вони відмовляться від відпочинку на природі й замаринований шашлик протухне, – жартую я й чмокаю її в щоку. – Дякую! Усе було смачно!

– Іди вже! – усміхається задоволено мати й жартома шльопає мене кухонним рушником.

Юрко вже мав бути в Антона, тож я телефоную їм і дізнаюся, що вони чекають на мене біля річки.

– Поки прийду, щоб дров уже назбирали, – кажу їм.

– Нема дурних, – це Антон. – Сухі гілки ще сирі, тож ми купили на заправці в’язку готових дров.

До місця відпочинку можна доїхати міським транспортом, але я вирішую пройтися пішки, тим паче, весняний день усміхався мені оптимістично. Повітря пахло весною, синьооке небо розкрило обійми, і птахи вітали день голосними дифірамбами. Крокую вулицями рідного Первомайська, який усі ми називаємо Первомайкою, своєю альма-матер, містом, яке я безмежно люблю. Первомайка для когось на перший погляд може здатися звичайним населеним пунктом із 38 тисячами мешканців, яких багато на Донбасі. А для мене Первомайка не лише містечко, де кілька шахт, заводів, залізнична станція, сімнадцять шкіл і п’ять навчальних закладів. Місто для мене – жива істота, яка народилася на лівому березі річки Лугані 1765 року під назвою Петрово-Мар’ївка, повільно росла, плекала своїх жителів, аж поки 1938 року здобула статус міста. Люди змінили назву, але не характер міста. Воно спокійне, урівноважене й добре. Тут, за переписом 2001 року, мешкало українців майже 66 відсотків, росіян – 27, білорусів трохи більше одного відсотка. Можливо, я б цього не знав, але ще в школі почав цікавитися історією і, звичайно ж, не міг не дізнатися більше про своє рідне місто.

Я проходжу повз міську лікарню й кидаю побічний погляд на третє вікно зліва, де працює медсестрою Люба. Знаю, що сьогодні вона не на роботі, але все одно від одного погляду на маніпуляційну, де вона штрикає голками сідниці та вени пацієнтів, у мене теплішає на душі. Спогади про Любу розбурхують у моїй душі щось приємне й щемливе. До неї мені подобались інші дівчата, з кимось зустрічався, деякі відшивали мене, і завжди розставання з ними були не надто болючими, тож приходило розуміння, що то були не мої половинки. Люба інша, відмінна від усіх. Великі карі очі, чорна коса, щоправда, у мене є підозра, що волосся фарбоване, але те, що вона вроджена брюнетка, сумнівів немає. Про це свідчить її темна шкіра, чорні брови, вуста темно-вишневого кольору. Два роки я телям ходив за нею, бував там, де вона, проводжав додому, вітав зі святами, а вона постійно тримала дистанцію. Висока горда чорнявка не давала мені відкоша й не йшла на зближення. Інший уже б плюнув на неї й знайшов би собі іншу, але Люба, якій так пасує білий колір спецодягу медпрацівника, сама здавалася квіткою лілеєю, якою можна годинами милуватися, а зірвати не підніметься рука. Ми з нею багато спілкувалися, я вже знав, що їй подобається й чим вона цікавиться, знав її улюблені квіти, парфуми й навіть сьогоднішню температуру в пацієнта із сьомої палати. Було трохи образливо за два роки знати про неї так багато, робити вигляд, що мені надзвичайно цікаво, чи стало краще пацієнтці, яку нещодавно прооперували, і чи нема запорів у дідуся з першої палати, у той час, коли думки мої були притиснуті до її стану, очі нишпорили по грудях, а мозок губився в здогадках, наскільки темні її соски. Мої друзі часто кепкували з мене, казали, що бігаю за Любою, як цуцик, але вони не зі зла – упевнений у цьому. Коли Любине серце почало потроху танути, як лід ранньої весни на Лугані, мої друзяки щиро пораділи за мене. З дівчиною ми вже зустрічаємося другий місяць, а я й до цього часу не знаю, якого кольору її соски. Та хіба це так важливо? Коли вона поруч зі мною, я забуваю, що, крім нас двох, навколо існує інший світ.

Еліна

Речі розібрані, складені на полицях шафи. Тільки зачинила дверцята, як усередині почувся глухий звук – так і є: светрик Маринки впав із полиці. Здавалося б, складала все ретельно, акуратно, а він випав зі свого місця. Нічим не здивована, кладу його знову на місце. Так завжди! Щось у мене рветься, падає, ламається, хоча я вже давно не дитина. А ось коли була нею, то… Навіть страшно згадати, що зі мною траплялося. Одного разу нам дали завдання зробити вдома аплікацію «Квіти для мами». Це було напередодні жіночого свята. До Восьмого березня мама нарешті купила нові капронові фіранки, про які давно мріяла, розвісила їх на вікна своєї спальні й моєї кімнати. Увечері я сіла за стіл, розклала кольоровий папір, мама порадила, які квіти краще вирізати. Вона сказала, що найбільше їй подобаються троянди, але я відповіла, що вмію малювати лише тюльпани. Мама погодилася, адже тюльпани – також гарні квіти, і я попросила її вийти, бо тоді сюрприз не вдасться. Розуміючи, що мамі за мою поведінку в школі й не тільки доводиться частенько червоніти, я хотіла своїм подарунком згладити провину й порадувати її, тому завзято взялася до роботи. Працювала я старанно й довго, нарізала багато різнокольорових тюльпанів, потім довго клеїла квіти на папір, збираючи букет.

– Тук! Тук! Доню, уже можна? – почула я голос мами й сховала подарунок у шухляду.

– Так! Я вже все зробила! – крикнула я радісно. – Сюрприз готовий!

Мама зайшла до кімнати з усмішкою на обличчі, але враз вона змінилася на здивування й сум. Я нічого не розуміла.

– Я й бачу, що ти мені приготувала справжній «сюрприз», – приглушеним голосом промовила вона.

Мама підійшла до своїх омріяних новеньких фіранок, провела по них рукою. І лише тоді я помітила, що вони порізані моїми ножицями. Фіранки були надто близько до мого столу, і я, захопившись роботою, разом із папером різала і їх. Не знаю, як у мене це вийшло, але не дуже здивувалася: такі казуси не були чимось винятковим. А ось моя сімнадцятилітня сестра Соломія – повна протилежність мені, починаючи із зовнішності й до всього іншого. Я чорнява, а Соля – вроджена білявка. Я збита, плечиста, з великими грудьми та чималеньким тазом, а Соля тендітна, витончена, з осиною талією, двома прищиками замість грудей, з лебединою довгою шиєю й тоненькими пальчиками. Пальці в неї настільки тоненькі, що, здається, подивися крізь них на світло – кісточки буде видно, і рентгена не треба. А нігті? Вони по-дитячому прозоро-рожеві. А ще наша Соля – музикант, закінчує музичну школу, грає на скрипці. Я далека від музики, бо слухом мене Бог обділив. Про Солю кажуть, що вона талант, подає великі надії. У дитинстві мене діставало її пілікання на скрипці, від якого аж зуби зводило, але то був чудовий привід дременути з дому, щоб погасати на вулиці. Соломії сімнадцять, а в неї ще не було сексу, хоча вона напрочуд гарна: великі сині очі, чиста ніжна шкіра, повні губи, аристократичний прямий носик. Якби її зменшити разом зі скрипкою, вона почне пурхати над квітками, наче казковий ельф. У неї було кохання з якимось «ботаніком» – сама бачила, як він проводжав Солю додому, цілував у щічку й задоволений ішов додому. Я зауважила Солі, що той хлопець не вартий її уваги, на що почула у відповідь:

– Ти нічого не розумієш, хоч і старша за мене. У нас із ним духовне єднання.

– Духовне ніколи не замінить тілесне, – сказала я.

– Я ніколи не зможу зустрічатися з брутальним хлопцем, від якого тхне пивом та цигарками і який не має стосунку до мистецтва.

– Тоді нехай і надалі твій «ботанік» цілує тебе в щічку, можливо, він від того отримує оргазм, – пожартувала я, на що Соля надула губи, обняла свою скрипку, як дитину, і вийшла з кімнати, кинувши на мене красномовний погляд: що ти, мовляв, розумієш.

Можливо, хтось мене назве непутящою, безпечною, вітряною чи ще якось, але я сама знаю, хто я є насправді, тому не дуже переймаюся тим, що про мене говорить «ЦРУ» біля під’їзду. Я швидко закохуюсь – це правда, займалася сексом із хлопцями з п’ятнадцяти років – не вигадка, але я сучасна жінка, вільна від стереотипів, і мене ніхто не обмежить рамками загальноприйнятих норм поведінки. Я кохалася лише з тими, кого любила, кошти за це не отримувала, тому я не повія, а хто назве мене шльондрою, нехай краще за своїми доньками дивиться. Якщо хтось вважає, що я часто змінюю чоловіків, то й це неправда, бо я консерватор, це доля така, що чомусь не складається. За все життя я маю в трудовій книжці лише один запис. Коли ще навчалась у медучилищі, була на практиці в госпіталі ветеранів війни, мені там сподобалося, і після закінчення навчання влаштувалася туди на роботу, де й працюю до сьогодні.

Чомусь люди завжди воліють побачити в інших щось негативне, наприклад, у мені – те, що я маю двох дітей і жодного шлюбу. А те, що до шлюбу я ставлюся надто серйозно й вимогливо – це їх не обходить. Те, що маю активну громадянську позицію, моїх «ЦРУшників» мало цікавить, головне, щоби був поруч чоловік, і не важливо, який, нехай навіть п’яниця, але законний. Мені було лише п’ятнадцять, коли я із захватом сприйняла Помаранчеву революцію. Тоді майже всі мешканці нашого будинку зі мною не розмовляли, бо я з ними пересварилася, коли до хрипоти в голосі доводила, що не було ніяких наколотих апельсинів. Розчарування прийшло наприкінці 2005 року, коли стало зрозуміло, що іспит грошима можуть пройти багато, а ось владою – лише одиниці. Павуки в банці почали з’їдати одне одного, але ідея нової, оновленої країни вже пустила паростки в мені самій, і я захворіла нею. Хотілося змін на краще не лише для себе особисто, а й для всієї України. Завжди тягло до чогось нового, цікавого й корисного, і я постійно була в центрі всіх подій. Навіть не пам’ятаю, коли зрозуміла, що завжди була націоналісткою. І моя мати глибоко помиляється, коли говорить, що в моєму житті на першому місці чоловіки. Україна – ось що для мене було, є й буде головним. А те, що не складається особисте життя, то сумно й до болю неприємно. Наразі мені треба пережити ще одне розставання й чергове розчарування, але я все витримаю, бо є ще одне важливе в житті – мої дівчатка, вони моє рятувальне коло в будь-яку життєву негоду.

Євген

На березі річки зеленочуба трава, дерева ще голі, стоять тихо й сором’язливо, чекаючи на весняне тепло, коли зможуть розкрити своє первісне листя назустріч небу. Річка пахне свіжістю з домішками диму та м’яса, що вже починає розливатися навколо. Ми сидимо на колодах навколо багаття. Дві рогатини стирчать із землі, тримаючи три шампури із соковитими шматочками.

– Чи не мало м’яса купили? – питає Антон, смакуючи пінисте пиво з пластикового стаканчика.

– А тобі скільки не дай, усе одно вже не виростеш, – усміхнувся Юрко.

– Якщо буде мало, у мене не проси, не дам ні шматочка! – незле огризається Антон.

– Як там твої? – питаю я Юру. – Учора галасували до півночі.

– Мене не було вдома, тож можна було пиячити досхочу, – невесело відказує хлопець. – Задрали вже! Уже вкотре подумую про те, щоб зняти десь собі кімнату, піти з того гадюшника, щоб ніколи не повертатися. А потім охолону й розумію, що без мене вони пропадуть за місяць. Шкода їх.

– Так, батьків не вибирають, – кажу я й закриваю цю неприємну тему, перевівши її на більш приємну.

Ми говоримо про дівчат. У Юрка є дівчина, усе в них складається добре, і я розумію, що він уже дозрів до того, щоби створити власну родину, але не може покинути своїх батьків. Якось він мені сказав, що зійшовся б зі своєю дівчиною, але як її привести у свою родину, коли мати з батьком напиваються часом так, що в гіршому випадку набивають одне одному пики та трощать посуд, а в кращому валяються на підлозі обісцяні.

В Антона є жінка. Вона старша від нього на п’ять років і має дитину від колишнього чоловіка. Його батьки проти їхніх стосунків, але він має намір перейти до неї жити. Ми радимо Антонові не поспішати реєструвати шлюб, а він зізнається, що не знає, чи зможе любити чужу дитину.

– Зможеш і полюбиш, якщо жінка тобі дорога, – серйозно каже йому Юрко.

– А коли наша спільна дитина народиться? Чи тоді не вийде, що я буду любити свою, а чужу – ні? – розмірковує вголос Антон.

– Доки будеш вважати її чужою, доти так і буде. Не думай, що дитина від чужого чоловіка, вважай, що вона твоєї коханої жінки, – радить Юрко.

Доходить і до мене черга. Хлопці жартують, підколюють мене: мовляв, коли вже ти позбавиш свою Любу цноти, а то Антонові дісталася жінка секонд-хенд, Юркові – бувша у вжитку.

– А, ну вас! – відмахуюсь від них.

Непомітно переходимо на тему Майдану. Ми не сприйняли його й ніколи не сприймемо. Усі троє занадто любимо Україну, щоб зрозуміти шабаш, організований американцями. Ми не їздили в Київ на антимайдан, але дивилися звідси тверезими очима, на відміну від тих, хто на Майдані був одурманений наркотиками та віддав своє життя за кілька сотень гривень. Що б там не казали з телеекранів про патріотизм, ми не віримо. Патріотизм не такий, він не може йти за розробленим Америкою планом. Нам справді було шкода людей, які віддали життя не за ті ідеали. Вони загинули за олігархів, бандерівців, привівши до влади хунту. Зараз намагаються переписати історію, зробивши зі Степана Бандери народного героя, але історія жива, поки є живі свідки. Моя мама розповідала, як боялася її бабуся і всі студенти отримати направлення після навчання на Західну Україну. Вона не могла брехати, коли розповідала про тих її подруг, яких відправили туди на роботу, а там їх жорстоко вбили. Західняки завжди нас ненавиділи, і це правда. Вони не любили нас за російську мову, за те, що Донбас, промисловий край, дійсно годував усю Україну. І це в той час, коли та частина країни не мала промислових підприємств, люди не працювали, а звикли жити за наш рахунок. На Донбасі куди не кинь оком – усюди терикони, шахти, заводи, а там що? І на Майдані хто стояв? Західняки, бо вони не мають роботи. Вони там палили шини, а ми з Юрком працювали в шахті. І як би нам не намагалися розповісти ЗМІ про патріотизм, ми вже виросли з того віку, щоб вірити в такі казки. Жінка з Первомайки силою витягла з Майдану свою доньку, привезла додому, а тій стало зле. Уже в лікарні з’ясувалося, що в крові дівчини було кілька видів наркотичних засобів. Стала розпитувати доньку, що пила та їла, і з’ясувала, що їх безкоштовно поїли чаєм, у який щось досипали. Тоді все стало зрозуміло. Не може людина не спати кілька діб підряд і з ненормальними скляними очима палити шини та кидати коктейлі Молотова. Скакали на Майдані, підбурювані бандерівцями з «Правого сектора», і доскакалися – привели до влади фашистську хунту, яка ладна працьовитий Донбас стерти з лиця землі. Зміни країні потрібні, кардинальні, але не таким чином, коли владу захоплюють фашисти. Ось Крим уже російський, і настане час, коли наш Донбас стане незалежним і вільним від київської хунти. Ми з друзями в це віримо.

– А якщо нас приєднають до Росії, то також буде непогано, – міркує Антон.

– Донбас в Україні ніхто не бере до уваги, то вже краще бути з братньою Росією, ніж під пресом Києва, – підтримує його Юра.

– Донбас буде вільний і процвітаючий, – кажу я. – Не знаю, коли це станеться, але впевнений, що тут не буде й ноги правосєків.

Випиті два півлітрові стакани пива дають про себе знати поштовхом у сечовий міхур. Я йду шукати кущі, знаходжу їх і дзюрю. Вийшов на берег, де неподалік невеличка дерев’яна кладка. З нею в мене пов’язані особисті спогади. Колись із батьком ми ходили сюди рибалити. Батько брав вудочки й два відра, собі – велике, мені – дитяче пластмасове. Я сидів поруч із ним на кладці й зі справжньою вудкою в руці почувався майже дорослим. Я любив свого батька, як люблять усі хлопчики. Він був турботливим і добрим до мене, хоча вільного часу мав обмаль. У той час мама працювала за фахом учителькою в школі, батько – головним інженером на одному із заводів міста. Він часто їздив у відрядження до столиці, а коли мені виповнилося вісім років, у родині почало відбуватися щось мені не зрозуміле. Мама нишком плакала, а коли батько повертався з Києва, вони сварилися. Не при мені, але я й так усе чув і лише не розумів, чому в наших стінах, де завжди було тихо й затишно, раптом з’явилися сварки. Я помітив, як батько часто подовгу дивиться на мене сумними очима. Тоді я підходив до нього, обіймав за шию й говорив, що люблю його. Батько пішов від нас, коли мені не було ще й дев’яти років. Уже пізніше я дізнався, що в столиці він знайшов собі іншу жінку. Мати не подавала на аліменти, бо була горда.

– Мені нічого від тебе не потрібно, – сказала вона йому, коли батько забирав свої речі. – Але в тебе є син, і ти мусиш йому допомагати.

Років зо два по тому батько приїжджав до Первомайки тричі на рік, забирав мене, ми разом гуляли, рибалили, і я міг просити купити що завгодно. Потім він приїхав раз за рік, а пізніше взагалі вже не з’являвся в моєму житті. Мати, зрозумівши, що більше матеріальної допомоги чекати не варто, покинула вчителювання, вивчилася на маляра-штукатура й пішла працювати на будівництво. Кілька років тому вона вийшла на пенсію. Друзі пожартували, що в юного хлопця мама вже пенсіонерка, я не образився, просто пояснив, що я пізня дитина, мама мене народила, коли їй було за тридцять.

Я чекав на батька. Довго чекав. Дитяче чекання має інші виміри, ніж у дорослих. З роками бажання його побачити, зустрітися з ним зростало, але паралельно з цим почала рости ненависть до нього, до батьківської байдужості. Багато років я його не бачив, а коли дивився репортаж про події на Майдані, побачив. Серед величезного натовпу я впізнав батька. Він був там! Я ненавидів його та любив, як раніше, як у тому дитинстві, де хлопчик ріс без батьківської любові.

Еліна

Повертаюся зі зміни додому. Відпрацювала добу в госпіталі ветеранів війни. Мої однокурсниці дивуються, як може подобатися робота в такому закладі, де лише немічні старенькі. Не можу пояснити, але мені справді до душі моя робота. Старі люди схожі на дітей. Вони беззахисні, їм багато не треба, головне – увага й душевне тепло. Уже давно зробила висновок: що ближче людина до порогу вічності, то добрішою вона стає. Змінюються навіть ті, хто поїдом їв нелюбих невісток або сварився з власними дітьми. І це відбувається в них на рівні підсвідомості, а не заплановано. Можливо, у той час, який їм залишила доля, вони хочуть спокутувати свої земні гріхи й натомість отримати частину любові, котру не встигли відчути за сварками й життєвими буднями? Саме тим, яким лишилося мало, я дарую усмішки, обіймаю, як донька, і скрашую їхні будні.

Ось і автовокзал. Неподалік квартал Шевченка, де ми мешкаємо. Усе моє свідоме життя минуло в цьому доволі тихому та спокійному зеленому кварталі. Добу не бачила своїх донечок і вже скучила за ними. Прискорюю ходу, бо хочеться швидше пригорнути до себе своїх пташенят, уткнутися носом у їхні маківки й відчути рідний запах дитячих голівок. Уявляю, як вони наперебій почнуть щебетати про те, чим займалися вдень, що їли, де були, а потім почнуть скаржитися на те, хто кого з них образив перший. Сварки між дівчатками – проблема. Знаю, що брати й сестри в родинах часто не миряться між собою в дитинстві, але мені хочеться, щоб вони жили дружно.

– Ви сестрички, найрідніші люди, тому повинні триматися купки, як пташенятка в гніздечку, допомагати одна одній і захищати, – не раз повторювала їм, але минав день, і вони знову сварилися.

Я мала повне право в дитинстві ображатися на Соломію. Батьки приділяли їй більше уваги, ніж мені, її ніколи не сварили, шкодували, бо «дитина меншенька», «слабенька» й «чемна». Іноді мені хотілося дати по дупі Солі, але не піднімалася рука на те блакитнооке біляве тихе мишеня. Вона справді виглядала такою беззахисною, схожою на янголятко, що не було ніякого бажання її ображати. І я приносила їй цукерки, якими мене хто-небудь пригощав, і терпіла її хлипання, коли вона ненароком падала чи забивалася на гойдалці. Головне, що на мене надовго не залишали Солю, бо знали, що я сама щось утну й Солі дістанеться. Ми із сестрою жили різними життями під одним дахом, і нам, таким різним, бешкетниці й тихоні, було однаково добре.

– Елінко! – чую позад себе й обертаюся.

– Сашко?! – здивовано скрикую я й кидаюся в обійми хлопця. – Яким ти боком тут?

– Приїхав додому. Чи не маю такого права?

Ми сідаємо на лавці біля будинку, закурюємо. Сашко жив у моєму кварталі, і наше дитинство було спільним, хоча він на два роки старший. Після школи він вступив до одного з київських вишів, потім одружився, і я його не бачила кілька років. З ним ми зустрілися в столиці під час тривожних подій на Майдані. У той час я відпрацьовувала по дві доби підряд, щоб мати змогу поїхати в Київ на Майдан. Наша зустріч була випадковою. Я дізналася, що Сашко – рухівець, тісно пов’язаний із Рівненською організацією. Поїхала з ним до Рівного, там зблизилася з молоддю «Правого сектора», разом із ними почала збирати медикаменти та допомогу майданівцям і на Майдані вже була разом із «Правим сектором». Після того я Сашка не бачила, а тепер він сидить поруч зі мною, і ми згадуємо події Революції Гідності.

– Я так скучив за Луганськом! – зітхає Сашко.

– А за мною? – жартома питаю я.

– Ти ж сама знаєш, що в моєму житті завжди тебе не вистачає.

Я чую це й не знаю, чи жартує він, чи говорить серйозно. У дитинстві ми разом із ним де тільки не гасали! Найчастіше я була в хлопчачій команді, бо ляльки мене не приваблювали. Їх потрібно було берегти, а в мене за кілька днів у нової ляльки вже чомусь відпадала голова, губилася рука й рвалося платтячко. Хлопчаки мене не гнали, і я була в них за свою настільки, що вони перестали звертати увагу на те, що я дівчинка. Та я й сама не задумувалася над тим, що іншої статі. Мені могли набити пику, і я сама могла комусь врізати на повних правах. Так було до того часу, поки якось ми посварилися із Сашком і наше з’ясування стосунків перейшло в штурханину. Він штовхнув мене у плече, я – його. Уже не пам’ятаю, що спричинило нашу сварку, але Сашко наступав на мене, щось кричав і звично, доволі сильно штовхнув мене в груди. Його рука вдарила мене прямо по тугому горбку грудей, він це відчув і відсмикнув руку так, ніби ошпарився. Сашко став червоним, як рак, і я знітилася. У моїх однокласниць груди залишалися ще пласкими, а в мене вже виперли два горбки, які я страшенно ненавиділа. Уперше я відчула ніяковість і засоромилася.

– Та йди ти знаєш куди?! – закричала я, бо геть забула причину сварки, і побігла.

Він залишився стояти на місці, як укопаний. Після того випадку я вперше задумалася над тим, що народилася дівчинкою і, хочеш того чи ні, нею доведеться бути. З тиждень ми із Сашком намагались уникати одне одного, а трохи пізніше він уже по-іншому почав до мене ставитися. Сашко намагався завжди стати на мій захист, і в старших класах, коли настав час закохуватись, я стала його першим, але невзаємним коханням. Я ніяк не сприймала його як закоханого, для мене він був просто другом дитинства. Ми ніколи з ним не згадували про той випадок, але впевнена, що він і досі пам’ятає перший дотик до дівчачих грудей.

Ми розмовляємо про особисте життя, і я дізнаюсь, що Сашко розлучився з дружиною й приїхав до батьків.

– На реабілітацію в рідні краї, – пояснює він. – А ти як? Заміжня?

Розказую, що в мене знову непруха: я з дівчатками живу в батьків.

– Це доля, – усміхається він. – Ти самотня, я також.

– І не сподівайся! – жартую я.

– Так я ж серйозно!

– Або замовкни, або я піду.

– Не йди, – просить він.

Ми говоримо про анексію Криму, переходимо до подій в Україні.

– У нас такі гуси не злітають, – каже він. – Україна – це не Крим. Ми відстояли свою свободу на Майдані і, якщо треба буде, відстоїмо ще раз.

Я з ним повністю згодна, але обоє ми доходимо висновку, що відчувається якась наелектризованість – ще мить, і ми на собі відчуємо розряд.

Євген

З мамою їдемо на дачу. Підняла вона мене – ще й на світ не зазоріло, щоб устигнути на першу маршрутку. Коли зайняв вільне місце в старенькій «Газелі», подумки подякував матері. Місто лише прокидалося, і маршрутки не переповнені, тож можна спокійно, сидячи, не затиснутим мокрими спітнілими людськими тілами виїхати за місто. Терикони – вартові Первомайки, старезні велетні, піраміди Донбасу. Не можна без них уявити нашу місцевість. А ще труби заводів зі струмками диму, схожими на цівку води, або з клубчастим сивим димом, а то й самотні та покинуті. Якщо я чую слово «Донбас», одразу виникає асоціація: терикони, труби й обов’язково абрикоси. Не ті помаранчеві соковиті плоди, а весняно вбрані дерева, коли мій край стає схожим на дивовижну казкову країну ніжного рожевого кольору. А ще степи. Вони навесні густо вкриті різнотрав’ям і непримітними квітами, але подивися трохи здалеку – і тоді розлогі степи стануть схожими на різнокольоровий килим, у який сама природа вплела стільки кольорів, скільки має.

Люблю весну – найкомфортнішу пору року на Донбасі, коли степом ще не гуляють суховії, спалюючи разом із сонцем весняну зелень. Улітку спекотно всюди: на вулицях, у помешканнях, у шахтах. Під землею спека, вийдеш нагору – те саме. Коли живеш багато років на Донбасі, звикаєш до спеки. Узимку забуваєш, як обливався потом і літрами пив воду, і починаєш чекати літа, щоб знову ставити запитання: «Коли вже скінчиться це літо?»

Виходимо з маршрутки й прямуємо вузенькою вуличкою до своєї дачі. Колись її збудував батько. Матері вже важко обробляти город, і я пропонував кілька разів продати дачу, але вона нізащо.

– Ми можемо собі дозволити купити все на ринку, – казав я їй. – І непотрібно там горбатитися з ранку до вечора, поливати, копати й хвилюватися, щоб усі плоди нашої праці не були вкрадені за одну ніч.

– На ринку? Та ти знаєш, що вони там продають? Які хімікати підсипають, щоб швидше зріла городина?! – обурювалася мати.

– Хочеш, я перший буду куштувати куплене на ринку? – жартував я, намагаючись переконати, що іноді навіть дешевше купити, ніж самій виростити на грядці.

– Ось як помру, тоді роби що хочеш, – так завжди закінчувалися наші розмови щодо дачі.

Мати знає, що я не люблю длубатись у землі, тому вважає, що моя пропозиція позбутися дачі – це спроба уникнути роботи на ній. Справді, для мене що працювати тут, то краще дві зміни підряд відбути під землею, але мати ніяк не може зрозуміти, чому мені не цікаво, які сорти помідорів родять краще й чим труїти колорадів. Іноді ми з хлопцями приїжджаємо сюди на відпочинок. Це буває тоді, коли запланували зварити кашу чи насмажити м’яса, а погода не сприяє цьому. Тоді їдемо сюди, під навісом готуємо страву та залишаємось у будиночку на ніч. Ніде правди діти: частенько я давав друзям ключі для ночі кохання з дівчатами на дачі, та й сам таке робив. Гадаю, що мама про це здогадувалась, але мені не дорікала. Я також їй вдячний за те, що жодного разу не сказала мені щось на кшталт «Я тебе народила…», «Я тебе сама зростила, тепер ти мусиш…», хоча такі дорікання чи не щодня може чути від своїх батьків Юрко.

Мама вручає мені лопату й паличкою відмічає на землі грядки, які я маю скопати. Поки я ворушу лопатою вологу землю, вона чаклує над мішечками з насінням.

– Спочатку посію моркву, – говорить чи до мене, чи сама собі. – Потрібно зробити це, поки земля не висохла, бо такі маленькі зернятка в ній засохнуть, ледь припече сонце.

Мама скородить скопану землю, проводить паличкою рівненькі рядочки. Про політику зараз не говорять хіба що стовпи при дорозі, тож і ми починаємо розмови.

– Не розумію, чому нас ненавидять за те, що розмовляємо російською? – почала мама. – Чи ми винні в тому? Люди мали вибір, якою мовою навчати дітей у школах. Батьки розмовляють російською, їхні діти з пелюшок чують цю мову, тож закономірно, що віддавали дітей у школи з російською мовою навчання. Українська була певний час не обов’язкова до вивчення, тож батьки, щоб не перевантажувати мозок дітей, відмовлялися від неї. І це впродовж багатьох років!

– Тепер мова наша й наших батьків для бандерівців стала ворогом номер один. Ми ж не змушуємо їх розмовляти російською, нашою мовою, тож чому ми не маємо вибору?

– Бо ми з Донбасу. Доки Донбас мовчки гнув спину, доти було все добре, а як подав голос, одразу став поганий.

Мама дістає з кишені сарафана інший пакетик, щось відмічає на папірці олівцем і знову схиляється над грядкою.

– Так уже склалось історично, що російська мова стала нашою рідною, – каже вона. – Я добре знаю українську, але в такому віці змусити мене розмовляти українською просто абсурдно. Якщо навіть я почну нею говорити, то все одно мислити буду російською. Ось тобі й свобода!

– Мамо, яка свобода? Ми завжди були рабами олігархів і гарували мовчки в той час, як країну грабували ті, хто нагорі. Зміни були потрібні негайно, але не таким способом, як на Майдані.

– Знаєш, Женю, скільки людей розповідали про те, що бували на Західній Україні і, коли зверталися до людей у магазині чи деінде, їх не обслуговували лише за те, що зверталися російською. Це обурливо й принизливо. Хіба мало людей звідти приїздили на Донбас до знайомих чи родичів? Звичайно, що тут їх за мову називали бандерівцями, але це ж не зі зла, по-доброму, і ніхто ніколи не відвертався від них. Чому й звідки в них така ненависть до російськомовних?

– І одружувалися наші хлопці на їхніх дівчатах, привозили сюди, і ніхто їх не ображав, – сказав я й додав: – Напевно, у нас добріші люди, і нам не важливо, якою мовою людина розмовляє, аби лише не була гівном.

– І що з нами далі буде? – зітхає мама.

Вона випрямляє спину, поправляє на голові хустинку, яка збилася набік, і пильно дивиться на мене, ніби я знаю відповіді на всі запитання.

– Я не знаю, що з нами буде, – кажу їй, – але впевнений, що буде все добре.

– І степи дихатимуть вільно, – задумливо промовляє мама й дивиться кудись угору, де в небі зависла маленька хмаринка, схожа на молодого кучерявого баранчика.

Еліна

Учора подзвонив Сашко й запросив до ресторану, я погодилася. Мені потрібно було якнайшвидше відірватися від минулого, забути людину, на яку я покладала надії й навіть уявляла своє майбутнє поруч із ним.

«Вечір вихідного дня з другом дитинства? Чому б і ні?» – подумала я.

День провела зі своїми пташенятами: гуляли містом, сходили в дитяче кафе. Наближався вечір, а я все ще не визначилася, що мені вдягнути. Згадалося суто жіноче: «Узимку відкриєш шафу – увесь літній одяг, улітку нема чого вдягати». Так і в мене. Є кілька суконь, які я вдягла, покрутилась у них перед дзеркалом і поклала на своє місце. Ось не можу ходити в сукнях, хоч ти лусни! Штани, джинси – зовсім інше! Дістала блузки, різні кофтинки, приміряла й відчула, що вже краще. Обрала легеньку кофтинку блакитного кольору на ґудзиках. Як завжди, моїм грудям мало місця, і вони виглядають із неї. Нехай і так. Тривалий час у підлітковому віці я ненавиділа свої великі груди і, лише коли стала жінкою, зрозуміла, що вони один із найкрасивіших винаходів матінки-природи. Жінка може бути непривабливої зовнішності, але якщо її грудям бракує місця під одягом, то чоловічі погляди будуть не на обличчі, а в жінки за пазухою. Якщо є кофтина, то потрібна спідниця. Переміряла всі свої п’ять спідниць і закинула їх у шафу. Дістала джинси, натягла на себе й відчула себе людиною. Нехай не дрескод, але зручно.

– Пташенятка, Соля вам почитає на ніч казку, а ви будьте чемні! – даю вказівку дівчаткам, цілую їх по черзі і йду з дому.

Сашко вже чекає на мене біля під’їзду будинку. На ньому модна брендова футболка, джинси, тож добре, що не вдягла вечірню сукню.

– Я замовив нам столик, – сповіщає він, привітавшись.

У приміщенні ресторану затишно, тихо, напівтемрява. На столі переді мною тареля із салатом.

– Мої улюблені морепродукти! – кажу я й із вдячністю поглядаю на друга. – Ще не забув, що мені подобається?

– Я нічого не забув, Елінко, – каже він, і його погляд важко й неохоче відривається від моїх грудей.

П’ємо червоне напівсолодке вино, жуємо салати й згадуємо дитинство.

– Ти мені завжди подобалася, – нагадує він те, що мені й так відомо.

– Знаю, але одружився ти з іншою, – легенько нагадую.

– Ти обрала не мене.

– Погано старався, – жартую я.

Сама в цей час думаю, чи могло скластися по-іншому моє життя, якби я відповіла Сашкові взаємністю. Можливо, він би був гарним чоловіком та батьком наших дітей? І саме зараз чомусь у голові промайнуло запитання: «Який він у ліжку? Пристрасний чи кволий? Холодний чи гарячий?»

«Це вино у всьому винне!» – відганяю такі думки й знаходжу собі виправдання.

– Потанцюємо? – питає він і подає мені руку.

Не пам’ятаю, коли востаннє чоловік запрошував мене на танець. Танцюю з ним під легку оркестровку, відчуваю запах дорогих парфумів, і в голові трохи паморочиться. Якби мама почула мої думки, то сказала б: «Я ж казала, що в тебе чоловіки на першому місці!» Мамо, ти помиляєшся. Я не збираюся спати із Сашком, якщо навіть його близькість зараз мене легенько збуджує. Музика стихає, і ми повертаємося на місця за столиком. Сашко починає розповідати, як йому важко, бо сімейне життя не склалося.

Я слухаю його, намагаюсь удавати, що мені це цікаво, а насправді ж байдуже. Не терплю чоловіків-плаксіїв. Ми ніби помінялися ролями, коли наразі повинна я, як жінка, хлюпати носом, а не він. За годину його ниття мені справді стає нудно. Гадала, що Сашко й справді хоче просто провести вечір із давньою подружкою, а виявилося, що йому потрібна лише жилетка, у яку можна виплакатися.

– Чому ти повернувся в Луганськ? – вставляю своє запитання в його «плач Ярославни».

– Я ж казав: на реабілітацію.

Занадто добре знаю Сашка, тому нутром відчуваю – бреше. Дивлюся йому в очі так пильно, що він не витримує мого погляду, бере фужер із вином, робить ковток.

– А якщо правду?

– Іноді краще не знати правди, – каже він, і тут я засумнівалася, чи то жарт, чи насправді є таке, про що мені краще не знати.

Я не наполягаю на відповіді й пропоную піти додому. Коли порівнялися з будинком, де він мешкає, Сашко зупиняється, притягає мене до себе й намагається поцілувати.

– Облиш! – відштовхую його від себе.

– Чому?! – здивовано питає він. – Ти самотня, я також. Ми дорослі люди, тому…

– Ми лише друзі, – нагадую йому. – Якщо хочеш затягти мене в ліжко на ніч, обламайся, нічого не вийде. Можу розрахуватися з тобою за вечерю грошима.

– Елінко, навіщо ти так? – ображено промовляє він так, що мені стає його шкода.

– Вибач, що так грубо, – м’яко кажу я, щоби згладити свою провину. – Але не роби більше так ніколи. Добре?

– Гаразд. А ти зовсім не змінилася.

– Така вже я є, – усміхаюся Сашкові.

Чмокаю його в щоку, дякую за вечір і поспішаю додому. Вікна нашої з дівчатками кімнати виходять на інший бік, тому я не знаю, чи сплять вони вже.

«Напевно, що так», – думаю я й дістаю ключ від під’їзду.

Євген

Повернувшись із дачі, хапаю випраний рушник і вже на ходу до ванної кімнати сповіщаю матері:

– Я сьогодні перший миюся!

– Хто б сумнівався! – усміхнулася вона у відповідь. – Хоча б повечеряти встигнеш?

– Буде видно! – відповідаю, уже зачинивши двері.

Умикаю душ, намащую тіло гелем і швидко змиваю. Треба ще встигнути поголитися, бо сьогодні побачення з Любою. Коли змита піна з обличчя, розмірковую, яку туалетну воду взяти з полички. Я повинен не лише виглядати бездоганно, але й приємно пахнути. Ще не знаю, які запахи подобаються Любі, тож після кількох хвилин вагань хапаю навмання пляшечку з полиці й відчуваю приємний освіжаючий запах.

– Я вже! – крикнув, щоб мати почула на кухні.

– Іди хоча б щось перехопи, – озивається вона.

Звичайно, що перехоплю. Не хочу, щоб на побаченні думав не про свою дівчину, а про те, чи не забурчить у мене в животі в найвідповідальніший момент. У халаті забігаю на кухню, хапаю млинець і засовую його в рот.

– Та встигнеш! – каже мама. – Сядь за стіл, поїж по-людськи.

Корюся. Сідаю, беру виделку й поспіхом вечеряю, запиваю киселем і чмокаю матір у щоку.

– Мені час!

– Біжи вже! – Вона легенько шльопає мене по лопатці.

Надворі почало сіріти. Вітерець, що вдень носився верхівками дерев, десь заснув серед гілля. Стихли пташки, і лише ненажерливі поодинокі голуби все ще шукають їжу. У нас із Любою завтра вихідні, тож маємо багато вільного часу. У нашому розпорядженні ціла ніч під весняними зорями. Я поспішаю до гуртожитку, де вона мешкає, і від хвилювання спирає дихання.

«А якщо не прийде? Що, як передумає?» – чомусь настирливі сумніви штрикають у мозок.

Люба – кругла сирота. Її батько загинув в автомобільній аварії, коли їй було десять років, а мама померла від раку два роки по тому. Дідусів та бабусь у неї не було, тож дівчинка виховувалась у Сєвєродонецькому інтернаті, потім закінчила медучилище, і її направили на роботу до нашого міста. Любі виділили кімнату в гуртожитку. Вона розповідала, що кімнатка невелика, кухня одна на п’ять кімнат, але є свої ванна кімната та санвузол. Вона ніколи не нарікала на долю, не мала звички, як інші дівчата, плакатися, що не вистачає грошей на гарний одяг, косметику чи відпочинок. Люба сприймала життя таким, яким воно в неї є. Якось під час розмови вона сказала:

– У мене є своє життя, і я його люблю. Чому тоді маю заздрити іншим?

Це мені дуже імпонувало, але було дещо, що напружувало. Люба була активним учасником луганського Майдану, погано відзивалася про тітушок та вважала, що ми повинні нарешті відчути, що є українцями. У її розумінні ми зобов’язані вивчити українську мову, почати нею розмовляти й обов’язково мати у своєму гардеробі вишиванку. Про це вона неодноразово заявляла в компанії, і я відчував незручність від того, що не міг погоджуватися з нею. Вона мені настільки подобалася, що я боявся сполохати її зайвим словом. Відколи ми почали зустрічатися, я всіляко намагаюсь обходити такі теми. Навіть не знаю, скільки часу мені вдасться уникати теми патріотизму, на який у нас різні погляди. Вона вважає, що любить свою країну, я також, але вона помиляється у своїх поглядах, і я плекаю надію, що прийде час, і вона зрозуміє все й зможе визнати свої помилки.

Здалеку помічаю її показну постать. Люба чекає на мене в умовленому місці – на розі двох будинків, неподалік від гуртожитку. Я йду на побачення без квітів, але обов’язково їх куплю, коли будемо проходити повз ятку з квітами. Здавалося б, упевнившись на власні очі, що дівчина прийшла на побачення, я повинен був заспокоїтися, але ж ні! З кожним кроком скорочується між нами відстань і пропорційно ще більше шаленіє серце в моїх грудях.

– Привіт! – кажу я й торкаюся губами її щоки.

– Привіт! – усміхається вона.

Усмішка в Люби щира, непідробна, погляд – відкритий. На мене дивляться її карі, широко розплющені очі, обрамлені густими довгими віями, і від того погляду хитається під ногами земля.

«Таке вперше зі мною», – майнула мимоволі думка.

Я пропоную прогулятися вулицями, знайти кафе з літнім майданчиком і там посидіти. Люба погоджується, і я беру її за руку. Вона в Люби м’яка, з прохолодними кінчиками пальців. Ми йдемо вулицями, які ввечері стали ще більш гамірливими, ніж удень: молодь вийшла на відпочинок. В одному з кафе літній майданчик ущент забитий відвідувачами, тож прямуємо до іншого. Там є місця, але багато молоді напідпитку, в основному хлопці, вони голосно розмовляють і ще голосніше сміються. Поглянув на Любу – невдоволений погляд, хоча всміхається куточками вуст.

– Підемо далі, – пропоную я.

А ось і квіткова ятка. Заходимо з Любою разом, і я питаю:

– Які квіти тобі подарувати?

– Женю, не треба ніяких, – усміхається ніяково дівчина.

І тут я розумію, що повний телепень. Хто ж запитує про таке в наречених? Квіти потрібно просто дарувати! У мене були такі дівчата, що самі навіть вимагали, а не просили купити їм квіти. Звичайно, що я купував, але від того не відчував задоволення.

– Зачекай на мене тут! – кажу я Любі й обираю букет із білих троянд. – Любонько, це тобі! – промовляю щасливо й віддаю їй квіти.

– Дякую, Женю!

У погляді безмежна вдячність. За квартал знаходимо кафе, де не гамірно і є вільні місця. Замовляємо морозиво, сидимо одне навпроти одного, і я можу добре бачити кожну рисочку її обличчя. Повні губи навіть завеликі для її обличчя, але зовсім не псують тонкі риси, очі великі, виразні, чорні брови врозліт, на щоках ледь помітні маленькі ямочки, коли вона всміхається. А чого варта її коса! Волосся темне, блискуче, можливо, навіть пофарбоване, але коса товста, сягає ледь не до талії. Люба доїдає морозиво, і ледь помітна його біла цяточка застигла на губі. Не можу зрозуміти, чи є на них помада, і спостерігаю, як цяточка тане на теплих дівочих устах.

Ми сидимо ще з півгодини, розмовляємо про щось неістотне й незначне, а я не хочу, щоб цей вечір скінчився. На небі вже зарясніли зорі й повнолиций місяць поважно споглядає на землю.

– Може, ще щось замовимо? – запитую я в дівчини.

– Що саме?

– Що ти хочеш.

– Каву або чай.

Замовляємо каву, повільно смакуємо міцний напій. Відвідувачів меншає, і Люба пропонує піти звідси.

Ми йдемо вулицею, і тіні від наших постатей на асфальті то кумедно витягаються, то стають куцими. Ми разом сміємося, спостерігаючи за ними, аж поки опиняємось у темному місці, де нема вуличних ліхтарів. Я обіймаю дівчину за худенькі плечі, легенько пригортаю до себе й цілую. У неї губи м’які, чуттєві й пахнуть яблуком сорту антонівка. Наші вуста знову й знову зустрічаються, і ми вже разом вдихаємо щемливий аромат достиглих яблук.

Не змовляючись, прямуємо в бік її гуртожитку. Дівчина веде мене на другий поверх. Вузький, погано освітлений коридор. Зупиняємося біля дверей, які Люба швидко відмикає, веде мене за руку всередину, вмикає світло.

– Ось тут я живу! – каже вона, хоча й так відомо, куди ми прийшли.

– У тебе так затишно!

– Дякую. Щось пити будеш?

– Холодної води, якщо можна.

Дівчина йде в маленький коридорчик, де з одного боку двері до санвузла, з другого – вішак, а поруч із ним – холодильник. Вона дістає літрову пляшку «Моршинської», подає чашку.

– Така підійде?

– Так! Звичайно!

Наливаю в чашку води, залпом випиваю, намагаючись утамувати внутрішній жар. Не допомогло – знову п’ю воду.

– Уже краще? – усміхається Люба, беручи з моїх рук пляшку.

Її вуста такі звабливі, що я вихоплюю з її рук «Моршинську», ставлю на стіл, припадаю до вуст. Вона відповідає таким палким поцілунком, що в мене починає втікати земля з-під ніг. Мої руки самі тягнуться до її грудей, і я несамовито швидко починаю розстібати ґудзики. Любина рука потяглася до вимикача, і ми опинились у повній темряві. Коли очі звикли до неї, ми вже лежали зовсім голі на її ліжку. Я вкриваю цілунками кожну клітинку її тіла.

– Моя, моя Любонька, – гаряче шепочу я. – Я кохаю тебе, моя люба.

– Я люблю тебе, Женю, – каже вона так тихо, що я ледь чую через стукіт серця в грудях.

– Моя кохана, ми будемо разом завжди, що б не трапилося…

– Завжди разом?

– Так, завжди.

Наші тіла сплітаються в танок кохання, і ми кохаємося шалено, гаряче, довго й пристрасно. Коли розгарячілі знеможені тіла відпочивають, я пригортаю її, ніби страхаюсь, що вона може кудись зникнути. І знову кохаємося до нестями. Стомлені й щасливі, ми раз по раз освідчуємося в коханні й підкріплюємо обіцянками завжди бути разом, усе життя, що б там не трапилося. Коли Люба, геть стомлена, прилягла мені на плече, я пещу її волосся й знову повторюю, що кохаю її.

– Дякую тобі, – прошепотіла вона.

– За що?

– За цю ніч кохання.

– У нас попереду ціле життя, сповнене кохання, – відповідаю я й чую, як її дихання стає спокійним і рівним.

Люба заснула. А я борюсь зі сном, боячись, що засну й прокинусь у своїй кімнаті, де її не буде поруч. У вікно заглядає цікавий місяць, ллє своє срібло на волосся моєї коханої.

Еліна

Збираюся на зустріч із Сашком. Ми домовилися посидіти десь, випити по чашці кави й поговорити. Мама бачить, що я кудись лаштуюся, і одразу:

– Еліно, прошу тебе, благаю, не лізь куди не треба.

– Мамо, це куди саме?

– Ти сама знаєш свою вдачу: завжди кудись влипнеш. Країну ти не зміниш і той безлад, що коїться в місті, самотужки не припиниш.

– Мені не байдужа доля моєї країни, і ти це добре знаєш, – відказую їй, одягаючись.

– Ось тому й прошу. Це ж добре, що ти була на роботі на початку березня, коли таке в місті коїлося, що не приведи Господи.

– Згодна, що самотужки я бандитів не розжену, але й сидіти склавши руки не збираюся!

– Подумай про дівчаток, – просить мати.

– Мамо, якби я про них не думала, то мені було б байдуже, що там у місті коїться і який прапор піднято, але я саме про них і думаю. Мені не байдуже, де будуть жити мої діти, – кажу якомога спокійніше, а в самої всередині все кипить.

– Усе минеться, люди заспокояться, і знову стане тихо-мирно.

– Мамо, ти сама віриш у те, що кажеш?

– Вірю. Я знаю, що Луганськ – спокійне місто. Треба лише перечекати, і все стане на свої місця. А тебе, Елю, прошу лише про одне: забудь про свої громадські організації, побудь хоча б трохи просто матір’ю, а не активісткою.

Мама не просто просить, вона благає.

– Забути Небесну сотню? Зрадити їх?

– Не треба так, доню. Я також оплакувала їх, тому не хочу втратити тебе, щоб горювати, як матері Небесних янголів.

– Не хвилюйся, усе буде добре, – кажу їй і чмокаю в щоку на прощання. – Нікуди встрявати не буду й швидко повернуся. Обіцяю!

Замовили собі по чашці кави й сидимо із Сашком у невеличкій затишній кав’ярні. Він озирається навколо, ніби когось виглядає.

– Ми на когось чекаємо? – питаю.

– Ні. Звідки ти взяла? Просто оглянув публіку навколо: не люблю зайвих вух.

– Питай уже, що хотів, – усміхаюся йому, відпиваючи каву.

– Від тебе нічого не приховаєш, – у тон мені відказує Сашко й одразу напряму просить: – Елю, розкажи мені про події в місті на початку березня.

– Розказати про те, що ти сам добре знаєш? – питаю й уважно дивлюся на нього. – Мені здається, що ти знаєш навіть більше, ніж я сама. Першого й другого березня я була дві доби на роботі. Моя співробітниця поїхала в село до хворої матері, а мене попросила підмінити. Знала б, що таке буде коїтися, – не погодилась би.

– І кудись би вляпалась, – повторює він слова моєї матері, від чого я кидаю на нього докірливий погляд.

– Розкажу, про що розповіли члени нашої організації, які стали очевидцями мітингу першого березня біля пам’ятника Шевченку, куди прийшли проросійськи налаштовані організації.

– Що конкретно хотіли проросійськи налаштовані мешканці міста?

– Агітували за надання російській мові статусу державної, виступали проти нової української влади, як навіжені, викрикували лозунги проти «коричневої чуми» та «фашистів». Мітинг був добре підготований, про що свідчили численні прапори Росії та чорно-жовто-білі. Ось тоді все й почалося. Мітингарі рушили колоною до будинку ОДА, де вже спустили прапор України та підняли російський. Там стояли намети, у яких закликали людей записуватися добровольцями в народні дружини, які мали їхати в Крим на «допомогу». То був перший день божевілля Луганська.

– А другого дня?

– Божевілля продовжилося наступного дня, – вела я розповідь, згадуючи події другого березня. – Відбулося засідання Луганської обласної ради, де ухвалили рішення про проведення референдуму щодо федералізації України та надання російській мові статусу державної. Тоді пролунали заклики заборонити низку організацій, таких як ВО «Свобода», наш «Правий сектор», УНА-УНСО, «Патріот України» та деякі інші. Натовп людей заблокував будівлю облради, інші в балаклавах із російськими прапорами штурмували будівлю й підняли над нею ту ганчірку. Ось таким був день другого березня в нашому місті.

– Ваша громадська організація повинна бути обережною.

– Тоді ще ніхто не думав про обережність. Ми всі вірили, що цей хаос недовгий і не матиме продовження, тож дев’ятого березня активісти міста вийшли, щоб протистояти проросійським силам.

– Це правда, що тоді на мітинг вийшло близько двадцяти тисяч містян? – питає Сашко ніби ненароком, але я відчуваю, що для нього важливо все, що почує від мене.

– Не можу сказати, скільки, за різними оцінками від десяти до двадцяти тисяч, але справді багато було. Того дня я вже не була на роботі, тож вийшла разом із нашими, щоб протистояти людям, які чомусь збожеволіли. Відбулася сутичка, мені дісталися синці під оком і на плечі, нас відтіснили. Натовп навіжених захопив приміщення ОДА, повісив російський прапор. Повір, ми зробили все, що могли, але нас було не настільки багато, щоб змінити ситуацію. Ми прохали міліцію допомогти – марно, вона лише спостерігала за штурмом будівлі.

– І що було далі?

– Ми все ще вірили, що міліція ось-ось витурить самозванців із захоплених приміщень, але минали дні, нічого не змінювалося, і посіяний вірус сепаратизму почав поширюватися серед мешканців міста. І навіть тоді я була впевнена, що здоровий глузд візьме гору. У нас завжди було спокійно в місті, а тут…

– Ясно, – протягує Сашко й про щось замислюється.

Я допиваю каву, чекаю, поки він повернеться до розмови. Сашко мовчить, його чашка порожня. Зараз я вже майже впевнена, що він приїхав у Луганськ не просто так, а з якимось завданням. «А якщо я помиляюсь і він засланий козачок?» – майнула в мене думка.

– Ти мене познайомиш з активістами міста? – питає він, і я ще більше насторожуюся.

Не знаю, що йому відповісти. Здати своїх? Я Сашка добре знаю, але ж із часом під впливом інших людей, обставин та подій люди часто змінюються.

– Подивлюся на твою поведінку! – відбуваюся жартом.

Сашко розраховується за каву, і ми йдемо з кав’ярні.

Євген

Я мав показати степ своїй коханій. Раненько ми сіли в маршрутку й покинули агломерацію[2]. Позаду лишилося скупчення містечок та сіл, зникли з поля зору терикони та труби. Ми звернули з дороги й пішли подалі від землі, закутої в асфальт, туди, де простягався вільний степ, де земля могла дихати. У мене за плечима рюкзак, тримаю за руку Любу, і ми йдемо все далі й далі від цивілізації, туди, де безкрайній степ розлігся аж до горизонту. І вже незабаром в обидва боки нічого не видно, лише ми двоє й наш луганський степ. Навколо зелений квітучий океан, по якому матінка природа розсипала впереміш різнокольорові квіти. Я розстилаю килимок, і ми сідаємо на нього спиною до спини.

– Ти помічала, що небо над степом інше? – питаю я Любу, вдивляючись у бездонну синь. – Воно набагато ширше, синіше й бездонніше.

– Мені завжди здавалося, що наші степи мають характер, як люди. Вони народжуються, проживають своє життя. Їхній настрій змінюється, і вони можуть бути сумними або радісними, задумливими й грайливими. Узагалі степ найчастіше буває меланхолійним.

– Лише в степу людина й природа сприймаються як єдине ціле, – кажу я задумливо.

– Тут людина може відчути повну гармонію, – додає моя кохана.

Наші спини торкаються одна одної, і я відчуваю, як мій хребет уперся в її косу, відкинуту назад. Повітря дрижить від тихого монотонного дзижчання жучків, до них додається легка, трохи скрипуча музика численних коників та цвіркунів. Незліченний світ комах зливається в тихе тріскотіння, без якого степ не мав би такої принади. Музику степу підхоплює численне птаство. Його спів-свист чути з усіх боків, і я помічаю, як небо над нами розсікає крилами яструб.

Різнокольорова ковдра степу, зіткана природою з безлічі кольорів, стиха колишеться від легенького вітерця, що вільно пробіг-прошелестів по верхівках квітів, понісся далі, щоб десь знайти балку й там спочити в кущах терену або шипшини. Степ стає схожим на море, коли пробігла хвиля й незабаром прийде інша.

Тисячоколірний степ пахне шавлією, звіробоєм, конюшиною, полином, типчаком і душицею. Таке різноманіття запахів, їх поєднання може бути лише в степах.

– Цієї весни багато маків, – порушує тишу Люба. – Така тендітна квітка з тремтливими пелюстками, маленька, але є окрасою степів. Здалеку здається, що до горизонту примикає яскраво-червона хвиля степу. Маки – королі степу. Чи не так? – чи то питає дівчина, чи то стверджує. – Шкода, що не видно воронців. Мені подобаються ці квіти, у яких ажурні яскраво-зелені листочки вінчає вогняно-червона квітка.

– Півонія тонколиста – здається, така їхня правильна назва. Люди традиційно не помічають краси природи навколо себе, знищують її власними руками. Воронці занесені до Червоної книги, але їх усе одно зривають, хоча вони одразу в неволі гинуть.

– Напевно, квіти також бувають волелюбними.

– Любонько, бачиш он ті жовтенькі квіточки із загостреними пелюстками?

– Їх тут багато. Вони також під охороною?

– Так. Це тюльпан Шренка. Якщо пошукати, то можна знайти ще й темно-червоні та навіть фіолетові, але найбільше їх жовтого кольору. Якось я читав, що багато науковців вважають їх родоначальниками перших культурних сортів, у тому числі й відомих голландських тюльпанів.

– Цікаво!

– У п’ятнадцятому столітті дикоростучий тюльпан Шренка був вивезений турками в Крим і введений у культуру при дворі султана в Стамбулі. Там його називали «лале», звідси жіноче ім’я, популярне в країнах Сходу. Ти знаєш легенду про цю квітку?

– Розповіси – буду знати.

– Царський син Фархаде був закоханий у красуню Широн, але лиходії з помсти розпустили чутки, що дівчина загинула. І тоді воїн погнав свого вірного коня на скелю та розбився. Там, де його кров упала на землю, виросли ось такі тюльпани – символ пристрасного кохання.

– Сумна легенда. Я знаю дещо цікаве про ще одну царицю степів – сон-траву. Ти знаєш, чому сон-трава цвіте навіть тоді, коли температура повітря – нуль градусів?

– Справді?! Я не знав.

– Коли в повітрі нульова температура, усередині квітки вона становить вісім градусів із плюсом! І все тому, що чашечка квітки – увігнуте дзеркальце, яке збирає сонячне тепло.

– Це ж треба!

– Кажуть, якщо покласти квітку сон-трави на ніч під подушку, можна побачити уві сні свою долю, – мрійливо промовляє Люба.

Я повертаюся обличчям до неї. На мене дивляться прекрасні очі коханої.

– Тобі не треба класти квітку під подушку на ніч, – кажу їй. – Ми будемо разом завжди, до скону. Ти, я й наш степ.

Бачу її вдячний теплий погляд, торкаюся її губ своїми вустами.

– Можна я розплету твою косу? – питаю я й бачу подив у її очах. – Ніколи цього не робив.

Люба повертається до мене спиною, я знімаю гумку, звільняю з полону блискуче волосся. Повільно розплітаю косу, насолоджуючись дотиком до шовку, який протікає між пальцями. Занурюю пальці обох рук у хвилі волосся, проводжу згори вниз, повертаю Любу до себе обличчям, припадаю до вуст.

Ми лежимо серед вільного степу. Над нами колишеться море різнокольорових квітів, їхній запах, терпкий, п’янкий до нестями, зливається із запахом дівочого тіла, і ми кохаємося під широким і глибоким небом степу.

Еліна

Не знаю, як інші, а я завжди чекаю весну. Зима в мене асоціюється із завмиранням та сном усього живого, навіть із депресією, а весна – це завжди пробудження життя, зародження чогось нового й світлого. Щоразу є впевненість, що навесні повинні відбутися зміни, і обов’язково на краще. Цьогоріч ще на початку весни відчувалося напруження. З часом воно наростало, але все ще вірилося, що то після пережитого на Майдані. І вибухнуло все-таки! Надія на те, що в місті все стихне, заспокоїться, луснула, як мильна бульбашка. На початку квітня бойовики захопили обласне управління Нацбанку, та найстрашніше те, що було захоплене приміщення СБУ, і в руках сепаратистів опинилася зброя. Тоді ми бачилися із Сашком чи не щодня. Сумніви, що він не з наших, розвіялись у мене швидко. Він приєднався до місцевих активістів і разом із нами розробляв плани, щоб придушити в зародку сепаратистський рух. Було розроблено кілька варіантів, але ми самотужки й без зброї не могли нічого вдіяти. Попри все, ми залишались оптимістами. Надія була на ретельно розроблені плани звільнення приміщень. Ми били в набат, зверталися до правоохоронних органів, писали та їздили до столиці зі своїми пропозиціями, але завжди отримували відповідь: «Збирайте інформацію. Чекайте». Лише тут, на місці, усвідомлювали, що чекати на те, що ситуація зміниться на краще сама собою, марно, але можна було припустити, що в Києві був свій план, і ми не могли його зіпсувати. Ми чекали.

Наприкінці квітня близько трьох тисяч проросійськи налаштованих людей захопили будівлю Луганської облдержадміністрації, уже озброєні люди захопили обласне телебачення й прокуратуру. Перші блокпости з чоловіками в камуфляжній формі, озброєними, агресивно налаштованими, поставили крапку в надії. Ніколи не забуду те, як уперше побачила озброєних сепаратистів, які роз’їжджали містом, моїм рідним Луганськом, що зростив мене й де на світ з’явилися мої дівчатка. Схоже, вони одразу відчули себе новими господарями. Серце обливалося кров’ю, коли проходила повз блокпости, які виростали на вулицях міста, як гриби після літнього дощу.

– Цей хаос повинен незабаром скінчитися, – втішала я себе.

Почалась інтенсивна підготовка до референдуму. До останнього не вірила, що він відбудеться. Була якась упевненість, що мої сусіди, земляки не поведуться на гнилу пропаганду про федерацію, відокремлення чи приєднання до Росії, але я помилилася. Дворові «ЦРУшники» подовгу засиджувалися на лавках біля під’їздів, жваво обговорюючи своє майбутнє. Найчастіше доводилося чути таке:

– Нарешті зможемо вільно розмовляти російською!

Це нібито хтось колись їм забороняв!

– Гірше вже не буде! Якщо буде федерація, то життя покращиться.

Що таке федерація, старі не знають, але в тому, що це краще, упевнені самі й інших переконують.

– «Правий сектор» наші хлопці сюди не пустять!

Насправді ж вони правосєків не бачили, а про те, що я належу до ПС, не знають.

– У Росії як добре живуть пенсіонери! Он Крим приєднався, і пенсії тепер російські отримують, а це вам не наші копійки! І нас приєднають до Росії, от тоді й заживемо!

Або ще й таке:

– НАТО в нас не буде! Ми цього не дозволимо. Київ захопили бандерівці та фашисти, а до нас ми їх не пустимо!

І марно питати, що таке оте страховисько НАТО: усе одно не знають.

Кілька разів не витримувала, проходячи повз таких «розумників», по-доброму намагалася щось довести.

– Іди звідси, куди йшла! – чула найчастіше. А коли продовжувала розмову, то виявлялося, що я донька бандерівки – це вони про маму.

І тоді доводилося закінчувати розмову на більш високих тонах, на що бабці плювали мені вслід і продовжували смакувати своїм «щасливим майбутнім». Нехай у них на старості бракує мізків, але дивувало те, що багато молоді також одержимі федерацією або приєднанням до Росії. І на роботу хоч не потикайся – одні розмови про референдум.

– Люди! Одумайтеся! Блокпости з озброєними людьми – це вже недобрий знак! – волала я якось на роботі.

Усе марно. Мене ніхто не чув. Лише одиниці моїх знайомих били в набат: «Що робити?!» Таке ж запитання ставила я керівникові «Правого сектора» на Луганщині, питала в Сашка.

Ніхто достеменно не знав відповіді, а місто в той час скаженіло, божеволіло, сходило з розуму. Я була впевнена, що референдум не відбудеться, а якщо й буде, то більшість проголосує проти розірвання України на частини.

– Надії на те, що люди не підуть на референдум, у мене вже нема, – сказала я розчаровано Сашкові.

– Якщо навіть відбудеться цей клятий референдум, то він нічого не значитиме. Він буде визнаний недійсним.

– Може, і так, але щось мені так тривожно на душі, – зізналась я.

– Не каркай! Усе буде добре!

У той злощасний день я вранці була вже у дворі. Бабці, напевно, ніч не спали. Спозаранку виходили з будинків із пофарбованим волоссям, червоними губами, з пудрою на обличчях, святково вбрані, у білих шкарпеточках та з усмішками щастя.

– Зі святом! – казали мені замість вітання.

– З яким?

– А ви не знаєте? Та сьогодні ж референдум! Донбас стане вільним!

– Та чи знаєте ви, що?.. – я починала їм знову щось доводити, але натикалася на непробивну залізобетонну стіну.

Складалося таке враження, що в нафталінової частини людей міста невидима сила випила мізки, на очі напустила пелену й наділила такою силою, що стань я на їхньому шляху – знесуть, затопчуть і не помітять. Я весь час працювала з людьми похилого віку й добре до них ставилася, але зараз мені хотілося підбігти до бабці, схопити її за барки, труснути й прокричати просто в лице:

– Іди додому! Печи пиріжки дітям, частуй цукерками внуків. Чому не сидиться вдома?!

Пізніше, ближче до обіду, на вулицях стало більш людно: вийшла молодь і пішла голосувати, ішли й люди середнього віку.

– Моє рідне місто збожеволіло, і це факт, – зітхнула я й пішла до дітей.

– Мамо, ми підемо сьогодні гуляти? – спитала в мене старшенька.

– Ні, донечко, сьогодні мама буде вдома.

– Ти стомилася?

– Так.

– Дуже? – допитувалася Ліза.

– Так стомилася, що нема чим дихати, – ляпнула я й пішла вмитися холодною водою, бо здавалося, що не лише лице пашіє, а горить усе всередині.

У ванній довго плюхала в обличчя холодну проточну воду, аж поки лице перестало палати. Якби могла плакати, розревлась би.

Євген

– Ви справді будете розраховуватися з роботи? – спитав Антон у нас із Юрком, коли ми прийняли таке рішення.

Антонові було простіше, бо він працював сам на себе, роблячи ремонти осель та об’єктів на замовлення.

– Якщо ми вирішили захистити нашу землю від фашистів, то не буде часу на роботу. Що, по-твоєму, наразі головніше? – спитав я в нього.

– Потрібно щодня допомагати будувати укріплення, блокпости, зараз триває підготовка до референдуму, – сказав Юрко. – Незабаром люди проголосують за федерацію, і ми не знаємо, що буде далі, але повинні готуватися до оборони.

– Я з вами! – заявив Антон без вагань. – У Європу вони захотіли! А про те, що отруєні продукти з ГМО буде Європа постачати, мовчать. Там такі продукти нікому не потрібні, тож київська хунта нам їх підсуне – їжте скільки завгодно й не питайте потім, чому діти з вадами народжуються. А ще й у НАТО хочуть! Це щоб до Росії ближче підібратися та розмістити на Донбасі атомні ракети. Потрібна Україна Європі, як п’яте колесо до воза! Росія завжди була нам ближчою й ріднішою за будь-кого. Бачите, західнякам, які завжди їздять туди на роботу, буде зручно без віз, а нам яка користь від того? – гаряче говорив він. – А ви чули, що вже домовилися з американцями та Європою про те, щоб шахти Донбасу затопити?

– Навіщо? – спитав я, бо ще не чув цієї новини.

– Радіоактивні відходи там будуть хоронити із США та Європи! – пояснив він. – І це ті шахти, де працювали наші діди та батьки! Веселе ж нам життя готують фашисти!

– Сьогодні мати розповідала ще одну «приємність», – сказав я. – Уже готова постанова про те, щоб частину наших зароблених грошей вираховувати на утримання правосєків. Тож чи варто триматися на роботі, щоб годувати тих, хто готовий нас убивати за російську мову? Краще вже стати на захист своєї землі.

– Не буде відтоку всіх коштів на Київ – наш Донбас швидко розквітне, – підтримав Юрко. – Ми вже не раз про це говорили. Скільки в нас заводів, шахт, яка промисловість, а живемо бідно, бо все нами зароблене йде в столицю, щоб тих західняків годувати. Ви уявіть, яке прекрасне життя буде в нашій республіці!

– А те, що отримують у Києві, ще й розкрадуть! – додав я. – Не можна допустити перетворення Донбасу на військову базу НАТО. Наш край може прекрасно обійтися без київської хунти.

Мати підтримала мене, і ми з Юрком звільнилися з роботи. Референдум у місті перетворився на справжнє свято. У більшості мешканців був піднесений настрій, бо вірили в зміни на краще. Більшість проголосувала за відокремлення від України – і це була перша перемога. Емоції зашкалювали! Нарешті з’явилася надія на краще життя. Увечері на вулицях свято продовжилося. Молодь гуляла, і ми також. Одне лише наводило смуток і хвилювання – це Люба. Ми не зустрічалися з нею тиждень. Вона посилалася на зайнятість на роботі, а я не знав, що думати. Можливо, вона уникає мене, бо я як не намагався ухилитися від розмов на болючу для неї тему референдуму та блокпостів, усе одно вона в нас відбулася при останній зустрічі.

– Як ти можеш вірити у всю цю маячню з утворенням Новоросії?! – обурено сказала вона мені.

Я не міг їй брехати, тож сказав правду про те, що підтримую і проведення референдуму, і створення Новоросії, бо далі жити при владі, яка розкрадає все, що заробляє працьовитий Донбас, яка хоче заборонити російську мову, я не хочу.

– Є інші способи змусити працювати владу на народ, – сказала мені Люба. – Не влаштовує щось, то їдь до Києва, збирай людей, мітингуй, вимагай щось від влади, але Новоросія – це міф, створений для того, щоб розбити країну на частини. Невже ти цього не розумієш?

Я не розумів і як доказ нагадав про Майдан, коли загинули люди й нічого не домоглися. Люба багато говорила, доводила, а я не заперечував, лише вислухав її.

– Подумай добре над моїми словами, – сказала вона на прощання.

Після тієї розмови ми ще не зустрічалися. Я часто бував на блокпостах, допомагав їх споруджувати. Ми наповнювали пропіленові мішки піском і складали їх біля бетонних плит. Дуже не хотілося, щоб Люба побачила мене саме там і знову торкнулася колишньої розмови.

«Ні, не може бути, щоб вона не зрозуміла, що помиляється, – запевняв я себе. – Ми поклялися бути завжди разом, і так буде».

Після референдуму минуло ще кілька днів, а Люба все ще не зустрілася зі мною.

«Дала час мені на роздуми», – вирішив я.

Мені її бракувало. Здавалося б, що мрії про краще життя наближаються, вони вже починають здійснюватися, але повноти щастя не могло бути без моєї коханої.

І я вирішив діяти. Моя задумка схожа на підліткову, але був певен, що спрацює в потрібному напрямку.

– Мамо, я сьогодні повернуся пізно, – кажу матері і йду з дому.

Тихий, спокійний вечір зустрічає мене прохолодним вітерцем. Напевно, незабаром буде дощ, і це дуже добре, бо не доведеться їхати на дачу поливати городину. Прямую в центр міста, де вечорами у сквериках багато закоханих, а поблизу ятки з квітами продають повітряні кульки, наповнені гелієм.

– Можете мені зробити десять кульок сердечками? – запитую продавчиню.

Дівчина кидає на мене розуміючий погляд і відраховує десять кульок.

– Тільки мені потрібні до них довгі нитки, – кажу я.

– Зробимо!

І ось я під смішки молоді крокую вулицями з кульками, які підіймаються вгору й висять наді мною рожевою хмаринкою. Зупиняюся під вікнами гуртожитку, де мешкає Люба, відпускаю довжину ниток так, щоб сердечки сягали другого поверху, і чекаю. Помічаю, як відчинилося вікно, з нього простягнута рука хапає за нитку, і кульки зникають у вікні одна за одною. Виглядає Люба, сміється.

– Ну ти даєш! Ти ненормальний?

– Ага! Ненормальний! Виходь, я чекаю! – викрикую їй.

Люба у вікні зникає й за п’ять хвилин уже поспішає до мене. Від неї приємно пахне парфумами, я цілую її в губи, вбираючи всім своїм єством найприємніший запах яблук.

– Дякую! – каже вона мені, і в таку мить я ладен не лише небо до її ніг пригорнути, а й підстрибнути до нього.

– Тобі сподобався мій подарунок?

– Стеля моєї кімнати як рожева хмаринка, уся в сердечках, – усміхається вона, і я милуюся маленькими ямочками на щічках.

Ми знаходимо альтанку посеред п’ятиповерхівок, сидимо там, я пригортаю дівчину до себе й відчуваю, яке воно насправді – щастя. Цілую її уста, очі, шию, руки, шепчу ніжні слова й боюся повернення до розмови про Новоросію. Ми гуляємо вулицями й знову ховаємось у тінь. Я клянусь у вірності й укотре освідчуюсь у коханні.

– Я теж тебе люблю, – шепоче Люба. – Я ніколи нікого так не кохала.

– Ми створені одне для одного й завжди будемо разом.

– Згодна, але не розумію, як ми будемо разом, коли дивимось у різні боки, – каже Люба, і все в мені завмирає. Здається, що я вже й не дихаю. – Закохані мають не лише ділити постіль, вони мають дихати одним повітрям, стати частиною одне одного, проживати одне життя на двох. А як бути нам?

Я мовчу, бо розгублений і не знаю, що сказати, я лише впевнений у тому, що ми повинні бути разом – і ми будемо, попри всі негаразди.

– Ти ж не думаєш, що між нами може стати стіна лише через різні погляди на життя? – кажу я після паузи. – Часто люди створюють родини й тоді, коли є повною протилежністю одне одному.

– То зовсім інше.

– Облишмо цю тему, – пропоную я. – Іноді ситуацію треба просто відпустити, щоб вона розв’язалася.

– Не впевнена в цьому, – сумно каже Люба й просить провести її додому.

– Може, ще погуляємо?

– Мені завтра вночі на роботу, удень хочу попрати. А коли тобі на зміну? Завтра? – питає вона.

– Ні, – кажу я.

Я не збрехав їй, просто промовчав про те, що з роботи вже звільнився.

Еліна

На зустріч Сашко прийшов з якимось незнайомцем.

– Знайомся, це Андрій, – сказав він, – вони стоять у нашому аеропорту.

– Еліна, – подала я йому руку, і юнак її потиснув.

Ми сіли на літньому майданчику в кав’ярні, де вдень зазвичай було мало відвідувачів. Замовили каву та круасани, і, поки чекали замовлення, я поцікавилася, чи не боїться Андрій приїжджати в місто.

– Та поки що їздимо по кілька осіб і все нормально. ДАІшники тримаються на своїх місцях, потрошку «доять» водіїв, мусорня стоїть неподалік від сепаратистських блокпостів, от лише не можу спокійно дивитися на ті ганчірки, що розвісили замість українських прапорів, – сказав Андрій. – Як побачу, одразу руки чешуться, щоб зірвати.

– А ніз-з-я! – засміялась я.

Ми попили каву, трохи потеревенили, ми з Андрієм обмінялися телефонами, і він побіг у справах.

– Чула про арешти, які почалися? – стишеним голосом запитав Сашко.

– Так. Кажуть, що по блокпостах роздають списки прихильників єдиної України.

– І це, на жаль, правда. Є ще неприємна новина.

– Кажи вже, не тягни кота за хвіст.

– Уночі арештували керівника Луганського осередку «Правого сектора». Тобі треба подбати про свою безпеку.

– Почалося! – зітхнула я. Трохи подумавши, сказала: – Я не буду нікуди тікати з міста. Це моє місто. Крапка.

– І готова щось корисне зробити для нього? – Сашко уважно дивиться на мене.

Я так і знала, що він приїхав у місто не просто так. Відчула відразу, що зараз щось видасть вагоме.

– Звичайно! – сказала я. – Що ти пропонуєш?

Сашко злегка нахиляє голову й боковим зором дивиться, чи немає поруч зайвих вух. Неподалік сидить молода мама з дівчинкою років семи, вони їдять морозиво. Ще один чоловік п’є газовану воду, і більше нікого.

– Перше завдання таке: потрібна кров, півлітра, група третя, резус «мінус». Зможеш зробити? Потрібно терміново.

– Так, зможу, – упевнено відповіла я.

Таке завдання мені здалося трохи дивним. Можливо, це була перевірка? Я не знала, але мала це виконати. На роботі зробити забір крові було надто ризиковано. У такий час ми багато чого не знаємо одне про одного, і я не була впевнена у своїх колегах. Із них я могла довіритися лише Наталці, яка, як і я, була членом «Правого сектора». Ми вирішили, що зробимо забір крові вдома. Донора шукати нам не потрібно: у мене необхідна група крові. Я навіть подумала, що Сашко спеціально назвав саме таку групу крові, бо знав мою й вирішив таким чином мене перевірити. Хоч би там як, я прийшла до Наталки зі шприцами та скляними банками з-під соку. Наталя брала в мене кров, і ми її одразу пакували в стерильні банки й обкладали кубиками льоду з холодильника. Коли все було готово, одразу подзвонила Сашкові, він приїхав і забрав кров.

– Зустрінемось о шостій вечора на старому місці, – сказав він мені стиха в коридорі.

До вечора я не знаходила собі місця. Обдумувала все до дрібниць. Було зрозуміло, що планується якась підпільна робота, і я була готова до неї. Дуже кортіло спитати, чи насправді хтось потребував крові, чи то була лише перевірка.

Мені було не шкода тих півлітра, бо я майже не відчула нічого, окрім легкого миттєвого кружляння предметів навколо себе, але розуміла, що ставити зайві запитання не маю права.

Прийшла на місце зустрічі раніше на чверть години, і, поки прийшов Сашко, мій шлунок був схожий на акваріум: у ньому булькав десь літр випитої мною газованої води. Він не питав, де я взяла кров, лише сказав скромне «спасибі».

– ГУР[3] планує створити мережу розвідувально-диверсійних груп, – Сашко одразу ошелешив мене заявою. – Бажаєш приєднатися?

– Міг би й не питати, – відповіла я, ледь стримуючи хвилювання.

– Тоді тобі потрібно подбати про безпеку дітей та рідних.

– Батьки нікуди не збираються виїжджати, із Солею поговорю, дітей вивезу в безпечне місце.

– Як тільки діти будуть вивезені, одразу телефонуй. Група з п’яти осіб уже є, – сказав він майже пошепки.

– Я буду шостою?

– Можеш першою, – пожартував Сашко.

Як я не намагалася переконати Солю поїхати з дітьми в Харків до моєї куми, вона не піддалася на мої вмовляння. Тож я зідзвонилася з кумою й наступного дня зранку поїхала з Луганська. З Іриною ми навчалися в одній групі; коли народилася Ліза, то вона хрестила мою дитину.

Потім Іра вийшла заміж і виїхала до Харкова. Вона одразу погодилася забрати дівчаток на місяць до себе, бо ще була в декретній відпустці.

– І тобі нема чого робити в Луганську, приїжджай і ти до нас, поживеш, поки все там стихне, – запропонувала кума.

Я подякувала й відмовилася. Того ж дня я поквапилася сісти в потяг, щоб повернутися в Луганськ.

Євген

– Що нового чути? – спитав я в матері за сніданком.

– Люди кажуть, що баптисти покидають Первомайку.

– Чому?

– Вони були проти проведення референдуму й створення нової республіки, тож тікають звідси, – пояснила мати. – Їх багато в місті, і всі їдуть звідси дружно.

– Значить, не вірять у краще життя в нас?

– Значить, не вірять. І не одні вони виїжджають. Багато сімей із дітьми їдуть до Росії, щоб перечекати неспокійні часи.

– Одні виїжджають, інші залишаються! – якомога бадьоріше сказав я матері. – Ми ж із тобою тут живемо й будемо жити. Чи не так?

– Так воно, Женю, так, – якось із сумом промовила мама. – Але мені чомусь страшно, якось тривожно на душі.

– Не переймайся, усе в нас буде добре! Відсьогодні ми проходитимемо військове навчання.

– Додому коли прийдеш? Пізно?

– Не знаю ще, але при нагоді зателефоную, – пообіцяв я матері.

У дні навчання мені все-таки довелося збрехати Любі. Вона хотіла зустрітися вдень, а я повертався додому о десятій вечора, тож сказав, що буду з тиждень на роботі допізна. На душі було гидко від брехні, але втішав себе тим, що трохи згодом усе їй розповім.

І ось наприкінці травня я вже офіційно вступив до Великого війська Донського. Мені видали форму козаків, кубанку, СКС[4]. Разом зі мною мої друзі. Юркові форма до лиця.

– Тепер усі дівчата будуть твоїми! – пожартував я.

– Отож! – радісно сказав друг.

А ось Антонові трохи не пощастило. Довго підбирали форму його розміру, але на його широкоплечу статуру при низькому зрості було важко щось підібрати.

– Не переймайся, – сказав я йому. – Бери таку, щоб у плечах була по тобі, а рукави та низ штанів підшиє моя мати.

Коли нарешті з формою все владнали, нас зарахували в охоронну роту й поставили в наряди для охорони складу зі зброєю. Коли я ніс варту першої ночі, то мене аж розпирало від гордості.

«Тепер я стою на захисті не лише складу, а й свого краю», – тішив себе думками.

Додому йшов у новенькій формі дворами: не хотів випадково зустріти Любу. Вона все одно дізнається, що я приєднався до козацького війська, і буде знову важка розмова. А поки я хотів насолодитися новою формою й відчуттям гордості за те, що маю прямий стосунок до захисту свого Донбасу.

– Вона мене зрозуміє, – раз у раз повторював я собі, – мусить зрозуміти.

Мама, побачивши мене у формі, розчулилась і розплакалась.

– Який ти в мене дорослий, Женю! – сказала вона, припавши до моїх грудей. – Я пишаюся тобою, але мені чомусь так страшно!

– Мамо, не розкисай! – сказав я їй веселим голосом. – Краще нагодуй свого воїна, поки я живу вдома, бо незабаром перейду на казенні харчі.

– Як то?

– Я вступив до війська, тож буду жити в казармі, – пояснив мамі.

### ЛІТО 2014 РОКУ

Еліна

Сашко при зустрічі назвав адресу, куди я мала прийти по обіді, та дав ключі.

– Познайомитеся між собою та з керівником спецоперації, – сказав він мені.

– Чому серед білого дня? – здивувалась я. – Маячити перед сусідами?

– Там здавалася квартира для студентів, тож нічого дивного, коли туди прийдуть інші хлопці. Сусіди вже звикли до того, що там часто міняються мешканці, та й дівчата заходять до студентів, – пояснив він.

Не погодитися з ним було важко. Якби ми туди прийшли поночі, це викликало б більшу підозру, та й увечері бойовики могли затримати «до вияснєнія».

Я прийшла першою, за мною – п’ятеро хлопців. Останнім зайшов до квартири статний чоловік років п’ятдесяти. Звичайна людина, непримітна, яка нічим не відрізнялася від місцевих. Можливо, він і був луганчанином, але цього я не знала й не мала права знати. Чоловік назвався Ігорем Максимовичем – це єдине, про що ми мали знати. Він познайомився зі мною, хлопців, напевно, уже знав. Ігор Максимович роздав нам мобільні телефони та флешки, наказав одразу запам’ятати свої нові номери. Згідно з його інструкцією ми могли для особистих потреб використовувати свої телефони, ці ж були, як він сказав, «службові».

– Свій номер телефону я вам не повідомляю. Можливо, буду телефонувати сам, але номер буде невизначений. Інформацію будете передавати через зв’язкового, якого ви всі знаєте. Самі розумієте, що у випадку провалу когось із вас ви не маєте права видати членів своєї групи. Ось для цього ви до сьогодні не знали одне одного й надалі не повідомляєте своїх прізвищ, адрес і всього іншого.

З’ясувалося, що зв’язковим у нас буде Сашко. Я навіть не особливо здивувалась, коли дізналася про це. З перших днів його повернення в Луганськ у мене були здогадки, що він повернувся не просто так.

Далі наш керівник розподілив завдання. Загальне для всіх – збір інформації, перехоплення донесень, розвідка. Іван і Максим мали влаштуватися охоронцями на склад, Олексій – записатися в ряди ополченців, щоб жити в казармі. Семенові, Олегові та мені було доручено збирати інформацію про кількість бойової техніки, місця її перебування й ще багато чого. Наш керівник надав ретельні рекомендації кожному з нас, наприкінці говорив про патріотизм і вагомість виконання нами поставлених завдань.

– Підготовчий етап – два тижні. Десь за місяць або трохи раніше буде проведене перше оперативно-перевірне, – сказав він. – Тож готуйтесь і починайте працювати. Наостанок нагадую: ретельно, до дрібниць продумуйте свої легенди.

За моєю легендою, я мала стати дачницею. Для цього я знайшла вдома кілька пластикових відер із подряпинами, аби не впадати в око. З такими багато жінок їздять на дачі. Також знайшла кошик, білу хустку.

– О, ні! – сказала я, побачивши своє відображення в дзеркалі. – Злякатися можна! Мамо, у тебе знайдеться для мене капелюшок?

– Звичайно! А навіщо він тобі? У будь-яку спеку не носила головні убори, а тут знадобився?

– Старію, мамо, старію! – усміхнулась я.

Материн капелюшок личив мені, як корові сідло, але що поробиш? Я розрахувалася на роботі. На моє щастя, ніхто не вимагав відпрацювати два тижні: люди виїжджали з міста, тож ніяких запитань не виникло. Своїм домашнім я не сказала, що звільнилася, тож мені доведеться підлаштовувати своє дачне життя під графік колишньої роботи. Коли все було готове, зателефонувала Сашкові з нового номера й сказала, що можу їхати на дачу. Це було умовним сигналом про мою готовність.

Уранці ми зустрілись із Сашком.

– Тебе не впізнати! – усміхнувся він, побачивши мене в літньому сарафані, капелюшку та з відрами.

– Вези вже швидше! – відказала йому й додала: – Штани все одно взяла із собою.

Сашко привіз мене в селище Хрящувате, де були дачні будинки. Він відчинив невеличкий будиночок із білої цегли, віддав ключі.

– Це дача твоєї тітки Люби, – пояснив він. – Вона поїхала до доньки в Росію, тебе попросила доглядати за городом. Звідси добре проглядається траса, тож рух техніки зможеш бачити.

– Усе ясно, – сказала я.

Сашко пішов, поки не засвітився перед сусідами. Я полегшено зітхнула. Не терпілося почати виконувати завдання. Я вдягла фартух, відкрила воду й хотіла вже почати поливати городину, коли згадала, що не можна це робити вдень, коли пече сонце.

– Отак можна погоріти на дрібницях, – дорікнула собі.

Обійшла ділянку, роздивилася, що де росте. Скубнула за кучерявого чуба кріп – пахне приємно, пожувала його, огледілася. На сусідній ділянці жіночка смикає бур’яни, тож пішла знайомитися. Мене повинні знати сусіди, щоб не виникало підозри, що тут ховається хтось чужий.

Євген

Нас перевели в казарми, і тепер мені стало складніше спілкуватися з Любою. Ми почали зустрічатися рідше, і щоразу я намагався уникати теми створення нової республіки. Як би Люба не сприймала її, але Луганська Народна Республіка вже проголошена – і це незаперечний факт. Тепер головним завданням є захист новоствореної республіки, і я один із перших, хто повірив у неї й став на її захист. Іноді думаю про те, що легко не буде, так просто фашистська влада не залишить у спокої нашу республіку. Хто ж відмовиться від ласого шматка, яким є для них трудівник Донбас? Кого ж тоді доїти, щоб наживатися? Але ми вистоїмо! У цьому впевнений не лише я, а й ті козаки, які згуртувалися, щоб боронити мирне населення й нашу землю. Коли лягаю спати, тішу себе надією, що непорозуміння, які виникли між мною та Любою, тимчасові. Потрібно набратися терпіння, і згодом, коли вона побачить справжнє покращення життя в нас, а не на тій частині, де бандерівці та «Правий сектор» диктують свої права, Люба змінить власні погляди. У своїх мріях я часто йду далі, туди, де в майбутньому ми одружимось і в нас народиться син. Не знаю чому, але хочу мати первістка-сина. Напевно, тому, що такі бажання виникають майже у всіх чоловіків: мовляв, буду брати сина на риболовлю, куплю йому велосипед, навчу плавати. Я не є винятком. Не знаю, як би я спілкувався з дівчинкою, а от із сином я б знайшов спільну мову. У найпотаємніших думках мрію про те, як колись усе це скінчиться і я буду розповідати синові про те, що одним із перших став на захист Луганської Народної Республіки. Вечорами біля його ліжечка я буду розповідати про ці неспокійні дні, про СКС, про новеньку козацьку форму, папаху.

«Потрібно попросити Антона зробити гарну світлину на згадку! – стукнуло мені в голову. – А ще краще – одну портретну, другу – де ми всі втрьох у формі та зі зброєю».

А ще потрібно обов’язково зробити якісне фото мене поруч із Любою. Колись, із роками, коли ми змінимося, будемо дивитися на цю світлину, згадувати наші побачення, прогулянки вулицями й наш безмежний степ, який ми відстояли й зберегли.

Про свої наміри я сказав Антонові, і він підтримав таку ідею.

– Фотки на мобільнику – то чухня, – сказав він. – Я вам таке фото збацаю – закачаєшся!

Коли наші звільнення збіглися в часі, ми сфотографувалися спочатку втрьох біля казарми, а потім кожен окремо на повний зріст. Антон роздрукував світлини й роздав нам. На ній усміхнені та щасливі три козаки: посередині Антон, якому довелося стати навшпиньки, щоб бути вищим, зліва Юрко з трохи сором’язливою як для чоловіка усмішкою, а справа я. На світлині, де я сам, я видався занадто серйозним, але так мало бути, бо на ній я боєць. Світлини мама одразу вставила в рамки й розмістила в кімнаті на столі.

Залишалося зробити фотографію з Любою. За кілька днів потому ми з нею зустрілися. Люба прийшла на побачення в темно-синьому з великими білими горохами сарафані на бретельках. Літній одяг гарно облягав її тонкий стан. Я подумав, що до такого вбрання краще будуть пасувати великі білі ромашки, ніж троянди, і купив їй чималий букет.

– Ти не проти зі мною сфотографуватися? – запитав я дівчину.

– Іти до фотоательє? – Люба невдоволено поморщила лоба. – Я не люблю туди ходити.

– Ні, я подзвоню Антонові, він підійде й зробить знімок, поки ще не стемніло.

– Тоді згода! – кивнула головою Люба.

Я зателефонував другові, і той швидко підійшов до нас.

– Потрібно вибрати цікавий фон, – сказав він.

– Давайте сядемо у сквері на лавці, позаду будуть підстрижені зелені кущики, – запропонувала дівчина. – Мені здається, що буде непогано.

Ми погодилися. Знайшли лавку, я сів поруч із Любою, вона прихилилася до мене, я обняв її за плечі.

– Трохи нижче квіти! – по-діловому скомандував Антон. – Ось так добре! Усміхаємося! Раз! Ще раз! Щиріші усмішки! Ще раз клац! Здається, непогано.

Утрьох ми одразу пішли роздрукувати світлини. За десять хвилин я й Люба отримали по фотографії. Я дивився й не міг відірвати очей. На світлині моя кохана: очі широко розплющені, мила усмішка, ямочки на щічках, товста коса перекинута наперед і великі ромашки, які вона ніжно притискає до грудей.

– Ніби непогано вийшла, – сказала Люба. – Коли піду до фотографа, ніколи не вийду добре, а ось так спонтанно ніби непогано.

– Ти справжня красуня! – сказав я з неприхованим захопленням.

– Хто ж фотографував! – вставив Антон.

Зателінькав мій мобільник: телефонувала мама. У неї підскочив тиск і стало зле.

– Мені потрібно йти додому, – сказав я. – Мама захворіла, треба викликати швидку. Любо, може, підеш зі мною? Познайомишся з мамою.

– Знайшов час для знайомства. Людині зле, тож поспішай додому.

– А ти? Я мушу тебе провести.

– Я проведу! – визвався друг.

– Добре, – погодився я. – Тільки дивись мені! – показав йому кулак.

– Усе буде ок, друже! – усміхнувся Антон.

Мама вже встигла викликати швидку, і я прибіг додому в той час, коли чоловік у білому халаті піднімався до нас сходами. Мамі зробили укол, дали таблетки – і стан її незабаром нормалізувався.

– Іди у свою кімнату, – сказала мама, – мені вже набагато краще.

– Це моя дівчина, – сказав я, показавши світлину. – Її звати Люба.

– Яка гарна! Справжня красуня, – сказала мати. – Коли нас познайомиш?

– Скоро, – пообіцяв.

Фотографію Люби я вставив у рамку, повісив над своїм ліжком.

«Коли в нас будуть діти, вони будуть схожі на свою маму, – думав я, засинаючи. – А наш син пишатиметься своїм батьком».

Еліна

Як добре, що я встигла вивезти з міста дівчаток! Другого червня вили сирени, наводячи жах на містян, над містом кружляли наші літаки СУ-25, гелікоптери, ревли двигуни винищувачів. На землю Луганська прийшов Армагеддон. Розриви ракет здавалися до нестями гучними, люди панікували, бігли хто куди: у підвали багатоповерхівок, у свої квартири, забігали в магазини. Ніхто достеменно не знав, куди будуть спрямовані удари. За моїми припущеннями, то була підтримка наших прикордонників, які стояли на околиці міста. Та коли почулися розриви десь у центрі, я вже не знала, хто й по кому стріляє. Як усе стихло, містом миттєво розлетілися чутки про те, що український літак обстріляв мирне місто, а саме – приміщення будівлі облдержадміністрації. Повсюди говорили про застосування касетних бомб. Переглянувши в Інтернеті новини українських каналів, почула зовсім іншу версію: стріляли місцеві ополченці з ПЗРК[5] по літаку – і ракета влучила в гарячий кондиціонер на будівлі. Місцеве телебачення одразу підхопило вигідну їм версію, і потоком полилося з телеекранів про звірства укропів. Наступного дня моїм батькам повідомили, щоб не виходили на роботу.

– Елінко, що тепер буде? – ледь не плакала мати. – Як жити в такому пеклі?

– Виїжджайте з міста.

– Ні, це неможливо, ми не можемо покинути квартиру. Це жахіття незабаром скінчиться. Чи не так?

Я не знала, що сказати, тому довелося її втішати й запевняти, що насправді незабаром усе стихне. За день після обстрілів авіацією я знову поїхала на дачу.

Якщо так піде далі, то з мене вийде справжня дачниця. Це я так жартую, хоча насправді на ділянці нема вже жодної зілинки, а я мушу тут стовбичити, щоб усе навколо бачити. Тож беру сапку й розпушую землю в міжрядді. Частенько зранку збираю огірки, рву зелень і їду в Луганськ на ринок. Можна й дорогою щось цікаве помітити, і серед базарників почути. Іноді приношу додому городину, і тоді мама починає мені дорікати.

– Навіщо ти це купуєш? Можемо обійтись і без зелені. Люди тікають, бо он як гримить за містом. Що будемо робити, коли нас почнуть обстрілювати?

– По-перше, не панікувати, – кажу їй спокійно, так, ніби злякано не здригається місто від вибухів і все, як раніше. – По-друге, ви ж нікуди не збираєтеся виїжджати, тож закатуй, мамо, баночки з огірочками на зиму, згодяться.

– Допоможеш із консервацією?

– Звичайно!

За півгодини мама вже відсторонює мене від такої нудної роботи: розбиті дві банки, зіпсована кришка. І це ненавмисне!

– Як завжди! – зітхає мама, спостерігаючи, як я збираю скляні друзки.

– Вибач, я не хотіла. Сама не знаю, як воно вийшло.

– Руки не звідти виросли, – незле дорікає вона мені.

– Яку зробили батьки, така й дитинка вийшла, – удавано зітхаю я й розводжу руки в сторони.

– Іди вже! Поклич Солю, нехай вона накладає в банки зелень та огірки, а все інше сама зроблю.

Соля, як завжди, зачинилась у кімнаті й щось скрипить на скрипці. Вона мовчки кладе інструмент на стіл, робить це так, ніби в її руках найцінніша річ у світі. Я жодного разу не торкнулася скрипки. Мені здавалося, що візьми я її в руки, то не тільки смичок переломиться, а й струни порвуться. Соля йде на кухню, де на шести квадратних метрах ніде розвернутися й парує так, як у бані.

До нестями хочу почути голоси моїх пташеняток! Телефоную Ірині, вона втішає:

– Не хвилюйся ти так, дівчаткам у нас подобається. Ходимо гуляти в парк, на атракціони, воджу їх у кафе, на дитячі майданчики.

– Дякую тобі, Іринко!

– І тобі нема чого там робити. Приїжджай до нас, якось потіснимося, знайдемо тобі місце. Перечекаєш обстріли й тоді повернешся.

– Спасибі за запрошення, але справді я не можу приїхати. Дай слухавку Лізі.

– Альо! – чую тоненький рідний голосочок, і щемом наповнюються груди. – Хто це?

– Лізонько, пташечко, це твоя мама. Як ти там, сонечко?

– Добре. А коли ти до нас приїдеш?

– Незабаром, моя ластівочко. А як там Мариночка?

– Вона мене не слухається, – жаліється Ліза. – Не хоче сама застібати босоніжки, каже, що не вміє, а я знаю, що може, але не хоче.

– Ти їй допомагай, ти ж старшенька.

– Я їй так і кажу, але вона все одно не слухається, каже, щоб не командувала.

– Можеш дати їй слухавку?

– Даю.

– Мамо, я скучила за тобою! – чую одразу від молодшої доньки.

– Я також сумую за вами, – кажу їй. – Мариночко, ти повинна слухатися Лізу й не сваритися з нею. Зрозуміла?

– Ага. Буду слухатися. Тоді ти приїдеш за нами? Я хочу додому!

– Донечко, я незабаром приїду, але ти, будь ласка, будь чемною дівчинкою.

– Буду! – обіцяє маленький неслух.

Я кажу кумі, що незабаром заберу дітей, хоча ще не знаю, куди їх прилаштувати, бо сюди привезти не можна. Лягаю на ліжко, зажмурююсь – і мої пташенята стоять перед очима. Діти схожі на мене, і це добре. І не тому, що вважаю себе гарною, а тому, що вони не будуть щоразу нагадувати мені про своїх батьків. Кожного чоловіка, від якого народила дитину, я кохала, а зараз розумію, що є незграбою не лише на кухні, а й у житті. Навколо стріляють, на вулицях блокпости, п’яні люди зі зброєю, а жоден із них не зателефонував, не поцікавився долею своїх дітей. Цікаво, де вони зараз? На чиєму боці? Лишились у місті чи дременули звідси? І чому я їх згадала? Кажуть, що таке буває, коли про тебе хтось думає. Можливо, і так, але вони не варті навіть того, щоб про них згадувати, хіба що варто подякувати за тих пташенят, які сумують за мною й чекають на мене.

– Мої сонечка! Люблю вас! – промовляю стиха, приклавши їхню світлину до губ.

Згадала, що кілька днів не телефонувала Андрієві. Він десь там боронить аеропорт. Раніше кілька разів зустрічалися, коли він приїздив у Луганськ. Андрій розказував, що їх постійно обстрілюють зі стрілецької зброї, а одного разу палили з вогнемета «Джміль». Набираю його номер і зітхаю з полегшенням, коли чую голос.

– Чому не приїжджаєш? – питаю в хлопця. – Якщо так і надалі піде, то забуду, який ти є! – жартую.

– Скажи прямо, що сподобався й ти в мене закохалася з першого погляду! – у тон мені каже він.

– Звичайно! Як можна не закохатися в такого красунчика?! – сміюсь я й питаю, як у них справи.

– Напевно, Елю, ми вже не зможемо приїздити, – каже він.

– Чому?!

– Хотіли доїхати маршруткою, що йшла з Переможного до Луганська, та не вийшло. Добре, що водій був нормальний і попередив, щоб не їхали, бо про нас уже бойовики знають і чекають на нас.

– Це ж добре, що водій свідомий був, – кажу я. – А так могли б потрапити в пастку.

Бажаю йому витримки й прошу мені не телефонувати, обіцяю сама з ним зв’язуватися, коли буде можливість.

Євген

Первомайка порожніє. На вулицях усе більше козаків, техніки й менше людей. Найбільш помітно це тоді, коли я стою на блокпості. Люди виїжджають родинами й поодинці, автобусами та легковиками. В основному вирушають до Росії: там спокійно, їх гостинно зустрічають, надають житло, годують. Здебільшого їдуть матері з дітьми. Коли відбулися перші арешти проукраїнськи настроєних активістів, інші самі повтікали. Менша кількість людей виїжджає на територію України. Кожен із них робить свій вибір, але всіх об’єднує віра в те, що вони незабаром повернуться у своє місто. У кого більше коштів, ті відправляють на три-чотири тижні дітей із матерями на відпочинок до моря.

Сьогодні вдень ніс варту на блокпості. Багато приватних легкових автівок їхали з міста. Біженців помітно одразу: у них великі сумки з речами, вони дещо розгублені й стривожені. Їх можна зрозуміти, бо вже чути голос війни. Долинають звуки працюючої артилерії, і мирні мешканці злякано дослухаються до розривів снарядів. Люди бояться, бо укропи, ненавчені, криворукі, луплять із гармат куди прийдеться й нерідко гатять по будинках мирних мешканців. І що голосніші гепаючі звуки, то більше людей покидає місто. Я повністю розумію жінок, які виїжджають із дітьми. Почуття материнства змушує їх якнайдалі сховати дітей від небезпеки. Але зовсім не розумію тих, хто кричав на мітингах «Референдум!», «Росія, прийди!», «Новоросія!», а тепер, підібгавши хвости, біжить разом із жінками. Сьогодні бачив на блокпості одного такого знайомого. Здоровий, морда хоч цуценят бий, пузо від’їв таке, що ледь втиснувся за кермо свого «Опеля». Поруч із ним дружина, на задньому сидінні серед сумок бабця й дівчинка років трьох. Пам’ятаю, як він бігав із прапорами Росії на мітингах, з розчервонілою пикою, кричав ледь не голосніше від усіх. Не втримався, перевірив документи й кивнув, щоб вийшов.

– Тікаєш? – спитав його.

– Так. Як і всі!

– Ти ж сам ратував за створення нової республіки, а тепер що?

– А що я? Я нічого, – дурнувато кліпає очима.

– Чому ж тепер не захищаєш нашу молоду республіку?

– Так стріляють!

– А ти гадав, що все буде так легко?

– Та я ж не думав, що буде війна.

– Якщо небезпека, то одразу в нору?

Він мовчить, і це зрозуміло: у мене зброя, проти неї не попреш. Мені більше нічого сказати. Мовчки віддаю документи, бажаю щасливої дороги. Здоровило запхав своє тіло в машину, а я нахилився до його вуха й сказав:

– Повертайся, коли перестане гриміти.

Я розумію, що війна незабаром заговорить голосом вибухів і тут, але морально вже готовий. Мати часто плаче.

– Ніколи не думала, що почнеться війна, – увесь час повторює. – Чому нам не дадуть спокійно жити? І що тепер із нами буде?

Заспокоюю її, як можу, але реально розумію, що бойові зіткнення можуть бути й тут, у мирній Первомайці.

Юрко вже кілька днів намагається нас зібрати докупи й попити пива. Коли нарешті така змога з’являється, бачимо, що наша улюблена кав’ярня зачинена.

– Та й магазинів багато вже не працює, – каже Юрко. – Підприємці повтікали. Ось і показала війна справжні обличчя: одні стали на захист міста, а зрадники накивали п’ятами.

Ми йдемо до іншого закладу, знаходимо вільні місця за столиком, замовляємо пиво. Прохолодний напій смакує в таку спеку, тож помаленьку п’ємо й неквапливо розмовляємо. Хлопці підколюють мене, жартують наді мною та Любою.

– Яка вона в ліжку, Женько? – хитро всміхається Антон.

– Я ж не питаю про твою пасію, – відказую я.

– А що моя? Вона досвідчена, а ти Любу відхопив незайманою чи вже бе-у?

– Тобі нема про що поговорити?

– Є. – Антон стає серйозним. – Чули, що творять айдарівці? Віджимають машини, люди вже не знають, куди їх ховати. А що? Самі голі й босі, тож треба хоча б якусь техніку мати, от і лютують, прикриваючись тим, нібито в сєпарів забирають.

– Кажуть, що дівчат ґвалтують, – додає Юрко. – Не знаю, наскільки правдиві такі чутки, але від наших жінок чув, що й хлопчиків ловлять, ґвалтують по черзі, а потім кудись дівають трупи. Невже дійшли до такого?

– Диму без вогню не буває, – каже Антон.

– Ще чув від батьків, що айдарівцям їсти нема чого, тож і в цивільного населення харчі відбирають, і магазини «чистять» по повній.

Ми допиваємо пиво і йдемо по домівках. Проходимо повз будинок Антона, і він просить нас зачекати.

– Я швидко! – каже й біжить додому.

За мить повертається із сяючим обличчям. Він простягає мені сумку з довгим ремінцем.

– Женько, це тобі! Знаю, що ти давно хотів його мати.

– Що це? – Беру до рук сумку.

– Фотик! Тобі такий і не снився!

Я ошелешений стою в позі «замри». Антон не працює, козаки не отримують нічого за свою службу, тож звідки він у нього?

– Де ти його взяв? – питаю.

– Ну не купив же! – радісно всміхається.

– Украв?

– Та ні! Просто забрав у людини, якій він не потрібний.

– Та поясни йому вже! – втручається Юрко.

– Гаразд. Забрав в одного укра. Був тут один активіст-майданівець, а потім дременув так, що все своє добро полишив. Ми там із хлопцями трохи пошастали, я взяв додому настінний годинник: сподобався дуже, сестрі – ковдру синтепонову, майже нову, а тобі ось фотик у подарунок.

– Щойно говорили про айдарівців, – нагадав я йому. – Ми також такими стаємо?

– Ну ти порівняв! Я забрав у нашого ворога, а не в простого жителя.

– Значить, «грабуй награбоване»[6]? Ні, друже, мені не треба такого фотика! – кажу я йому й повертаю сумку.

– Хотів як краще! – Антон ображений.

Він дістає цигарку й курить, пускаючи великі клуби диму.

– А хочеш, я собі цей залишу, а тобі свій «Nikon» подарую? – він знову засвітився радістю. – Справді, краще я тобі свій віддам. Він не такий крутий, як цей, але справно працює. Постійте, я миттю!

Не дочекавшись від мене відповіді, Антон біжить додому.

– Я ж не встиг і рота відкрити, – кажу я Юркові.

– Ти ледь його не образив, – зауважує він. – Візьми подарунок, не ображай друга.

– Добре, – зітхаю я.

Еліна

Стільки часу минуло, а я нічого не знала про долю хлопців із нашої ДРГ[7]. Із Сашком заради безпеки зустрічалися рідко, та й запитувати я не мала права. Сказати, що була стурбована їхньою долею, – нічого не сказати. Від їхньої роботи залежала участь кожного з нашої шестірки. Коли один погорить, то всім доведеться згортати свою діяльність, а я мала намір зробити свій внесок у звільнення міста. Чомусь завдання збирати матеріали про пересування та кількість ворожої техніки та чисельність бойовиків мені здавалося не надто важливим. Хотілося чогось більшого й дієвого, але було розуміння, що в нас усе ще попереду. Ігор Максимович казав, що в нашої групи незабаром буде перше оперативне перевірочне завдання, і я напруженно очікувала.

На дачу я вже майже не їздила через обстріли, тож доводилося вигадувати якісь справи й блукати містом. З кожним днем ставало все небезпечніше це робити. Гримить навколо, бойовики скаженіють. Вони гасають спорожнілим містом на машинах та БТРах[8], зводять посеред вулиць блокпости. Сьогодні поверталася додому й побачила, як за два будинки від нашого кадирівці, яких останнім часом значно побільшало в місті, установили гармату на дитячому майданчику. Проходячи повз них, чула їхню збуджену веселу розмову. Вони смажили шашлики, розпаливши багаття посеред пісочниці. У мене все кипіло всередині від люті, але я повинна була пройти повз них тихенько, мов миша повз полюючого кота, опустивши очі, щоб не привертати до себе уваги.

– Хто вони тут?! – виливала назовні своє обурення вже вдома. – Хто їх сюди кликав? Вони прийшли непрошеними гостями, а я, справжній господар міста, маю їх боятися?! Чому?!

– Еліно, не кричи так, – попросила мати. – Сусіди можуть почути.

– Та нехай слухають!

– Доню, ми не знаємо, хто зараз із сусідів на якому боці, – втрутився батько. Він завжди спокійний і розсудливий. – Хтось воює за Україну, але ж багато хто разом із тими кадирівцями. Не факт, що не можуть за стіною почути й донести на тебе. Ти хочеш арешту? Уже чимало людей забрали в СБУ, у підвали, і ніхто не знає, що з ними сталося.

– А в тебе діти без батька, – нагадала мати чи то про дітей, чи про те, що вони безбатченки.

– Справді, Елю, треба бути обережною, – озвалася тихим голоском Соля. – Ні ти, ні наша родина нічого зараз не можемо змінити, а ось накликати біду своєю необережністю можна.

– Солю, сонечко, – кажу я, уже охоловши, – ти б узагалі не виходила з дому. Не дай, Боже, потрапити до лап отих бородатих нелюдів.

– А я й не ходжу. Тобі також не потрібно зайвий раз ходити містом.

– Нічого, скоти, сьогодні вважаєте себе господарями міста та наших доль, а незабаром прийдуть наші солдатики – швидко накиваєте п’ятами, – звертаюся до бойовиків.

– Швидше б уже, – зітхає мама і йде на кухню.

Лише зараз згадую, що в моїй шкарпетці на нозі лежить ще й досі маленька флешка. Збиралася зателефонувати Сашкові й передати зібраний матеріал, а побачила бородачів і геть усе забула. Лаю себе за те, що емоції взяли гору над тверезим розумом. Знаю, що так не повинно бути, бо точно стану першою, хто завалить операцію. Набираю на комп’ютері текст-повідомлення побаченого сьогодні, не забуваю вказати координати кадирівців із гарматою, скидаю інформацію на флешку й одразу видаляю дані з комп’ютера.

– Привіт, Сашуню! – кажу йому по телефону. – Страва готова, можеш приходити скуштувати, – передаю умовними словами.

– Коли? – питає він.

– Як тобі буде зручно.

– Давай завтра о десятій ранку, – пропонує він.

– Домовились, – кажу йому і йду на кухню, де мама бряжчить посудом, готуючи їжу. – Можу щось зробити, – пропоную їй допомогу.

– Посоли воду в каструлі на плиті, – говорить мама, не повертаючись до мене.

Я солю й лише тоді, коли сіль розчинилася, помічаю, що ця каструля стоїть не на плиті, а біля неї.

– Що ти наробила? – мама в розпачі. – То вже готовий суп, він давно посолений.

– Пробач, я це зрозуміла, але запізно. Якось читала, що в пересолену страву можна вкинути цілу картоплину й проварити, щоб картопля увібрала зайву сіль.

– Будеш сама ропу їсти? Отож! Іди вже звідси! – роздратовано каже мати. – І що в тебе в голові? Чоловічі штани і все?

Іноді такі докори мене по-справжньому дратують. Сьогодні я не в гуморі, тож кидаю матері: «Не штани, а те, що в них», – і йду геть. Їсти зовсім перехотілося.

Євген

Я знову зустрівся з Любою, і серце наповнилося ніжністю. Мимоволі думаю про те, що такого зі мною ніколи не було раніше. Зустрічався з дівчатами, здавалося навіть, що я їх кохав, але все те було несправжнім. Це стало зрозумілим лише тоді, коли я почав зустрічатися з Любою.

Тепер кожна вільна хвилинка з думкою про неї. Я прокидаюсь і лягаю спати, думаючи про Любу. Невже так буде все наше життя? Чи не розпорошиться наше кохання серед сірих буднів? Відповіді не знаю, але зараз я щасливий і хочу зробити її життя світлом, щоб кожен новий день був як народження любові. Хлопці кажуть, що в мене «дах їде від медсестри», але насправді вони мені трішки заздрять тією білою заздрістю, якщо вона може мати такий колір.

– Ти так і не зізнався їй, що вступив до козацької нацгвардії? – спитав учора Юрко.

– Поки що ні.

– Чому тягнеш?

– Намагаюся підвести її до того, що козаки – захисники своєї землі, а вона гне своє.

– Не думаю, щоб вона тебе покинула, коли дізнається, де ти днями й ночами пропадаєш.

– Ти просто її погано знаєш.

– Ти краще порадь їй тримати язик за зубами, а свої переконання – у голові, – порадив друг. – Без кінця тривають арешти «свідомих».

– Та я вже натякав їй.

– Не натякай, а скажи так, як є, Брате.

«Брат» – мій позивний. Коли постало питання обрати собі позивні, то в нашої трійки проблем не виникло. Якщо Антон і до цього мав прізвисько Родич, то так і приклеїлося до нього це слово. Юрко частенько називав мене братом, то ми залишили це звертання за мною. Юркові довго вигадувати щось не було потреби. Його прізвище Щасливий, тож для зручності ми залишили за ним позивний Щастя. Коли батько Юрка вступив у ряди козацької гвардії, хлопець жартував, що двох Щасливих бути не може.

– Я запропонував йому взяти позивний П’яниця, – розповів він нам.

– Образився?

– Та чхав я на його образи! – махнув рукою Юрко. – Цікаво, що буде, коли він на службі зранку добряче хильне?

– Такі номери тут не пройдуть, – сказав я тоді другові.

Я не помилився. Коли чоловіка застукали за пиятикою на посту, козаки зібралися, змусили спустити штани, лягти на колоду й добряче відшмагали батогами по дупі. Після цього він кілька днів не ходив на службу, але й не пиячив.

– Схоже, що я за нього більшого сорому набрався, ніж батько, – сказав Юрко.

– Не переймайся, – утішав я друга, – діти за батьків не несуть відповідальності.

– То по закону, а якщо по совісті… – відказав він і після того випадку кілька днів ходив похмурий і небалакучий.

Останнім часом Люба не на жарт стривожена. Вона майже завжди на роботі, бо, за її словами, виїхало багато співробітників, зокрема й лікарів. При нашій зустрічі вона мені розповідає про те, що дуже стомлена й воліла б краще виїхати з міста, але нема куди.

– Може, і справді тобі кудись звідси виїхати? – сказав я їй. – Можна спробувати поїхати в Росію, там гостинно приймають наших біженців.

– У Росію?! – Люба спалахнула, як сухий сірник. – Кажеш, гостинно приймають? Спочатку шлють сюди свої танки, а потім приголублюють? Краще вже нехай тут загину, ніж поїду туди!

– Їде цивільне населення, матері з дітьми, бабці. Вони ні в чому не винні. Незабаром усе скінчиться й вони повернуться додому, – кажу я спокійно, пригорнувши Любу до себе й погладжуючи долонею її плече.

– Мені здається, що все лише починається, – зітхає Люба.

– Чув від людей, що наші лікарі повлаштовувались у Росії на роботу за фахом і отримують там утричі більшу зарплатню, а дехто знайшов місце в приватних клініках, то там узагалі зарплати високі. Гадаю, що медсестри також непогано заробляють.

– Мені не потрібні їхні смердючі рублі, – категорично заявляє Люба. – Я хочу жити на своїй землі, – і додає: – Спокійно жити.

– Буде, моя хороша, спокійне життя, буде, – запевняю. – Козаки надійно стали на її захист, не за гроші – за свободу, – помаленьку підводжу її до свого зізнання.

– Про яку свободу ти говориш? Я – про біле, ти – про чорне. Україна зараз виборює свободу й відстоює свою цілісність. А що козаки? Хочуть собі відірвати ласий шмат української землі?

– Ні, вони хочуть збудувати свою республіку, вільну від олігархів, які грабують країну, від корупції, від нечистих на руку керівників.

– А самі в цей час грабують покинуті будинки тих, кого захищають? – з іронією каже Люба.

– Усюди не без виродків, але козаки з такими розправляються, – упевнено кажу я. – За таке можуть і розстріляти.

– Правильно! Мало гине людей, так і свої своїх стріляють, – знов іронізує Люба.

– Повинен бути порядок у всьому, а не так, як на Майдані, – ляпнув я й прикусив язик: не хотів торкатися теми Майдану.

– А що на Майдані?

– Там був хаос, як і в усій Україні.

– Як щось не влаштовує, то борись!

Мало не злетіло з вуст, що я так і роблю, добре, що вчасно схаменувся.

– Ось побачиш: козаки наведуть лад.

– Подивись на них тверезими очима. Що вони принесли нам? Що дав цей клятий референдум? Війну.

– Війна скоро скінчиться, і буде все добре, – кажу я й лагідно пригортаю Любу до себе.

– Добре, що ти не з козаками, хоча й так їх хвалиш, – зітхає дівчина й обіймає мене обома руками.

– А якби був із ними? – питаю я нібито жартома, а в самого серце завмирає.

– Я б тебе вбила своїми руками, – каже вона, – а зараз поцілую, – припадає до моїх губ.

Еліна

Луганськ перетворюється на місто з якогось фільму жахів. Порожніють вулиці, мирних мешканців замінюють люди в камуфляжі зі зброєю, серед яких чути не тільки голосну мову кадирівців, а й акання росіян. Залізничний вокзал не може вмістити всіх охочих виїхати, тому люди заповнюють перони. У їхніх очах розгубленість та страх перед невідомістю. Хтось їде в найближчі села до родичів, де менше чути вибухи, хтось виїздить подалі звідси. Речей зазвичай багато із собою не беруть. Одні впевнені, що повернуться за кілька тижнів, інші – за місяць. Потяги переповнені, ідуть із запізненням на багато годин, іноді чекаючи, доки полагодять пошкоджені колії, або змінюють маршрути. Лише в людей один маршрут під назвою «Подалі від війни». Одні діти, ще не зовсім усвідомлюючи небезпеку, знаходять собі розвагу, бігаючи навколо валіз.

Часто виють сирени, і їх виття наводить жах. Звук сирени – небезпека, а це значить, що смерть прилітає разом із цим звуком, вишукуючи свою здобич. Коли все стихає, діти, як і раніше, висипають із будинків на вулицю. В одній пісочниці поблизу нашого будинку й досі стоїть гармата, поруч – кадирівці. Іноді вони про щось голосно сперечаються, потім можуть здуру пальнути вгору з автоматів. Неподалік від них, за рогом будинку, діти спокійно граються на майданчику. Десь за містом голосно розривається снаряд, а «ЦРУшники» вже не біжать у підвали, вони спокійно продовжують будувати здогадки, хто по кому й де стріляє. Лише виття сирени чи літака може змусити зрушити з лавок цих стареньких. Людина має властивість швидко пристосовуватися до будь-яких умов життя, але такий оксюморон[9] дивує навіть мене. Спостерігаючи, як молоді матусі з візочками спокійно проходять повз блокпости, нашпиговані зброєю, я думаю про те, що колись мої дівчатка виростуть, і я розповім їм, як ми тут жили. Не знаю навіть, повірять вони мені чи ні, але буду розповідати.

Іду на зустріч із Сашком, обходжу кадирівців. Не знаю чому, але вони мене лякають. Мені неприємні їхні голосно-крикливі емоційні діалоги мовою, якої я не розумію. Коли йдеш повз них, вони оглядають тебе безцеремонно з ніг до голови, потім регочуть. І ти, як дурепа, починаєш думати, що з тобою щось не гаразд. Перший раз, коли я почула їхній сміх позаду себе, навіть подумала, що забула вдягти шорти, потім зрозуміла, що вони так розважаються.

Сашко вже чекає на мене. Я вітаюся за руку й одразу непомітно вкладаю маленьку флешку в його долоню. Замовляємо морозиво, і я, озирнувшись, стиха його питаю про хлопців із нашої групи.

– Розумію, що це закрита інформація, – кажу йому, – але хоча б натякни, як вони?

– Цікава ти, Елінко, – усміхається він.

– Яка вже є, і виправити неможливо.

– Ти, Олег і Максим поки що справляєтесь із поставленим завданням.

– Невже те, що я передаю, має цінність?

– Усе має цінність, – ухиляється він від прямої відповіді. – Щоправда, Семен мене дещо тривожить.

– Чому?

– Почав зустрічатися з дівчиною, яка працює на кухні ополченців. Спочатку я його навіть похвалив, бо так можна почути від дівчини якусь корисну інформацію, а на останню зустріч він прийшов зі стійким запахом перегару.

– І що з того? Може, трішки десь випив пивка.

– З його фізіономії я б не сказав, що він випив бокал пива, – сказав Сашко. – Можна припустити, що Семен добряче пиячив цілу ніч, а алкоголь розв’язує язики, тим паче, коли поруч гарна дівчина.

– Так поговорив би з ним, – раджу я, хоча це й так зрозуміло без моїх повчань.

– Із ним мав розмову сам Ігор Максимович, і Семен запевнив, що таке більше не повториться, мовляв, хильнув трохи на дні народження коханої, але я чомусь не повірив.

– Будемо сподіватися на краще, – сказала я й спитала про інших хлопців.

– Олексій записався в ряди «славних ополченців» без проблем, Іван та Максим – також, їх поставили охороняти склади боєприпасів, тож там поки що все йде за планом.

– І довго ще мені нишпорити вулицями? Коли вже отримаємо справжні, більш серйозні завдання?

Сашко не поспішає з відповіддю. Він хитро поглянув на мене й так собі спокійно відправляє в рот ложечку за ложечкою морозиво.

– Якби ми були зараз дітьми, я б схопила морозиво й розмазала б його по твоїй мордяці! – кажу я, і Сашко регоче.

– Ти така, як і була!

– Уже не вперше чую. І довго будеш мучити мене? Хочеш випробувати моє терпіння? – кажу жартома. – Ти ж мене знаєш: я нетерпляча!

– Знаю, тому й хочу трішки помучити, – каже він з усмішкою на обличчі. – Мені подобається, коли ти жартуєш, а ще більше – коли злишся.

– Не дам тобі такого задоволення! – кажу я й розтягую рот в усмішці.

– І куди твої чоловіки дивилися? На їхньому місці я б тебе нікуди від себе не відпустив, – каже він, і я не розумію, жартує чи ні.

– Ну і?.. – нахиляюся над столиком, щоб бути ближче до нього, і свердлю його поглядом.

– Ігор Максимович сказав, що незабаром уже буде перша перевірочна операція, – стиха промовляє він і знову береться до морозива так, ніби його місяць не годували.

– Нарешті! – полегшено видихаю я.

– Ти так це промовила, ніби витягла виграшний лотерейний білет, – усміхається Сашко.

Євген

Мама знову тягне мене на дачу. Я погоджуюсь з умовою, що ввечері повернемося додому. Вона починає щось говорити про те, що можемо не встигнути й доведеться заночувати, але я наполягаю на своєму. Їй нічого не залишається, як погодитися.

У маршрутці тиша. Лише іноді пасажири стиха перемовляються між собою. Люди навчилися мовчати, бо ніхто не може бути впевненим у своїх знайомих чи сусідах: у неспокійний час багато хто опинився, як зараз кажуть, по різні боки барикад. Поки дісталися ділянки, сонце вже піднялося й нестерпно палить. Мама щось бурмоче про те, що потрібно було вставати раніше, бо тепер буде не полив, а знищення городини. Я мовчки дістаю шланг, відкручую вентиль і починаю поливати.

– Синку, не лий на листя, а то одразу пожухне під сонцем, – мати добрішає, – під низ направляй струмінь.

– І навіщо нам стільки огірків? – кажу я, побачивши, що мати вже зібрала їх зо три відра.

– Буду консервувати на зиму.

– Це зрозуміло, але ми стільки не з’їмо.

– А якщо не буде чого їсти?

– Як це не буде? Ми ж не в блокадному Ленінграді живемо, – жартома кажу їй.

– Женю, ти давно був у магазинах? Отож! Уже нема завозу, є лише залишки продуктів. Люди готуються до найгіршого й роблять запаси, скупили все, що можна, – пояснює мама, підв’язуючи стебла помідорів. – Я також дещо прикупила, а ось сірниками та свічками запаслася недостатньо.

– Може, ще й солі десять пачок купила? – питаю я насмішливо.

– Не десять, а п’ять, – серйозно каже мати. – Тепер уже шкодую, що мало взяла, але пізно: сіль давно вигребли, а в нас ще заготовки не зроблені. Та й продуктів зробила невеликі запаси.

– Так купи ще, щоб спокійніше тобі було.

– За що, Женю?

– Я ж тобі дав свою картку, там є кошти.

– Женю, ти живеш у казармі й не знаєш, що в місті коїться. Банкомати порожні, і не відомо, коли їх поповнять. Кажуть, що укропи не пускають до нас інкасаторські машини. У мене є трохи грошей, але ж треба за щось хліб купувати. Борошна вдома лише шість кілограмів. Тримаю на чорний день, нічого вже не печу. Воно, звичайно, не моє діло, – ніяково промовляє мати, – та все ж хотіла тебе спитати.

– Питай.

– Вам щось за службу у Війську Донському платять?

– Ні, – усміхаюсь, – не платять. Ми ж добровільно стали на захист свого краю, не за оплату – за ідею.

– А в Луганську кажуть, що добре платять, – говорить мама й замовкає. Згодом каже: – Я все думаю, Женю, чи не помилилися ми, ідучи на референдум? Ніхто тоді й гадки не мав, що таке буде. Гадалося, що відділиться Донбас – і заживемо по-іншому, а воно он яка наша свобода. Гинуть люди з обох боків, ллється кров. Навіщо нам така свобода?

– А коли вона давалася легко? Ціна свободи завжди висока.

Мати виносить низенький ослінчик, сідає неподалік від мене відпочити.

– Коли ти вже приведеш свою дівчину? Я хочу з нею познайомитися.

– Колись познайомлю.

– Мені так сподобалася фотографія, де ви з нею вдвох. Така гарна пара! А чому Антон не сфотографує тебе з нею, щоб ти був у формі? Донський козак і чорнява козачка! Вийшло б гарно!

– Можливо, – кажу я стиха.

– А чому так сумно? Щось не так? Чи посварилися?

Я мовчу, роблю вигляд, що ретельно намагаюся полити картоплю, ллючи воду на землю так, щоб не замочити листя.

– Мамо, скажи мені, чому люди дивляться на одні й ті ж речі, а бачать їх по-різному? – питаю я згодом. – Дві людини, українці, люблять свою землю, і кожен із них вважає себе патріотом. Беремо за приклад Майдан. Одна людина побачила там прояв патріотизму, відродження нації, інша – сплановану американцями подію. Обоє хочуть бачити свою землю процвітаючою, людей – щасливими. Одна ведеться на заклики бандерівців, іде на війну заради щастя своєї країни, не хоче жити в корумпованій державі, де все, зароблене простими людьми, розкрадається. Інша також не бажає терпіти корупцію, офшори й таке інше, вона також хоче, щоб люди жили краще, і йде в ополчення, щоб захистити свою землю. Здавалося б, що обоє готові віддати все за краще життя, але опиняються по різні боки й між ними стіна. Чому так? Ти знаєш?

Я вже не помічаю, що вода ллється поверх бадилля картоплі, мама сидить у задумі.

– Напевне, тому, що дивлять на одне й те ж із різних ракурсів, – каже мама.

Я перекриваю воду й сідаю поруч із матір’ю.

– Чому ти спитав про таке?

– Просто так.

– Тому що ви з Любою дивитеся на одні й ті ж події з різних боків?

Я обнімаю маму за плечі.

– Ти така здогадлива, – кажу я їй. – Вона ще не знає, що я на службі. Не знаю, що буде, коли про все дізнається.

– Кохання, якщо воно справжнє, ладне зламати будь-яку стіну, – стиха промовляє мати.

Увечері повертаємось у місто. Під нашими ногами в тісній маршрутці кошики та відра з огірками й першими помідорами. Пахнуть кріп, листя хрону, смородини та вишні, петрушка та м’ята – усе так, ніби й нема війни. Уже на під’їзді до Первомайки стало чути віддалені розриви снарядів. Глухі звуки чути навіть крізь гудіння двигуна маршрутки. У салоні стає тихо.

– Кажуть, що біля Краснянки йдуть бої, – чую, як позаду шепоче жіночка своїй попутниці.

– А я чула, що укропи вже дійшли до Кремінної, – каже стиха інша жінка.

– Дивись, так і до нас докотиться війна, – зітхає перша, і знову панує тиша.

– Війна вже прийшла, – озивається дідусь позаду нас.

На нього зиркнули пасажири з усіх боків, і ніхто не промовив ні слова.

Еліна

Прийшов час забирати дітей із Харкова, а я не знала, куди їх прилаштувати. Сюди привозити не мала наміру: занадто ризиковано. Навіть якби я не виконувала завдання, а просто жила в місті, то все одно б моїх крихіток сюди не привезла. Дивуюся мамочкам, які безпечно виходять із малятами на прогулянки чи відпускають дітей самих гуляти на майданчики. Ніхто не застрахований від прильоту снаряда чи свавілля ополченців. Більшість дітей вивезли з міста, і навіть дорослі тремтять, коли чують виття сирен та літаків. Але якась частина матерів із дітьми лишилася тут, і мене дивує їхня безпечність.

– Невже їм не страшно? – задаюся питанням завжди, коли бачу таких матерів із дітьми.

Я не з лякливого десятка, але боюся нальоту авіації. Цей страшний виючий звук буде переслідувати мене, напевно, завжди. А діти як? Навіть уявити боюся, що мої крихітки почули б такі гучні звуки.

«Потрібно поговорити спочатку з Іриною, – вирішую я. – Можливо, вона підкаже, куди можна прилаштувати моїх доньок».

– Нікуди я їх не віддам! – категорично заявила кума. – Вони вже звикли до нас, ми – до них. Звичайно, що їм не вистачає мами, часто говорять про тебе, питають, коли ти їх забереш. У Харкові багато родин прийняли біженців, і всі якось живемо. Що робити? З нами таке ж могло трапитись, і я не думаю, щоб ти нас не прихистила. У важкий час ми повинні одне одного підтримувати й допомагати. Ми ж українці, своїх у біді не покидаємо. Чому ти, Елінко, не приїздиш до нас?

– Іро, про все одразу не розкажеш, – ухилилась я від відповіді. – Поки що буду тут, а тобі щиро вдячна за дітей. Напевно, уже набридли тобі своїми сварками?

– Вони ж діти! Посварилися, а за мить уже миряться. Як там у вас? Стріляють?

– Стріляють.

– А що по телебаченню кажуть? Скоро кінець?

– Що можуть розказати російські канали або «Луганськ-24»? Тут правди не почуєш, одні страшилки про укропів, – відповідаю їй, знаючи, що потрібно бути обережною в розмовах: не виключені прослуховування.

Вирішено: діти залишаються ще на деякий час з Іриною в Харкові, а там можливий наступ наших і звільнення міста. Згадала, що вже давненько не зв’язувалася з Андрієм. Їм там нелегко, навіть гаряче. По аеропорту велись обстріли і з боку Луганська, і з Краснодонської траси, Андрій розказував, що були прильоти до них і з боку Росії. Хлопці мужньо тримаються, хоч аеропорт знеструмлено, а з початку червня він іще й зневоднений: сепаратисти підірвали трубопровід. Набираю номер Андрія. Додзвонитися нелегко, тож не вдається з’єднатися з першого, другого, третього разу. Я почала нервуватися. Ходила з кутка в куток, поки простору моєї кімнати стало замало. Пішла на кухню попити води, набрала її в чашку, не встигла донести до рота, як клята чашка вислизнула з рук, жалібно дзенькнула об долівку.

– Що на цей раз? – Мати зазирнула до кухні. – Я так і знала! Чашка! Уже котра за місяць?

– Мамо, не зуди! – сказала я нервово.

Нахилилася до крана, напилася з долоні.

– Тепер так буду пити! Чи обов’язково треба під злу руку гавкнути? – кинула їй і вийшла геть.

Розумію, що так не можна, але само зірвалося з язика. Непомітно ми стаємо нервовими та злими. Війна нас робить такими, хоча це ніяк не виправдовує мої грубі слова. «Перепрошу маму, але не зараз», – вирішую я й знову набираю номер Андрія.

– Привіт, Елю! – почула його голос і полегшено видихнула: живий!

– Андрійку, як справи? Як ви там? Тримаєтеся?

– Аякже! – бадьоро відповідає він. – Коли не на завданні, то даємо хропака. Коли б іще ми виспались, як не на службі? – каже він жартома.

– А якщо чесно й серйозно?

– Лагодимо генератор. Ще трішки – і будемо зі світлом. Воду підвозять, тож усе чудово!

– Обстрілюють часто?

– Сепаратисти мають погану звичку стріляти, коли я лягаю спати. Трохи заважає, але не дуже! – відбувається він жартом.

Знаю, що багато розповісти не може, бо телефони прослуховуються, але що живий і бадьорий, мене заспокоює. Прощаюсь із ним, бо обізвався інший телефон.

– Запрошую на морозиво, – каже Сашко.

– Зараз?

– За півгодини.

На душі стає тривожно. Такий умовний знак означає, що склалася непередбачувана ситуація. Півгодини як цілий місяць. Годинник завмер і не поспішає вести відлік часу.

– Чому така нервова? – питає мати, зайшовши в мою кімнату. – Образилася за чашку? Та нехай вона згорить, та чашка!

– Ні, усе добре, – відповідаю, поглянувши на настінний годинник. – Це ти не ображайся на мене, що зірвалася. Куплю собі цілу упаковку одноразових пластикових стаканчиків, вони не б’ються.

– Бачу, що таки образилася, – зітхає мама.

– Мамо, не діставай тими чашками! – кажу нервово, хоча намагаюся стриматись. – Я піду поїм морозива.

– У морозильнику є пачка.

– Мене Сашко запросив.

– І в такий неспокійний час ти думаєш про чоловіків, – зітхає мати. – І в кого ти така вдалася?

– У тебе! – кинула я й швидко вийшла. – Скільки можна одне й те саме?! – пробубніла собі під ніс, грюкнувши дверима.

Поспішаю на зустріч, а мозок свердлить одне запитання: «Хто?» Сашко, як справжній чоловік, приходить раніше. Стримую себе, щоб не побігти, підходжу, вітаюсь.

– Що замовити? – питає так, ніби нічого не сталося.

«Ось у кого потрібно вчитися витримки», – думаю я. Сідаю навпроти нього за улюбленим столиком. Він усміхається до мене, неспішно перегортає сторінки меню, хоча ми стільки разів тут зустрічалися, що я вже знаю його напам’ять.

– Те, що й собі, – відповідаю йому.

Він замовляє два пломбіри, і я питально дивлюся на нього. Він знущається! Удає із себе закоханого на побаченні, а я вся як натягнута струна. Чекає, доки я заспокоюсь? Роблю кілька глибоких вдихів-видихів, прошу офіціантку принести півлітрову пляшку холодної газованої води.

– З лимоном чи без? – питає вона.

Ще й вона дістає!

– Холодної газованої води! – повторюю я. – Зрозуміло?

Дівчина ображено піджимає губи й не поспішає принести воду. Нарешті вона виходить, виляючи задом, мовчки ставить пляшку переді мною. Кілька ковтків прохолодного напою охолоджують мої нутрощі та мізки.

І тут я помічаю, що Сашко показує очима на когось позаду мене. Нахиляюся поправити шнурки на кросівках і бачу за сусіднім столиком чоловіка. Ми говоримо про спеку, яка стоїть останніми днями. Напевно, чоловікові стало нецікаво, і він незабаром розраховується і йде.

– Хто? – нарешті можу поставити вголос запитання, яке вже майже годину бурить мою свідомість.

– Семен.

– Я так і знала! Що трапилось?

– Нажерся, як свиня, почав своїй пасії душу виливати, – коротко пояснив він.

– Звідки ти дізнався?

– Підібрав його п’яного, майже без тями, привів до належного стану, став допитувати, що встиг своїй дівці розказати. Він зізнався, що пам’ятає лише те, що казав їй, щоб тікала звідси, бо незабаром наші прийдуть і ополченців виженуть. Уяви, так і сказав – «наші»! Не треба великого розуму, щоб зрозуміти, хто є наші. Може, іще щось розтріпав – не знаю, та й сам він не може згадати. Ось такі справи, Елю!

– Невеселі, – промовила я. – І де він зараз?

– Уже на українській території – такий був наказ Ігоря Максимовича.

– І що тепер?

– Вирішувати вам, – сказав Сашко. – Можливо, Семен називав ваші прізвища, тож ми не можемо наражати вас на небезпеку.

Я задумалась. Становище наше – п’ятдесят на п’ятдесят. Може, здав нас Семен, розв’язавши язика на п’яну голову, а може, і ні.

– Що вирішили інші хлопці? – запитую Сашка.

– Вони залишаються, а ось тобі варто добре подумати. Усі хлопці – холостяки, а в тебе двоє дітей.

– Я залишаюсь! – відповідаю йому відразу.

– Добре подумала?

– Діти в надійних людей. Що тут думати? Я свідомо йшла на ризик і зараз розумію, що може зі мною бути, але я готова до всього. Які будуть подальші накази?

– У тебе з Олегом уже є завдання. Ви з ним справляєтесь. Іван та Максим уже отримали своє перше оперативне перевірочне завдання. Може статися так, що після його виконання їх також доведеться виводити.

Ми прощаємось, і я поспішаю в центр міста з надією дізнатися щось нове.

Євген

Уже кілька днів температурю й бухикаю. Застуду підхопив, напевно, тоді, коли повернувся з блокпоста до казарми й тіло, яке, здавалося, ось-ось почне плавитися від спеки, облив холодною водою. Прохолоди вистачило ненадовго – тіло швидко знову нагрілося. Уже з тиждень стоїть неймовірна спека, якій раді хіба що жовтоголові соняхи. Їх ціле поле я бачу чи не щодня, коли стою на варті за містом. Море маленьких сонечок тягнеться до самого горизонту, зливається із синню неба. На небі ані хмаринки. Земля благає пити, а отримує лише рани на своєму тілі від розривів снарядів…

Ледь відбув зміну й попросився у звільнення.

– Іди до лікарні, – порадили мені хлопці, дивлячись на те, що я ледь тримаюся на ногах під нещадними променями небесного світила.

– Добре, – кажу їм, хоча знаю, що не піду туди.

Я не можу показатись у формі Любі. Розумію, що так не може тривати вічно, але я її занадто кохаю, тому боюся втратити. Дорогою додому заходжу в аптеку й прошу дати мені щось від застуди.

– Температура є? – питає аптекарка.

– Так.

– А кашель?

– І кашель.

– То, може, краще вам звернутися до лікарні?

Я так подивився на неї, що дівчина мовчки пішла нишпорити по чарунках шафи.

– Залишився невеликий вибір, – каже вона, – але візьміть оце, там є інструкція.

Розрахувавшись, іду додому. Спочатку душ, потім усе інше. Чути, як мама щось готує на кухні. Вона завжди чекає на мене й намагається почастувати чимось смачненьким, хоча продуктів у магазинах обмаль, а як щось і є, то нема за що купувати. Прохолодна вода дає мені полегшення. Я не витираю тіло, а лише злегка змочую рушником із нього краплі води, іду на кухню.

– Як справи, Женю? – питає мама, накладаючи в миску вареників із вишнями.

– Усе добре. Мої улюблені варенички! Дякую тобі!

– А ти казав: навіщо нам та дача! – задоволено всміхається мати.

– Та я ж їжджу туди лише заради такої смакоти! – жартую я.

Їм вареники, бо не було в роті ані росинки із самого обіду, але погано відчуваю смак. Так буває завжди, коли занедужаю. Намагаюся бути бадьорим, розхвалюю страву, щоб мати не помітила моєї недуги.

– Сьогодні в сусідів купила три кілограми борошна вищого ґатунку, – пояснює мати, – задешево придбала, майже за півціни.

– І хто це в нас такий щедрий?

– Юркова мати. Днями його батько цілий вечір тягав мішки з борошном та цукром, – пояснює мати. – Ще бачила, як носив коробки з чимось. Мені так здалося, що з консервами або тушонкою.

– Ти не спитала її, де взяли продукти?

– Вона сама сказала, що видали чоловікові. Я й веду до того, чи правда це? Бо шепочуться сусіди, ніби козаки розтягли всі продукти з магазину підприємця, який виїхав.

– Не знаю, мамо, – кажу я, хоча здогадатися неважко, звідки в них ті харчі.

– Не віриться мені, що наші захисники можуть таке чинити, – розмірковує мама.

Вона подала мені компот і миє посуд. На душі від почутого неприємно. Що подумають про нас люди? Стали на захист, а самі займаються мародерством? Юрків батько – п’яниця, тож не виключено, що міг повестися на легку наживу. Своїм учинком такі «захисники» підривають авторитет у населення, тож потрібно поговорити з Юрком на цю тему.

«Він повинен бути завтра вдома, тож тоді й побалакаю», – вирішую я.

Ще раз дякую матері й кажу, що піду відпочину. Беру із собою склянку води, щоб запити пігулки, заходжу у свою кімнату. Ледь видавив їх із блістера, як зайшла мати.

– А я й бачу, що з тобою щось не те, – каже з порога. – Кволий якийсь, очі червоні. Захворів?

– Трохи застудився, – відповів я, ковтнувши таблетки.

– Зараз поміряємо температуру.

– Не треба.

Сперечатися марно. За мить термометр, який видався мені занадто холодним, уже був під моєю пахвою.

– Нічого собі! У тебе тридцять дев’ять! – схвильовано каже мати. – Я викликаю лікаря!

– Не треба! – протестую я. – Уже випив жарознижуюче, тож трішки посплю – і все минеться.

Мати неохоче залишає мене, і я провалююсь у сон.

Мені наснився весняний степ. Навколо море польових квітів, чути спів пташок, сюрчання коників. Переді мною Люба. Я стою позаду й вплітаю в її розпущене волосся польові ромашки. Коли все волосся заквітчалося білявками-ромашками, прошу дівчину повернутися до мене. Люба ніби не чує, вона повільно йде вперед, а я намагаюся піти за нею, наздогнати, але не можу зрушити з місця: ноги ніби пудові гирі.

– Любо-о-о! – кричу я й прокидаюся.

Чоло мокре від поту, серце ледь не вискочить із грудей. Добре, що мати не чула мого крику, а то б знову наполягала на виклику лікаря. На столі лежить термометр, міряю температуру – знову тридцять дев’ять. Страшенно хочеться пити. Плентаюся на кухню, випиваю залпом дві кружки води, набираю ще одну і йду пити пігулки.

Увечері я не пішов вечеряти, мати кликала, але я вдав, що сплю. З голови не йшов сон про Любу. Було відчуття, що трапиться щось лихе.

– Такі думки від недуги, – заспокоїв я себе й знову провалився в сон…

Зранку до мене зайшов Юрко.

– Як ти тут, доходяго? – усміхається з порога.

– Нормально. Очухаюсь. Що зі мною станеться? Чи вперше хворію?

– Виглядаєш ти, м’яко кажучи, кепсько, – зауважує він. – Наші передавали тобі вітання.

– Дякую.

Напряму запитую, звідки в його батьків продукти.

– Крамницю розтягли, – каже одразу. – Їх там чоловік із десять було, не лише мій батько. Не подумай, що я його виправдовую, я б ніколи до такого не дійшов, але їм дозволили, бо господар крамниці пішов воювати проти наших.

– Усе одно якось це неправильно. Що люди про козаків подумають? Не всі ж у курсі, чия то крамниця.

– Я теж такої думки, – каже Юрко. – Але що я можу змінити? Антон не гребує щось додому притягти. Уже й новий комп’ютер притягнув, і телевізор на всю стіну. Каже, що в нормальних людей не бере, лише у ворогів.

Юрко ще трохи поговорив зі мною й пішов. Мене почало трусити від холоду, і я дістав із шафи теплу ковдру.

Еліна

Сьогодні знову ходила містом, збираючи інформацію. Щоб не викликати підозри, зранку пішла на ринок. Він спорожнів, як і саме місто, проте зелень, овочі та фрукти були в продажу. Помітила продавця, дідуся-азербайджанця, до нього я й раніше приходила скуповуватися. Було дивно побачити його саме зараз, коли інші азербайджанці або виїхали, або не показуються на вулицях. У двох коробках на перший погляд однакові помідори, середнього розміру, червоні, з видовженими «носиками», але різниця в одну гривню.

– Чим відрізняються помідори тут, – указую пальцем на першу коробку, – і тут? – тицяю на другу.

– Ці дешевші, а ті дорожчі, – відповідає старий.

Це мені й так зрозуміло, тож формулюю запитання по-іншому:

– Так у чому ж різниця?

– У ціні!

Усміхаюся сама до себе: живий анекдот! Беру кілограм дешевших, додаю в пакет пучок ріпчастої цибулі, укладаю так, щоб її «пір’я» виглядало з невеликого прозорого пакета, і йду до найближчого блокпоста. Проходжу повз нього, боковим зором рахую кількість ополченців, запам’ятовую техніку поряд. Біля іншого нічого не бачу, тож перепрошую й питаю, який транспорт ходить до кварталу Мирний, теревеню про спеку, про те, як усе дорого й важко добиратися, а в мене там мати знайомої, і вона хворіє. Мене майже виштовхують у спину, але я вже встигла все зором «сфотографувати». Далі знову пішки під нещадним сонячним промінням. Розпечене повітря ніби завмерло й не ворушиться, асфальт під ногами став м’яким, але на вулицях побільшало військової техніки, тож маю йти далі. Знову підходжу до блокпоста, удаю, що не можу знайти потрібний номер будинку. Ополченці охоче підказують, а я радію з того, що місцева й добре знаю місто. Далі за рогом бачу скупчення машин і техніки, але будинок заважає роздивитися, що там. Підходжу ближче й удаю, що мені стало зле від спеки. Ополченець підбігає, питає, що зі мною.

– Води, – ледь ворушу язиком.

Чоловік метнувся по воду, а я встигаю все роздивитись як слід. Жадібно п’ю воду, важко дихаю, дякую й повільно йду далі. Полуденне сонце знущається наді мною. Напевно, воно вирішило випробувати мене на міцність. Ще одна вулиця – і можна повертатися додому, а то й справді впаду посеред дороги від сонячного удару.

Удома зачиняюсь у своїй кімнаті, швидко все записую й скидаю на флешку. Настає полегшення, і я падаю на ліжко. Півгодини відпочинку – і можна буде давати знати Сашкові, що зібрала багато нової інформації.

«Якщо є вода, то треба облитися», – майнула думка, і очі почали злипатися. Утома взяла своє, і я задрімала. Обізвався мобільник, сповістивши про отримання СМСки. Неохоче простягла руку, намацала телефон – повідомлення було від Сашка. Сон як рукою зняло! «Не можу додзвонитися звечора. З десятої ранку чекатиму на наших місцях. З мене морозиво!» – прочитала я й одразу стривожилася. З мобільним зв’язком останнім часом у нас проблеми, тож не дивно, що він не зміг зі мною зв’язатися, але схвилювало мене не це. Сашко так попередив мене, що ще звечора щось пішло не так, а це означає бути обережною.

– Солю, до нас ніхто не приходив? – питаю сестру.

– Сусідка заходила до мами.

– А з чужих ніхто не був?

– Хто мав бути?

– Не важливо, – відповідаю я.

Води в крані немає знову, тому знімаю із себе одяг, кидаю його в кошик для брудної білизни, перевдягаюсь і йду на зустріч. Сашко написав «на наших місцях». Це означає, що в умовному одному місці він може бути годину, потім переходить в інше місце – і так тричі. Якщо зранку він чекає на мене, то вже друга година по полудню, і де зараз його шукати, уже не знаю.

Він сам мене знайшов – покликав, коли я йшла, обливаючись потом, повз один із будинків, де у дворі була альтанка, обплетена диким виноградом. Я полегшено зітхнула, плюхнулася біля нього на лавку, дістала з кишені шортів вологу серветку, витерла обличчя. Лише зараз помітила, що Сашко надмірно серйозний та чимось стурбований.

– Привіт! – каже він без звичної усмішки на обличчі.

– Кажи вже, що трапилося.

– Операція провалена, і тобі негайно потрібно виїхати з міста.

Його слова як удар обухом по голові. Я впадаю в ступор, не в змозі одразу осмислити почуте.

– Не може бути, – тихо промовляю я.

Те, що я відсторонена від операції завдяки чиємусь провалу, вибило на мить ґрунт з-під ніг. Я залишилася, щоб працювати й принести якусь користь, а тепер усе? Кінець? Мені потрібен час, щоб прийти до тями, і я мовчу, дістаю ще одну серветку, тру чоло, потім іще одну, і ще. Урешті-решт трохи опановую себе й сиджу з таким відчуттям, ніби щось вирвали в мене зсередини.

– Олег виїхав ще вчора, – пояснює Сашко. – З тобою не міг зв’язатися. До вас іще ніхто не приходив?

– А повинні?

– Не виключено.

– Іван чи Максим?

– Обоє.

– Як це сталося?

– Уже не важливо.

– Важливо. Мені потрібно знати, де й у чому вони прокололись.

– У тому, що сталося з хлопцями, є й моя вина, – каже Сашко. – У них була інструкція: вигадати свою легенду, звідки вони й чому прийшли в ополчення. Вони самі з Краснодону, але чомусь в анкеті написали, що з Красного Луча.

– І в чому тут твоя вина?

– Я повинен був здогадатися, що їх можуть перевіряти. Потрібно було попередити, щоб свої дані про місце проживання вказували правдиво. Ця їхня маленька брехня згодом викликала підозру, і за ними почали спостерігати, установили прослуховування в казармі. До того ж кожного з вас ми просили не займатися самодіяльністю, виконувати лише наші накази.

– А хлопці що?

– Вони отримали вагоме завдання, – стишеним голосом сказав Сашко, – у певний час відкрити вночі казарму. А їм здалося цього замало. Вони почали випитувати в п’яненьких ополченців різну інформацію, не знаючи про те, що стоїть апаратура прослуховування. Їх узяли за кілька годин до того, як вони повинні були виконати поставлене завдання.

– Де вони тепер? Що з ними буде? – упалим голосом спитала я.

– Не знаю. Будуть тортури, і не факт, що вони не видадуть усю групу.

– Групи вже нема. Лишилася тільки я?

– Так. Тому мусиш негайно покинути місто. Наші люди тобі допоможуть. Куди поїдеш?

– Ти хочеш сказати, що я повинна виїхати на територію України й сидіти там склавши руки?! Ні, цього не буде!

– Ти у своєму репертуарі, – сказав Сашко, і на його обличчі вперше за сьогодні майнула ледь помітна усмішка. – Що ти хочеш?

– Узяти автомат і піти воювати, – без вагань відповіла йому. – Домогосподаркою не стану, тож піду добровольцем на війну.

– Куди саме?

– Не знаю ще, але піду.

– Хочеш в «Айдар»?

Не йму віри, що він таке пропонує! «Айдар», батальйон-легенда! Одне тільки це слово змушує труситися ополченців. А скільки жахачок про «звірства кровожерливих айдарівців» можна від них почути!

– Ти не жартуєш?

– Елю, мені зараз не до жартів.

Ми домовляємося, що мені допоможуть виїхати з Луганська, я поїду в Харків, там на місці вирішу, куди прилаштувати дітей. Сашко дає номер телефону людини, з якою потім зможу зв’язатися, щоб потрапити в «Айдар». Віддаю флешку Сашкові, він дякує мені за роботу. Час прощатися, а мене огорнув сум.

– Елінко, ми ще побачимося. – Він відчув мій настрій і намагається підбадьорити.

– Звичайно! Наші війська звільняють місто за містом, тож за місяць-два я в складі «Айдару» увійду в Луганськ! – кажу впевнено так, ніби вже воюю в складі батальйону.

– Твої слова та до Бога у вуха! – якось із сумом промовляє він.

– Я не прощаюсь, а кажу «до побачення»! – сказала я й чмокнула його в щоку.

Євген

Уранці зайшов до мене Юрко. Відверто кажучи, я був не радий другові. Усе тіло ломило, мене лихоманило, докучав кашель, і я мав намір напитися ліків і знову спати.

– Як ти? – питає Юрко.

– Можна б і краще, – хрипко відповідаю йому.

– Іди до лікарні або виклич швидку.

– Пусте, минеться. А ти так зайшов чи в справах?

– Техніка надійшла, і тепер її чимало, – починає здалеку. – Біля складів із боєприпасами вже у два ряди стоять танки, «Гради», БТРи. Буде чим оборонятися.

– І що?

– А те, що посилили охорону, бо сам розумієш, а людей не вистачає. Є хлопці, що по дві доби вже з варти не змінювались. Я також, напевно, буду на варті не менше.

– Кажи вже, що треба.

– Зможеш сьогодні хоча б на одну ніч вийти? Хоча сам бачу, що вартовий із тебе, як із мене балерина, – зітхає Юрко.

– Якщо потрібно, то вийду, – кажу я, закутуючись у ковдру, бо знову стало зимно.

– От і добре, я так і доповім. А ти одужуй швидше, бо без тебе сумно. До речі, небо затягнуло хмарами, спека спадає, тож буде дощ.

Юрко йде, а я ніяк не второпаю, до чого тут дощ. Голова важка, мов чавунна, боляче нею ворухнути. Мати принесла поїсти супу мені в кімнату, поставила біля ліжка на стілець. Беру ложку, сьорбаю теплу юшку, не відчуваючи смаку.

– Хліб бери, – подає мама, як дитині.

– Ні, не треба, – кажу я, зробивши ще кілька ковтків. – Спасибі, я поїв.

Вона зітхає, забирає миску з недоїденою стравою й тихо зачиняє за собою двері. Я заплющую очі й думаю, як їй сказати, що потрібно йти на службу на ніч.

– Напишу записку, щоб не хвилювалась, а сам тихенько вийду – і все, – вирішую я й знову впадаю в напівдрімоту.

Сам не знаю, як я відбув нічну варту. Усе було як у тумані. Трохи рятувало моє становище те, що спека спала, дув свіжий вітер, на небі ні зіроньки, у повітрі пахло свіжістю – усе вказувало на те, що наближається дощ. Опівночі навіть блискало далекими спалахами небо, але чи то від блискавки, чи від снарядів – сказати важко. Коли надворі вже світало, налетів вітер. Він, гуляючи степами, набрав швидкості та сили, шаленів, буянив, грався гіллям гостроверхих тополь, гнув їх, розгойдуючись, перестрибував на інші дерева, шматував листя, бігав по траві, аж поки не обізвалося небо. Воно загриміло, блиснуло – і враз полилося водою на змучену спрагою землю. Розбишака вітер підхоплював небесні струмені, спрямовуючи їх то в один бік, то в інший. І все буйство природи злилося в одну мелодію, і розриви грому доповнювали її з неба. Дощові потоки лилися так швидко й густо, що земля не встигала всотувати воду, вона пила її вдосталь, але небо вирішило, що забарилося з дощем, і лило нескінченним потоком, ніби намагаючись надолужити згаяне. Вітер іще більше шаленів на радощах, зривав із дерев листя, зламував гілки, а коли стомився, поступово притих, мов дитина, яка вдосталь награлась і вирішила перепочити. Небо, виливши велику порцію води на землю, трохи заспокоїлося, і дощ стишився. Блимали блискавки з усіх боків, розрізаючи спалахами темне небо. По асфальту потекли брудні пінисті струмки води. Вони росли на очах, аж поки дорога стала схожа на бурливу річку. Іноді небо заспокоювалось і дощ ішов тихо й спокійно, потім знову прилітала темна хмара, опускалася нижче – і знову починало блискати, гриміти й лити, як із відра…

О восьмій ранку я змінився й поплентався додому. Дощ не вщухав, але я вже так промок, що далі нікуди. Почувався настільки зле, що і злива, і вітер, що знову розігрався, мені були байдужі. Ішов, черпаючи берцями брудну воду з потоків на дорозі, з однією думкою: швидше дістатися додому, напитися гарячого чаю й відпочити. На вулицях ані душі. З магазинчика вискочила дівчина під парасолькою й ледь не наштовхнулася на мене.

– Перепрошую! – Вона підняла парасольку, і в мене земля захиталася під ногами.

– Люба?!

Наші погляди зустрілися. Я бачу, як від здивування округлилися її великі гарні очі й завмерли на моїй формі. Якусь мить вона стояла, ошелешена побаченим, не в змозі вимовити й слова.

– Любонько, я все поясню… Я хотів сам тобі сказати… Я… – затинаючись, розгублено промовив я.

– Ти?! Як ти міг?! – чітко карбуючи кожне слово, промовила Люба. – Як ти міг? – повторила вона.

Я бачу, як її очі зволожилися й на густих віях завмерли краплі.

– Я… Нам треба поговорити… Я все поясню, – сказав я.

Я простягнув руку, хотів узяти її за руку, але вона відсмикнула її, як від чогось слизького й бридкого.

– Не торкайся мене, – сказала вона з відчаєм у голосі. – Я… Я тебе кохала, а ти…

– Що я? Я також тебе кохаю, і це лише невеличке непорозуміння.

– Кажеш, непорозуміння? Ти розумієш, що зрадив усе, що мені дороге? Ти зрадник!

– Любо, не поспішай із висновками. Я став на захист і свого Донбасу, і тебе, і нашого степу, – сказав я, бачачи, що вона збирається йти.

– Ти зрадив наш степ. Ти зрадив мене. Не підходь до мене й не торкайся, – сказала вона крізь сльози.

Я бачу, як її обличчя швидко мокріє від сліз, вона відводить парасольку назад – і вмить її заплакане обличчя поливає своїми сльозами небо.

– Любо, не йди! – майже кричу у відчаї. – Я кохаю тебе!

Вона хитає головою й робить один крок назад, другий. Її губи щось стиха промовляють, і крізь гуркіт неба я не чую, що саме, лише здогадуюсь, що Люба сказала «ні».

– Не йди! – благаю я й роблю крок уперед.

– Зрадник! – скрикнула вона й побігла.

Це слово ніби удар ножем у самісіньке серце. Я завмер на місці. Ноги вросли в землю. Іде, безжально, без упину періщить дощ. Я дивлюся, як тоненька струнка постать коханої зникає з поля зору. Між нами лавина дощу й непорозуміння…

Еліна

Поспіхом збираючись у дорогу, я розгубилася, не знала, що взяти із собою. Кинула в сумку кілька пар трусиків та бюстгальтерів, кілька футболок, джинси, шльопки, невеличкий рушник, зубну щітку, дезодорант, обережно вклала ноутбук.

«Навіщо він мені? Ще не пропустять на блокпості сепаратисти», – подумала я й виклала його з валізи.

Залишалося трохи місця, тож я поклала туди дві кофтинки дівчаток, невеличку ляльку Маринки та гумову надувну жовту качку для плавання. Якщо будуть ополченці перевіряти, то нема нічого зайвого – мама їде до доньок у Харків. Таких багато, тож я не повинна викликати підозри. Знаю, що мене буде супроводжувати чоловік, але я його ніколи не бачила.

– Куди ти збираєшся? – Соля здивовано дивиться на мене своїми волошковими очима.

– У Харків до дітей. Збирайся, поїдемо разом, – пропоную їй.

– Я зі свого міста нікуди не поїду, – заявляє вона. – Мама знає вже, що ти їдеш?

– Ще ні, але незабаром дізнається. До речі, поки мене не було вдома, ніхто не приходив?

– Приходив.

– Хто? – Моя рука завмирає на півдорозі до сумки.

– Якісь двоє чоловіків.

– Ти їх знаєш? Раніше бачила?

– Чого ти так розхвилювалася? – не розуміє Соля. – Не знаю я їх, і мама не знає.

– Що вони хотіли?

– Тебе питали. Ми в домофон сказали, що тебе нема вдома. Вони спитали, коли будеш, мама відповіла, що, напевно, увечері.

– І… що?

– Нічого. Пішли геть, – каже Соля спокійним голосом. – Ми з мамою виглянули у вікно, подивилися на них – то були незнайомці. Вони ще трохи постояли, про щось між собою поговорили й пішли собі. Ми щось не так зробили?

– Усе так, Солю, – видихаю з полегшенням і застібаю сумку. – Якщо мене будуть запитувати, то скажете, що поїхала до дітей у Харків. І не пускайте їх у квартиру. Добре?

– Хто вони?

– Погані дядьки, – переводжу на жарт. – А де мама й тато?

– Пішли до маминої співробітниці, вона там ногу чи щось зламала. Ти поїдеш, не попрощавшись із ними? – питає Соля, побачивши, що я взяла сумку й прямую на вихід.

– Я повинна поспішати, розумієш, Солю?

Сестра не розуміє. Вона проводжає мене до порога, і бачу в її очах осуд. Напевно, думає, що я злякалась обстрілів і тікаю з міста. Нехай краще так вважає, ніж знає всю правду. Я обнімаю Солю й боюся притиснути до себе, щоб не зламалася вона навпіл під моїми обіймами.

– Яка ти красуня, сонечко! – кажу я їй. – Бережи себе. Вітання батькам.

– Ти надовго?

– Я зателефоную.

Цілую Солю й кажу, що вона найкраща сестра у світі.

– Ти ніби прощаєшся, – зауважує сестра.

– Я повернуся. Скоро, – обіцяю їй і виходжу з квартири.

Поблизу будинку нікого немає. Полегшено зітхаю й поспішаю на автобус. На блокпостах усе пішло гладко: мати їде до дітей, тож ніякої підозри. Більше хвилювалася за людину, яка мене незримо супроводжує. Знала, що вона є й десь поруч зі мною, але хто – мені не відомо. Коли потрапила на українську територію, ледь не розплакалася від чулості. Прапор! Свій, рідний, до болю знайомий! До війни я, напевно, не звернула б особливої уваги на нього, а зараз, після ЛНРівських ганчірок, ладна була вистрибнути з автобуса й цілувати синьо-жовте полотно…

Нарешті з дітьми! Мої пташенятка так скучили за мною, що обліпили з двох боків, притислися до мене своїми тільцями. Я цілую їх у маківки, у щічки, вдихаю знайомий запах і не можу натішитися. Це справжня радість зустрічі з дітьми. Я звикла до того, що вони завжди поруч зі мною, і навіть ця невелика розлука стала для нас усіх цілим випробуванням. Вони щебечуть мені про свої справи, про те, куди ходили й що бачили, потім починають жалітися одна на одну, а я ладна слухати їхні скарги цілу вічність.

Ірина кличе вечеряти, і я охоче погоджуюсь. Лише зараз згадала, що вранці випила кави й до цього часу нічого не їла.

– Я тут сиджу! – указує менша.

– А я – тут! – це старша.

– А я де сяду? – питаю їх.

– Сідай на мій стілець! – в один голос проспівали мої пташенята.

– Отакі дружні ви мені дуже подобаєтесь! – кажу я їм.

– Ми більше не будемо сваритись, – обіцяє Ліза, і одразу ж запитання: – А ти більше від нас не поїдеш?

– Давайте вже вечеряти! – рятує моє становище Ірина. – Про справи поговоримо пізніше. Мама зголодніла з дороги, дайте їй спокійно поїсти.

Повечерявши, я віддала донькам ляльку та каченя.

– Мамо, чому одне каченя? – ображено питає Ліза. – Де моє? Це ж Маринчине!

– Ми купимо тобі інше, – обіцяє Ірина.

– Ні, ми не будемо купувати ще одне, – кажу я дівчаткам. – Ви сестрички, тож доведеться ділитися каченятком. А зараз ідіть до ванної кімнати, почистіть зубки та вмийтеся.

Дівчатка слухняно йдуть, а ми ще залишаємося з кумою потеревенити на кухні.

Євген

– Уставай, друже! – почув я голос Юрка ніби крізь воду.

Мені якраз снилося, що ми з Юрком та Антоном іще діти, пірнаємо у води нашої Лугані, шукаємо раків. Я знову заплющив очі, щоб додивитися сон, але Юрко не дає.

– Женю, потрібно вставати. Чуєш мене?

Розплющую очі. Повіки важкі. Бачу перед собою нечітке зображення, але, придивившись, розумію: це Юрко, біля нього мама.

– Тобі допомогти?

– Що трапилось? – хрипко питаю я.

– Зараз машина буде йти на Луганськ. Повезе тяжко травмованого козака, – пояснює він. – Буря була вночі, на нього впало дерево, схоже, що зламало хребет. Зараз його повеземо в обласну лікарню, тож заберу й тебе. Тобі потрібно показатися лікарю.

– Відчепіться від мене, – прошу я й заплющую очі.

У мене нема сил ані розмовляти, ані дивитися на них.

– Женю, Юрко буде супроводжувати травмованого, – чую голос матері, – збирайся, поїдеш із ними. Тобі допомогти?

– Не треба. Я сам.

Підводжуся з ліжка й відчуваю, що ноги мене ледь тримають.

– Я побуду з тобою, – каже Юрко. – Маю час, буду чекати, доки обстежать травмованого.

Я вдягаюсь, мама збирає якийсь пакет мені в дорогу, віддає Юркові. Коли спустилися вниз, на нас уже чекала машина. Я заліз на тентований кузов вантажівки, де вже лежав на матраці чоловік. Юрко наказав мені також лягти, сам сів поруч. Мене охопила повна байдужість до того, що відбувається. Я втратив Любу, мені було зле, і життя, здавалося, було позбавлене сенсу. Машина скакала на вибоїнах, і в мене розколювалася голова. Я заплющив очі, намагаючись заснути й швидше опинитись у лікарні. Травмований чоловік дико стогнав при кожному стрибку автівки, мене лихоманило, і хотілося пити. Раптом я почув свист снаряда, і майже одночасно рвонуло десь поруч так, що заклало вуха. Автівка зупинилась, і я відчув нестерпний біль, який обпік праву ногу.

– Дідько! – Юрко вилаявся. – Де аптечка?! Його поранено осколком!

Біль від ноги розростається, розливається тілом. Моя рука тягнеться до ноги, натикається на щось гаряче й липке. Ніби крізь сон чую, як хтось намагається зупинити кровотечу на нозі, потім голка впивається в передпліччя. Перед очима безкрайній квітучий степ. Колихаються тендітні білявки-ромашки, грицики стоять непорушно, а там, удалині, червоні маки, царі степу. Але чому вони насуваються на мене? Уже весь степ стає червоним, немов природа-матінка розлила по ньому червону фарбу. І раптом я бачу, що то не маки, не фарба, а кров!

– Ні! Не треба! – кричу я, бо розумію, що зараз крові буде стільки, що я в ній захлинуся.

– Він втратив багато крові й марить, – чую людський голос.

Хто ця дівчина, яку накриває лавина червоної крові? Та це ж Люба!

– Ні! Любо! Любо-о-о! – кричу я, щоб попередити її про небезпеку.

А лавина невпинно наближається. Вона поглинає постать дівчини, навалюється на мене. Я відчуваю, як пече, горить усе моє тіло. Я не можу вже дихати, я задихаюсь. І як нестерпно пече все тіло!..

Еліна

Прокинулась о шостій ранку. Щось брязнуло за вікном, а я аж підскочила на ліжку. Чи то наснилося, чи вже виробилася звичка реагувати на будь-який гучний звук. Усі ще спали, тож я тихенько вийшла на балкон, запалила цигарку, поки сплять дівчатка. Не хочу, щоб вони бачили, як їхня мати пихкає димом. Звичайно, я розумію, що дітей не можна дурити, і моє завдання – навчити їх робити в житті правильний вибір, але поки для них мама є авторитетом, мушу приховувати від них свою звичку.

«Можливо, коли вони підростуть, я вже кину палити», – щоразу втішаю себе думкою, коли беру в руки цигарку й ховаюся від дітей.

Місто прокидається неквапливо й спокійно. Лише тут розумієш, що значить жити на відстані від війни. Щасливі люди! Як часто ми буваємо по-справжньому щасливими, не помічаючи того! Люди поспішають на роботу чи в справах, не думаючи про те, що потрібно триматися ближче до того місця, де можна сховатися від мін. Вони радіють новому дню й не задумуються над тим, що десь поблизу саме сьогодні може розірватися снаряд, забравши життя твоє або твоїх рідних. Вони можуть бачити рідний прапор, узяти його в руки або невеликий прапорець закріпити на торпеді своєї автівки й не бути за це розстріляними ополченцями. Вони ведуть дітей у дитсадок без страху, що на будівлю може впасти снаряд. І з таких дрібниць складається людське щастя. Воно непомітне в повсякденному житті та найчастіше буває минулого часу. Чи думала я раніше, що була щасливою, коли вранці прокидалася поруч зі своїми дітьми? Чи коли вела їх до дитсадка, а сама їхала на роботу? Я не знала, що була щасливою навіть тоді, коли розірвалися стосунки з батьками моїх крихіток. Яке ж воно примхливе, людське щастя! Живе поруч, а ми так часто його не помічаємо! Лише тоді, коли в житті втрачаємо щось значне, важливе й дороге серцю, приходить розуміння, що були ж щасливі, але, на жаль, не впивалися своїм щастям, не вдосталь ним насолодилися. Так було, є й буде, аж поки не навчимося помічати щастя, яке часто з нами поруч. Хіба я не щаслива зараз? Попри всі негаразди, я разом із дітьми, вони здорові, я можу їх обнімати, цілувати, балувати й лаяти. А скільки матерів уже ніколи не зможуть побачити живими своїх дітей! Клята бездушна війна! Коли вона скінчиться? Я стою тут, розмірковую про людське щастя й нічого не роблю, щоб пришвидшити її кінець.

– Ти чому так рано встала? – на балкон до мене прийшла заспана Ірина.

– Не спиться, – відповідаю їй, роздавивши недопалок у попільничці.

– Піду сніданок зготую, – каже кума, – заодно подивлюся новини по телевізору.

– Я тобі допоможу. Хочеться також подивитись українські канали.

– У Луганську їх і досі немає?

– Тільки російські та місцеві, від них лише голова тріщить.

Ірина дістала продукти, і ми вирішили приготувати молочну рисову кашу на сніданок, а на обід зварити борщ. Вона увімкнула невеликий телевізор із пласким екраном, що висів на стіні, і за мить я завмираю з каструлею в руках. Новина шокує! У Луганську збитий терористами наш ІЛ-76. Загиблих членів екіпажу та десантників тридцять дев’ять осіб. На екрані відео, коли серед ночі на все небо яскравий спалах. Диктор іще щось говорить, а я не можу прийти до тями.

– Можливо, помилка? – уголос думаю я. – Невже? Треба дізнатися!

Каструлю повертаю Ірині, хапаюся за мобільник, набираю Андрія. Він буде знати точно, бо хлопець в аеропорту, там, де збили літак.

– Ну що? – обережно питає Іра.

– Нема зв’язку, – зітхаю я.

Телефоную Солі. Сестра, напевно, чула нічний вибух, якщо він був.

– Солю, це правда?..

– Так. – Вона одразу зрозуміла, про що я хотіла спитати. – Загинули всі, ніхто не вижив. Був такий потужний вибух, що все місто сколихнуло. Ми до ранку не спали, бо не знали, що то було. Уранці дізналися з новин. Усі сепаратистські канали аж верещать від радощів.

– Радощів? Там були чиїсь діти.

– Хіба для них є щось святе? – стиха промовляє Соля. – Елю, як ти доїхала? Як у Харкові?

– У мене все добре. Передавай вітання батькам. Вони не дуже бубніли на мене, що поїхала не попрощавшись?

– Сказали, що ти у своєму репертуарі. Вони вже звикли до твоїх витівок, – сказала Соля. – Цілуй у носики дівчаток і передай, що я їх люблю.

– І ми тебе, сонечко, любимо, – сказала я й натиснула на червону кнопку. – Усе правда, загинуло тридцять дев’ять десантників та льотчиків, – кажу Ірині.

Автоматично допомагаю Ірі готувати страви, а в голові вінегрет. Я безмежно скучила за дітьми, хочу бути поруч із ними, заплітати зранку косички, купати їх, водити на прогулянки й вкладати спати. Я ладна вислуховувати їхні сварки, мирити, навіть лаяти, читати книжки й готувати Лізу до школи. Хочу їх балувати, купувати гарненькі сукні й зашивати подертий одяг, хочу мазати зеленкою роздерті коліна, дмухати на них і поцілунком лікувати забитий лікоть. Просто хочу бути звичайною люблячою матір’ю! А ще більше хочу, щоб вони ніколи у своєму житті не чули ані виття сирен, ані розриву снарядів. І тому не маю морального права сидіти склавши руки й чекати, доки хтось за мене здобуде право жити мирним, спокійним життям. Я маю захистити своїх крихіток заради їхнього майбутнього. Моє серце рветься навпіл. З одного боку, я хочу бути поруч зі своїми дітьми, з другого, – маю стати на їхній захист, узяти зброю до рук і не зважати на те, що я жінка-мати.

Євген

Розплющив очі і зрозумів, що перебуваю в лікарні. Поруч на ліжку лежить молодий хлопець, чи то спить, чи непритомний – не знаю. Тіло пече вогнем, і дуже хочеться пити. У кутку палати помічаю кран. Потрібно до нього дістатися, бо губи пошерхли так, що аж порепалися. Лише ворухнув ногою – пекельний біль пронизав усе тіло, перед очима попливли червоні плями, у голові зашуміло.

«Дідько! – я вилаявся подумки. – Дожився, що й склянку води не можу сам дістати!»

Згадалося все. Злива. Люба під парасолькою. Її очі. Здивування. Презирство. Відчай. Від такого спогаду стало гидко на душі. Я мав щось зробити! Зупинити її, упасти на коліна, схопити в обійми й не відпускати. Не зробив. Утратив її назавжди? Тільки не це! Краще б уже той снаряд розірвався не поруч з автівкою або осколок влучив у серце, бо біль від втрати коханої не можна ні з чим порівняти. Перехотілося пити. Та що там пити? Жити не хотілося, життя без Люби втратило сенс. Вона відкрила мені свою душу, довірила тіло, тож я не маю права залишити її напризволяще. Відчуваю свою відповідальність за її беззахисність, але як її повернути? Як нам порозумітися? Мати казала, що справжнє кохання здатне зруйнувати будь-яку стіну. Та чи так?

Відчинилися двері, і я бачу Юрка. Він усміхається та прямує до мене.

– Привіт, Женю! – розтягує рота до вух в усмішці. – Бачу, ти вже молодець!

Вітаюсь із ним, і Юрко вмощується біля мене на краєчку ліжка.

– Я завжди молодець, – жартую я. – Дай мені попити, – прошу одразу.

– Зараз спитаю дозволу сестрички, – каже він і біжить із палати.

Зайшла медсестра, молоденька, навіть чимось схожа на Любу, принесла мені в пластиковій пляшці воду.

– Тепла, – кажу я, випивши залпом півпляшки.

– Хоч така є, – каже вона. – У місті перебитий водогін, тож вода привозна.

Вона цікавиться, як почуваюся, подає мені термометр і виходить.

– Ну ти, Женько, налякав мене! – каже Юрко.

– Чим?

– Нічого собі! Два тижні в реанімації пролежав. Лікарі вже й надії не мали тебе витягти. Це ж не жарт – двостороннє запалення легенів! Та ще й запустив хворобу далі нікуди.

– Справді? А я й думаю, чого мені було так зле? А що з ногою?

– Прооперували, тепер треба одужати.

– А чому ти в Луганську? – спитав я, подумавши про те, що минуло вже два тижні з того часу, як він мене сюди привіз.

Юрко мовчки кивнув на хлопця на сусідньому ліжку.

– А мама знає, як я тут?

– Так, знає, – якось невесело промовив він. – Я тут тобі приніс твій телефон, він заряджений, – сказав друг. – Можеш їй зателефонувати, якщо буде зв’язок, довго не говори, щоб не розрядилася батарея – зарядити не завжди вдається.

– Чому?

– Зі світлом проблеми. Тобі щось потрібно принести? – спитав Юрко. – Я завтра вранці зайду, тоді й поговоримо, – сказав він, кинувши погляд на мого сусіда.

– Про Любу нічого не знаєш? – спитав я.

– Ні, – сказав він і поквапився піти.

Я взяв мобільник і спробував зателефонувати матері – зв’язку не було. Потрібно було зв’язатися з Любою та спробувати з нею поговорити. Я вже знайшов у списку її ім’я, але не зміг натиснути клавішу виклику. Я просто не знав, із чого почати, які знайти слова. У голові шуміло, як море, і я поклав телефон на тумбочку.

Еліна

Кілька днів поспіль намагаюся насолоджуватися спілкуванням із моїми ластівками й водночас ламаю голову над тим, куди краще їх прилаштувати. Телефоную знайомим потайки від Ірини, щоб вона не образилася, дізнаюся, як у них справи, і розумію, що настали важкі часи, коли майже в кожного виникли проблеми. Можливо, хтось із них не відмовився б прихистити моїх доньок на деякий час, але не можу звалювати на них іще й свої проблеми. Іра не знає про мої наміри. Вона вирішила, що вмовила мене пожити в них, уже й кімнату нам виділила, звільнивши її від своїх речей. Знаю, що вона щиро мені рада, але ж у неї маленька дитина й вистачає своїх клопотів. Помічала, як її чоловік приходить із роботи стомлений, удає, що нам радий, а я бачу, що йому понад усе хочеться спокійно відпочити, побути зі свою сім’єю, а тут балаган, як на ярмарку. Як сказати Ірині, що збираюся покинути дітей і взяти до рук зброю, не знаю. Якось намагалася підвести її в розмові до цієї теми, зачепила тему жінок на війні.

– Я вважаю, що воювати повинні чоловіки, – сказала вона на те. – Не розумію тих дівчат та жінок, які покидають малолітніх дітей і йдуть на війну. Покликання жінки – бути берегинею, ростити дітей і чекати чоловіків.

– Не всі чоловіки готові йти на війну, – зауважила я.

– Згодна. Ось мій чоловік не пішов добровольцем, але якщо прийде повістка – ховатися не буде, – сказала Іра. – Але жінки – то зовсім інше. Потрібно бути спершу матір’ю – це головне, а все інше потім.

Я не стала сперечатися, але було ясно, що вона не зрозуміє мене, якщо я зараз ось так, як відро води на голову, заявлю про свій намір піти в «Айдар», і відклала це питання на потім.

Після довгих спроб змогла додзвонитися до своїх у Луганськ.

– Еліно, куди ти знову влипла? – спитала мама.

– Нікуди. Я зараз у Харкові, у куми, разом із дівчатками. А що таке?

– Уже кілька разів приходили до нас люди, питали про тебе.

– Хто мене шукає?

– Один раз були чоловіки в цивільному, двічі – ополченці. Навіщо ти їм?

– Мамо, я справді не знаю! Що ви їм сказали?

– Та все питають, де ти. Я сказала, що поїхала до дітей, просили харківську адресу, але я її не знаю, питали, коли повернешся, бо старша донька має піти восени в школу, – пояснила мати. – Що мені сказати, якщо ще раз прийдуть?

– Скажи, що ми тут будемо жити й дитина буде тут навчатися, але я гадаю, що вони вже не прийдуть. Що там у вас?

– І не питай! Біженців море! Обстріли, усе гримить, водогін перебили, тож воду носимо здалеку, немає світла й газу. Як добре, що вас тут немає! Якийсь Армагеддон! То біжимо в підвал, то повертаємось у квартиру. Не знаю, як ми тут виживемо.

Я чую, як мати намагається приховати, що плаче. Її голос повний відчаю. Мама ніколи не була такою.

– Мамо, ви всі зможете виїхати з Луганська? Зараз є така можливість?

– Можемо, але не поїдемо. Ми з твоїм батьком тут народилися, познайомилися, дітей виховували, а тепер кудись їхати? Кому ми потрібні й хто нас чекає? – говорить вона з відчаєм.

– Я чекаю, мої діти, – кажу їй. – Виїжджайте негайно, разом знімемо житло, якось переживемо важку годину.

– Ні, ми вже вирішили, що лишаємось. У багатьох квартирах побиті вікна, двері, звідти все виносять і ополченці, ласі до легкої наживи, і кадирівці, сусіди – і ті не гребують поживитися. Поїхати й усе покинути? Куди тоді повернемося, коли все стихне? Хоч і багатства не нажили, але все одно шкода. Ні, ми залишаємось. Тут хоч стіни рідні є, а там що?

– Будете охороняти речі? А якщо життя втратите?

– То хоча б житло вам лишиться.

– То хоч Солю відправте сюди, – прошу я маму.

– Сама з нею поговори. – Мама пішла передати слухавку сестрі, але в телефоні часто запікало, і я не змогла повторно з’єднатися.

Спроби поговорити по телефону з Андрієм, щоб дізнатися про справи в аеропорту, також були марними, не змогла додзвонитися й Сашкові. На душі було нагромадження суму, тож, коли Іра вклала дитину спати, я вирішила дати їй змогу відпочити й самій розвіятися. З дівчатками ми години зо три гуляли містом. У сквері знайшли лавку в затінку, купили морозива.

– Я не наїлась, – заявила меншенька.

– І я також, – одразу підхопила старша донька.

Не знаю чому, але я повелася на їхні прохання й купила їм іще по пачці. Того ж вечора Маринка почала кашляти й затемпературила. Я лаяла себе за ті зайві пачки морозива, яке в спеку вони швидко з’їли. Маринка відмовилася вечеряти, сказала, що в неї болить горло. В Іри були пігулки від застуди, і ми дали їх доньці. Коли я вкладала дитину спати, вона довго не відпускала мою руку.

– Мамо, ти не поїдеш від нас? – спитала вона вже із заплющеними оченятами.

Я поцілувала Маринку в щічку, погладила змокрілого від поту чубчика.

– Ні, сонечко, я буду з тобою, – пообіцяла я дитині.

Євген

До мене, як і обіцяв, прийшов Юрко. Він десь дістав мені милиці, і ми вийшли з лікарні. Знайшли місце, де можна було спокійно поговорити, сіли на лавку. До цього часу я не зміг додзвонитись у Первомайку й згорав від нетерпіння дізнатися, як там справи.

– Не терпиться дізнатися, що ти проспав, валяючись у реанімації? – усміхнувся Юрко й запалив цигарку. – Багато чого, Женько, змінилося.

– Не муч мене, розказуй уже!

– Навіть не знаю, з чого починати. Укри пішли в наступ, звільнили Сєвєродонецьк та Лисичанськ і впритул наблизилися до Первомайки. Там було так спекотно, що тобі не передати!

– І є руйнування в Первомайці?

– Не те слово. Не знаю, чи лишилися взагалі неушкоджені будинки, – мовив Юрко, озирнувшись. – Антон казав, що деякі квартали зрівняні із землею.

– Як? Як українські війська могли обстрілювати мирне населення?! – обурився я.

– А я тобі розкажу як, – стишеним голосом сказав Юрко. – Козаки розмістили свою артилерію посеред житлових будинків, ось і ловили отвєтку. Вони самі провокували укрів.

– Не можна було таке робити. А як же цивільні?

– Більшість виїхала. Місто називають Хатинню, бо руйнування страшні. У наших було достатньо і «Градів», і ПЗРК, і зеніток, і бронетехніки, тож вистояли, але якою ціною? Знищені школи, дитсадки прямими потрапляннями, нема води. Обстрілами був зруйнований завод, він залив річку мазутом.

– Як же вони там без води?

– Козаки набирають воду з озер і розвозять людям. У багатьох приватних садибах хоча б свої колодязі є, а багатоповерхівкам найтяжче.

– «Веселенькі» ти новини мені розповів, – сказав я після паузи.

Хотів і не міг уявити своє місто зруйнованим. Пам’ять уперто тримала спогади про тихе, спокійне й затишне містечко, де жили прості трудяги заводів та шахт.

– Кажуть, що лишилось у місті всього кілька тисяч жителів, – продовжив Антон. – Жодне підприємство, шахти не працюють, залишилися відчиненими лише кілька магазинів на все місто, але в людей нема грошей, та й купувати там нічого.

– Як же люди виживають?

– Комендант міста відкрив шість їдалень, де людей похилого віку годують раз на день та забезпечують хлібом, – пояснив він. – Ще від влади ЛНР завезли трохи продуктів. Ось так і живуть, голодні, під обстрілами, які й зараз продовжуються. Та ти матері додзвонися, вона тобі більше за мене розкаже.

– Пробував, нема зв’язку.

– Так, із цим також проблема, але ти пробуй, буває, що можна додзвонитися. Вона жива, казав Антон.

– Антон?

– Я ще не все розповів, – зітхнув Юрко й дістав іще одну цигарку.

Я завмер в очікуванні. Щось зсередини підказало, що найгірше він залишив наостанок.

– Що ще?

– Наші козаки пішли в рейд на допомогу козакам, які тримали Попасну. Це було тоді, коли ти лежав у реанімації. Антон також був там і розказував, що з нашого підрозділу багато хлопців полягло. Попри все, козаки двадцять другого липня вимушені були вийти з Попасної й перебазувалися в Первомайку. Укри й зараз обстрілюють з артилерії місто, – розповів Юрко. – Але й це ще не все. Усіх, хто не пішов на Попасну, оголосили зрадниками, тож, друже мій, тепер ти в розшуку як ворог Великого війська Донського. Я мав це тобі сказати, щоб ти був у курсі. Дорога тобі в Первомайку закрита, утім, як і мені.

– Нічого собі поворот! – сказав я.

Не міг повірити в те, що став ворогом на землі, яку захищав і ладен був за неї загинути. До того ж козаки мали знати, що мене відвезли в лікарню.

– Якесь божевілля! – сказав я, усе ще не усвідомлюючи, що оголошений у розшук своїми ж. – А ти чому став ворогом?

– Бо не був у рейді на Попасну.

– Де ти був?

– Із того часу, як доставив вас у лікарню, я не був у Первомайці. Усе, що відбувалося там, знаю від Антона, він і досі там, – пояснив Юрко. – Розумієш, Женько, я не зміг туди повернутися через батьків. Вони переселились у віджату хату. Як-не-як, а сусіди та знайомі знали про це, і мені було просто соромно за них. Та й дівчина мене покинула, знайшла собі іншого… Та це вже й не важливо. Тож я вирішив залишитися в Луганську, записався в лави Армії Південного Сходу й тепер тут на службі.

– Тож ти не пішов на Попасну й також у розшуку? – я гірко посміхнувся.

– Так, колего мій, саме так! – Юрко скривив рота в посмішці.

– Лікарню хоча б не пошкодили? – спитав я, подумавши про Любу.

– Де там! – похитав він головою. – Кілька разів було пряме влучання.

– Про Любу нічого не знаєш?

– Ні. Питав в Антона, та він теж нічого не знає. Казав, що після захоплення укропами Лисичанська та Сєвєродонецька багато лікарів виїхали на ту територію, а твою дівчину Антон жодного разу не бачив, хоча іноді возить туди поранених. Але ти не переймайся, сподівайся на краще та швидше одужуй.

– Постараюся, – зітхнув я.

– І пробуй додзвонитися матері, Любі, Антону, – порадив він.

Юрко допоміг мені дійти до палати, бо я ще не встиг добре опанувати ходьбу на милицях, і пішов, залишивши мені багато інформації для роздумів.

Еліна

Моя донечка палає. З Іриною ми не змогли збити температуру, тож викликали лікаря до хворої. Швидка приїхала за півгодини. Лікарка, жінка років п’ятдесяти, оглянула Маринку й спитала, чи ми місцеві.

– Ми з Луганська, – відповіла я їй.

– Значить, знову біженці, – промовила вона й почала виписувати рецепти.

Ненавиджу це слово! Які ми біженці?! Біженці – це ті, хто біжить кудись, а ми виїхали. Не назавжди, на деякий час. І слово «переселенці» мені також не подобається. Ми ж не переселялись у квартиру Ірини. Просто маємо пересидіти чорні дні в спокійному місці, щоб незабаром повернутися додому. «Тимчасово переміщені особи» звучить трохи краще й більш справедливо, але назва занадто довга. Краще кинути образливе «біженці», подивитися на нас із жалем, а самій подумати: «Як ви вже набридли! І без вас важко». Напевно, так думає лікарка, яка мовчки щось пише, іноді поглядаючи в мій бік. Що в її погляді? Намагаюся вгадати. Жалість? Напевно. Чи помітила невдоволення на моєму обличчі?

Нарешті вона закінчує писати.

– Бронхіту чи запалення легенів немає, – каже вона. – Дитина дуже застуджена, я виписала ліки. – Подала рецепти. – Якщо за два дні не стане ліпше, викликайте швидку й негайно в лікарню. Якщо ж стан хворої погіршиться, також не зволікайте. Дівчинці потрібно давати багато пити. Їй потрібна хороша та калорійна їжа, – додає наостанок.

Для неї ми біженці, значить, голодні або напівголодні. Невже вона допускає думку, що я б сиділа склавши руки, якби дитині не було чого їсти? Та я б швидше щось украла, але діти б не голодували. Лікарка кидає на мене співчутливий погляд і йде.

Я купила ліки за рецептом, напоїла Маринку й сиджу біля неї. Вона тримає мою руку навіть тоді, коли лежить із заплющеними очима. Я вслухаюсь у її важке дихання, відчуваю, яка гаряча ручка, і думаю, що було б, якби мене не було поруч. Вона потребує моєї уваги й турботи, бо ще зовсім маленька, а коли занедужала, то увага має бути ще більшою. А я збиралася йти на війну. Хто б іще так турбувався про неї, окрім мене? Найперше я повинна пам’ятати, що є матір’ю. Так сказала Іра і, напевно, мала рацію…

Минуло три дні, а моя дитинка все ще не одужала. Їй стало ліпше, але ще тримається температура. Я приділяю їй багато уваги й майже не відходжу від ліжка. Балую Маринку, як можу. Пам’ятаю, що в дитинстві мені хотілося захворіти, і не тільки тому, щоб не ходити до школи, – мені хотілося більшої уваги батьків, коли можна покапризувати й попросити щось смачненьке, знаючи, що не відмовлять. Коли дитина засинає, я йду на балкон і звідти знову телефоную знайомим, шукаючи, де б змогли пожити мої дівчатка. Потім повертаюся до ліжечка, беру маленьку ручку донечки й знову думаю, що буду поганою матір’ю, коли залишу дітей.

Я живу на розрив і розумію, що таке життя стає з кожним днем усе більш нестерпним. Із новин дізнаюся, що в Луганську гаряче, але ніяк не можу додзвонитися до своїх. Я повинна визначитися. Терези совісті не можуть довго гойдатися з одного боку на інший. Повинно щось трапитися значне, вагоме, щоб терези переважили на якийсь один бік.

Євген

Кілька днів поспіль раз по раз набираю номери то матері, то Антона, то Люби – і все марно. Я в розпачі! Хоча б щось про них дізнатися! Не в змозі лежати в ліжку, пішов подихати свіжим повітрям. Трохи пройшовся алейкою, сів відпочити на лавку, дістав мобільник. Заряду залишилося небагато, але на одну розмову вистачить. Спершу набираю маму. Є! Пішов виклик. Серце від хвилювання шалено закалатало в грудях. Чи візьме слухавку, чи, може, забула телефон в іншій кімнаті?

– Алло, синку! – чую її голос. – Нарешті! Як ти, Женю?

– Усе добре, мамо, – кажу я. – Уже ходжу з милицями. За мене не хвилюйся, краще розкажи, як ти там.

– І не питай, сину! – зітхає мама. – Якесь пекло, а не життя. Більшість часу живемо в підвалах та бомбосховищах, стріляють з усіх боків. Стільки вже побито будинків, що не передати! Місто стало схожим на привид чи якийсь фільм жахів: вулиці порожні, усюди розбита цегла, скло. Було таке, що з підвалу по кілька днів не можна було вийти.

– Як ви жили там? Без їжі та води?

– Якби не козаки, то там би й згинули. Вони нам приносили поїсти та пити. А людей мирних скільки повбивало!

– Багато загиблих?

– Достеменно ніхто не знає, але коли обстрілювала нас артилерія з усіх боків, то загиблих було дуже багато. У день гинули сотні. Сотні невинних людей. І поховати не можна було по-людськи.

Чую в слухавці, як мати схлипує й намагається робити це так, щоб я не чув.

– Як їх ховали? – питаю.

– По-різному, – відповідає мати. – У кого приватні будинки, і когось вбивало, то ховали у своїх садибах, біля багатоповерхівок також є могили, а якщо трупи нікому було забрати з вулиці, то козаки їх збирали й хоронили в братській могилі. Ось такі справи, Женю.

– Антона бачиш?

– Так. Дякувати йому, що хоча б іноді забігає, щось із продуктів приносить, та й попередив Юрка, щоб сюди не повертався. Він тобі розказав?

– Про мене? Так. І про себе також.

– Женю… – Мати вже не стримується й плаче. – Що ж тепер буде? Тобі не можна сюди повертатися, бо одразу ж розстріляють. Як ми житимемо? Я й помру тут, не побачивши тебе!

– Мамо, не треба панікувати, – кажу їй спокійно. – Усе буде гаразд. Як саме – я не знаю, але впевнений, що все буде добре. Усе вляжеться, з’ясується, і я буду з тобою. Ти лише протримайся там якось. Добре?

– Добре, – зітхає вона. – Що я? Вважай, я вже прожила свій вік, а ти там бережи себе, одужуй швидше.

– Мамо, про що ти кажеш? Який такий вік? Тобі ще оженити сина потрібно, побачити невістку, дочекатись онуків, а ти таке заладила!

Намагаюся підбадьорити її, як можу, говорю щось тепле – і це подіяло.

– Мамо, ти нічого не знаєш про Любу? – питаю про всяк випадок.

– Ні, не знаю. Може, коли буде тихо, то сходити до лікарні, спитати про неї?

– Не треба. Вигадала таке – іти під обстрілами. Ти бережи себе, а я Антона попрошу сходити дізнатися, – кажу я й додаю: – Якщо додзвонюся до нього.

– Ну добре, – каже мама, і ми прощаємося.

Я посидів іще з півгодини, обдумуючи все почуте. Голова йшла обертом, коли уявляв свою Первомайку вщент зруйнованою. Лише потім зробив кілька спроб зателефонувати Антонові – усе марно. Не було зв’язку з Любою. Після почутого я вже не думав, що їй скажу, якщо вдасться з’єднатися. Головне – почути її голос і впевнитися, що вона жива.

Еліна

Як же зраділа, коли нарешті почула в слухавці голос сестри!

– Сонечко, як ви там? Усе добре? – схвильовано й занадто збуджено спитала я Солю.

– Усі живі, а це вже добре, – сказала вона. – Буду говорити швидко, бо може обірватися зв’язок. Як ти? Дівчатка? Скажи хоча б кілька слів.

– У нас усе добре, ми в Харкові. Розказуй, я буду слухати!

– Ти б не впізнала, Елю, наш Луганськ, – сказала сестра. – Його називають бойовики новим Сталінградом, а я б назвала містом-привидом. Розбиті шибки в будинках, цегла, вирви, нема ані світла, ані газу, ані води. Порожні вулиці, поодинокі перехожі, голодні собаки та коти.

– Господи! Як ви там живете?

– Як прийдеться. Батько носить воду п’ятилітровими пластиковими бутлями.

– Де він її бере?

– Де прийдеться. Іноді в інших кварталах, коли з приватних садиб, де є свердловини, – пояснила Соля. – Усі мешканці будинку виходять у двір, збираються групами, розводять багаття на цеглинах і готують на всіх одну страву. Буває таке, що починають вити сирени, то всі біжать у підвали, покинувши казани та каструлі, а коли виходять у двір, то посуд порожній. Елю, дуже страшно, коли люди втрачають людську подобу й перетворюються на голодних і жадібних тварин, коли добрий сусід грабує сусідську квартиру або полишає прикутими до ліжка своїх батьків.

– Невже? – спитала я приглушеним голосом. – Невже таке може статися?

– Таких випадків багато. А коли кум здає свого кума бойовикам лише за те, що він має проукраїнські погляди? Або за невеличкий український прапорець у домі?

– Не можу повірити. Навіть у голові не вкладається.

– Ні, ти не подумай, Елю, що тут усі такими стали, – сказала Соля. – Можливо, люди в надзвичайних обставинах показують своє справжнє обличчя? Я не знаю, але є багато таких, хто останнім куснем хліба поділиться з ближнім. Я, наприклад, допомагаю стареньким та немічним. Пам’ятаєш тітку Ларису, що жила в сусідньому під’їзді? Вона працювала двірником, а потім у неї був інсульт, і вона вже кілька років прикута до ліжка.

– Звичайно! Хороша жінка, хоча одного разу моя сідниця отримала від неї добрячого шльопка мітлою.

– Діти тітки Лариси, коли почалися шалені обстріли, поставили біля її ліжка стільця, залишили пити та їсти на кілька днів, а самі зі своїми дітьми поїхали з Луганська. Напевно, вони розраховували, що швидко все стихне й вони зможуть повернутися, але не вийшло – і тітка лежала не один день сама. Коли зовсім знесиліла, почала стукати рукою в стіну, а моя кімната і її мають спільну стіну. Я не одразу зрозуміла, що жінка кличе на допомогу, лише наступного дня батько зламав замок, і ми зайшли туди. Бідна тітка Лариса! Вона пролежала більше тижня, ніхто не міняв підгузок та білизну, не було навіть води, щоб попити, мухи її обсіли роєм, у неї були такі рани на тілі, що жах!

– Її відвезли в лікарню?

– У яку лікарню, Елінко?! Якби таких клали в лікарні, то не було б куди привозити поранених ополченців. Я доглядаю за нею. Та чи одна вона така? Знаєш, скільки їх, безпорадних, покинутих, самотніх?!

– Солю, ти ж не можеш усім їм допомогти.

– А ти б пройшла повз, коли за дверима хтось кличе на допомогу кволим голосом? – сказала Соля.

Я її не впізнавала. Упевнений, рішучий голос, допомога стареньким – усе було так не схоже на мою колишню сестру.

– Як ти їх знаходиш? – спитала я.

– Іноді сама ходжу, буває, що люди підказують, – пояснила Соля. – Ти б бачила їхній погляд! Коли людині немає вже на що сподіватися й вона, прикута до ліжка, у сечі, яка роз’їдає тіло, просить смерть швидше прийти до неї, а замість смерті приходжу я, мию, перу, годую. В очах з’являється надія. Це не можна передати словами, треба пережити самій і побачити.

– Солю, а як же твої руки? Пальці? Ти повинна займатися й готуватися до вступу в навчальний заклад. У тебе талант, який не можна згубити! – зауважила я.

– Яке навчання? І кому зараз потрібна музика? Ось скінчиться все – тоді буде музика. Навіть найкраща музика не варта врятованого людського життя.

– Солю, ти зовсім інша.

– Так, інша. Напевно, ти не можеш уявити, як твоя Соля розводить у дворі багаття, тягає воду, варить їсти, а потім розносить їжу всім містом?

– Мені так шкода твоїх пальців! – сказала я, згадавши її тоненькі, майже прозорі пальчики з рожевими, як у дитини, нігтиками.

– Мені також, – промовила Соля, – але ще більше шкода старих, які самотні, покинуті, забуті. Також шкода тварин. Люди поспіхом виїжджали, покинувши на прив’язі у дворах собак. Коти ще якось можуть здобути собі їжу, бо лазять повсюди, а собаки… Це жахливе видовище, коли бідна тварина перетворюється на живий скелет, коли ще жевріє в ній життя, і вона дивиться на тебе розумними очима, у яких уже згасла надія. Тварини не розуміють, чому покинули їх ті, кому вони вірно служили роками, оберігали, ладні були й у вогонь, й у воду за свого господаря. Тварини не розуміють, де поділася наша людяність.

– Яке жахіття!

– Я годую собак і відпускаю з прив’язі, принаймні так тварина отримує невеликий шанс на життя.

– Солю, сонечко, признайся, тобі тяжко?

– Дуже! Так іноді буває тяжко, що думаю: усе, більше не витримаю, зламаюсь, а потім… Потім думаю про старих. На їхньому місці міг бути кожен із нас. Ми завжди повинні залишатися людьми, що б із нами не тра…

Зв’язок обірвався. Спробувала телефонувати – нема зв’язку. Я довго сиділа в прострації. У голові не вкладалося, як наша маленька, худенька, як тростинка, Соля ходить під обстрілами, допомагаючи стареньким, як носить важкі сумки по квартирах, миє та обпирає чужих, незнайомих їй людей, але ж людей! Яких покинули рідні. Намагаюсь уявити, як її тендітні пальчики, самою природою створені для музики, готують їжу на багатті у дворі та відпускають із прив’язі собак. Соля пішла на пожертву заради інших, і її вже не спинити. Так буде до того часу, поки звільнять місто. А я сиджу тут, сита, здорова, повна енергії та сили!

Я зайшла в кімнату до донечки, торкнулася долонею її лобика – уже не такий гарячий. Дуже-дуже її люблю, але терези після розмови із сестрою переважили в один бік. Я маю піти в батальйон «Айдар». Заради того, щоб жахіття в моєму Луганську швидше скінчилися. Заради Солі. Узяти в руки зброю, щоб бути справжньою матір’ю для своїх дітей.

Євген

Усе йшло добре, і я вже почав ходити, спираючись на паличку, коли рана почала гноїтися. Довелося її чистити й доліковуватися. Зміг зв’язатися з Антоном, і друг аж запищав від радості, коли почув мій голос.

– Женько, дідько тебе забрав би! – радісно заволав він. – Налякав мене своєю хворобою! Дзвонив лікареві твоєму, а він, скотина така, каже: «Не можу гарантувати, що хворий виживе». Так я йому в три поверхи матів нагнув, сказав, що козаки приїдуть розбиратися, якщо з нашим другом трапиться біда. Ну як ти зараз?

– Краще не буває.

– Ти ж у курсі, що тобі не можна сюди повертатися? – уже стишеним голосом спитав Антон.

– Так. І це надовго?

– А грець їх знає! Може, перебісяться командири й передумають. Якби наших так багато не полягло в рейді на Попасну, то, може, усе було б у нормі, а так вийшло, що пішли не всі, місто довелося здати, тож і був наказ визнати всіх ворогами й оголосити в розшук.

– Зараз як у Первомайці?

– Гаряче, якщо одним словом, але ми тримаємося.

– Молодці! – сказав я й подякував за допомогу моїй матері та за попередження, а потім виклав своє прохання: – Антоне, ти зможеш сходити в лікарню й у медпрацівників конкретно спитати про Любу?

– Дізнатися, де вона зараз?

– Так.

– Зможу! Для тебе я все зроблю! – пообіцяв він.

Антон мав зателефонувати години за дві. Щоб швидше минув час очікування, я спробував подзвонити матері – і мені пощастило.

– А я сьогодні на дачі, – заявила мати. – Учора було тихо, і сьогодні зранку, тож я й поїхала.

– Мамо, навіщо так ризикувати?! – обурився я. – Обстріли можуть початися будь-коли, а ти не вдома! Навіщо тобі та дача?!

– Женю, ти не гарячкуй, – спокійно сказала мати. – Де мені брати харчі й за що? А тут усього повно, саме проситься в руки! Картопля, помідори, яблука, зелень – усе. Зараз швиденько наберу й поїду додому. Ще й кілька баночок помідорів на зиму зможу закрити. Узимку будемо їсти.

– Та чи будемо? Я ж не знаю, коли зможу повернутись у місто. Знаєш, що я подумав? Може, тобі виїхати з Первомайки?

– Куди, сину?

– Можна в Сєвєродонецьк, там зараз спокійно, не стріляють, а коли все скінчиться, повернутися додому, – запропонував я.

– Покинути все й кудись їхати? Куди я повернуся? У порожню квартиру? Та й житло не зможу винайняти за свою пенсію. І чи є сенс виїжджати туди, куди ти не зможеш приїхати? Ні, я буду тебе чекати вдома, – невесело сказала мати й додала: – Я все думаю, чи не помилилися ми, коли пішли на референдум? Коли захотіли відокремитись і жити у своїй республіці?

– Мамо, не треба розкисати! – підбадьорив я її. – Свобода легко нікому не дається. Незабаром усе скінчиться, і життя стане кращим, ніж було до війни.

– Уже мало віриться, – важко зітхнула мати. – Чула, що вже загинуло близько семисот мирних жителів. Тепер їм уже не потрібна свобода.

Мати спитала, чому я так довго перебуваю на лікуванні. Не став розказувати, що чистили рану, сказав, що проходжу курс реабілітації.

– Я хочу приїхати до тебе, – сказала вона.

– Не вигадуй. Тут також стріляють.

– Коли тебе випишуть, куди підеш?

– Залишусь у Луганську, буду воювати разом із Юрком, – сказав я про те, про що вже прийняв для себе рішення.

– Знову воювати?

– Тут не так небезпечно, як у Первомайці, – сказав я. – Юрко патрулює вулиці, тож і я з ним буду.

Я попрощався з матір’ю, і майже одразу зателефонував Антон.

– Ну що там? – одразу спитав я.

– Сходив, але вони не знають, де Люба, – якось невпевнено сказав він.

– Такого не може бути, – заперечив я, бо закралися сумніви щодо того, чи взагалі Антон ходив у лікарню. – Там повинні знати про персонал усе. Не випарувалася ж вона!

– Сказали, що не знають – і все, – повторив Антон й одразу поспішив розпрощатися, сказавши, що його хтось кличе.

Я завжди довіряв своїм друзям, як Юркові, так і Антонові, але цього разу мені здалося, що Антон збрехав. Намагався себе переконати, що він не міг, але щось зсередини підказувало, що цього разу мій друг був зі мною нещирим.

Еліна

Напевно, у кожної людини буває так у житті, коли наткнешся на якусь незначну перепону, буксуєш і стоїш на одному місці, а потім раз – легко переступаєш її й потрапляєш у звичайне русло життя. Стільки дзвінків було зроблено знайомим і малознайомим у пошуках місця для дітей, а потім в один день усе легко вирішилося. Випадково в Харкові зустріла знайому з Луганська, яка раніше обіймала високу посаду у виконкомі. На початку війни вона виїхала з міста, і ось нас випадково звела доля неподалік від мого тимчасового помешкання. То була справжня радість – зустріти землячку, і ми розговорилися. Звичайно, я пожалілася, що не можу знайти, куди прилаштувати доньок. Як з’ясувалося, моя знайома якраз займається таким питанням – допомагає дітям переселенців. Вона запропонувала до кінця літа відправити дітей на оздоровлення в Очаків, на море, а з вересня, коли Лізі потрібно буде йти до школи, їх готова забрати на рік родина в будинок сімейного типу.

– Вони готові взяти двох дівчаток, – пояснила вона.

Це було те, що треба! Ми обмінялися телефонами, і я поквапилася додому підготувати документи на дітей для відправки на відпочинок.

– Куди збираєшся? – запитала Іра, помітивши, що я повернулася збуджена й одразу дістала теку з документами.

Дізнавшись, що дівчатка поїдуть до моря, Ірина сказала, що це буде непогано. Вона нагадала, що не виганяє нас і ми можемо жити скільки завгодно. Напевно, вона вирішила, що я лишаюсь у неї. Я не стала одразу все їй розказувати. Лише коли ми провели дівчаток, я подзвонила по телефону, який мені дав Сашко, і дізналася, що можу прибути в «Айдар», розповіла Ірині про свої наміри.

– Я б так не змогла, – сказала вона, вислухавши мене. – У мені все одно узяла б гору мати.

– У мені також, – усміхнулась я.

Я відвела собі на збори й відпочинок добу, за яку мала додзвонитися рідним у Луганськ, Сашкові та Андрієві. Це було не просто, але я вперта й наполеглива. Першим випало зв’язатися із Сашком. Він був небагатослівним, та я його розуміла: телефони часто прослуховувалися, він залишався в окупованому місті, і, на моє глибоке переконання, не просто так. Ми перекинулися незначущими фразами, і то було добре, принаймні я знала, що він живий.

Андрій усе ще був у луганському аеропорту. Дивно, я з цим юнаком бачилася лише кілька разів, а тепер ми спілкуємось, і щоразу, коли не можу додзвонитися до нього, починаю хвилюватися, як за близьку людину. Є люди, які проходять повз твоє життя, а є такі, що займають у ньому певне й не останнє місце. Як це розуміти, я не знаю й не маю часу на роздуми, тож радію, почувши в слухавці Андріїв голос, і прошу розказати, як вони там.

– Тримаємося! – бадьоро каже він. – Правда, довелося перебиратись у бункер, тут трохи сиро, але я полагодив генератор, тож маємо в госпіталі світло.

– У вас є госпіталь?

– Аякже! У нас і свій госпіталь, і своє світло, і навіть витяжки! – весело каже він.

Андрій розповідає, що вони намагалися навіть бурити свердловину.

– Врились у землю метрів на п’ять, – провадить Андрій із притаманним йому гумором, – але довелося закрити проект. Нам, як поганому танцюристові, завжди щось заважає: то «Гради» сєпари прислали, то дощем затопило.

– Підмогу обіцяють вам?

– Чекаємо, – стримано відповів хлопець. – Аеропорт частково цілий, хоча й добре посічений мінами. Якщо наші не будуть баритися, то ще можна буде його відновити.

Ми з Андрієм прощаємося, і я знаю, що багато чого залишилося «поза кадром». Бійці мужньо тримають оборону, несуть втрати, і не відомо, скільки ще вони зможуть протриматися в жахливих умовах під шаленим вогнем противника.

Щойно подумала, що було б непогано ще й поговорити з рідними, як мені зателефонувала мама. Яка я рада чути її голос! Уже ладна вислухати будь-які дорікання на мою адресу, аби лише чути. Мати питає про онучок, і я розповідаю, що вдалося відправити їх на відпочинок на море до кінця літа. Вона цікавиться, де ж піде в школу Ліза, а я кажу, що поки не знаю. Звичайно, я збрехала, але інакше не могла. Не знаю навіть, як сказати батькам, що завтра вже буду в батальйоні «Айдар», і чи взагалі потрібно зізнаватися, коли їм і так нелегко? Питаю маму, як вони дозволили Солі ходити містом у такий час.

– Соля дуже змінилася, – каже мати. – З тихої дівчинки вона перетворилася на саму рішучість. Її не можна спинити, вона, як одержима, бігає по квартирах, годує, доглядає покинутих людей, рятує собак. Навіть не знаю, звідки в неї взялася та сила. Ми з батьком пропонували розносити їжу самим, просили дати адреси, але вона ні в яку! Каже, що свій обов’язок має виконати сама. Звичайно, ми допомагаємо варити їжу на багатті, батько приносить воду, а потім Соля розливає суп у скляні банки й тягне сумки всім містом.

– Не можу навіть уявити, – кажу я. – Лише нещодавно ми боялися її випускати на вулицю, а тепер вона сама ходить усюди.

– І не тільки вулицями, – зітхнула мама. – Вона ще й до бойовиків ходить просити харчі для старих.

– О Господи! І дають?

– Так, не завжди, але дають. Часто Соля приносить хліб, картоплю на суп, часом розщедряться й макарони виділять, буває, і гречку. Де б ми брали харчі? У нас удома порожньо. Звикли жити без запасів, але хто б міг подумати, що буде війна? Нікому і в голову такі думки не приходили!

Мама питає, чи не чути, коли звільнять Луганськ.

– Незабаром, – запевняю її та прошу: – Ви лише там бережіть себе.

Євген

З Юрком ми мріяли, що будемо разом у групі швидкого реагування Олександра Бєднова, а по-простому – Бетмена, але не склалося. Після виписки з лікарні я все ще ходив кульгаючи й мав відвідувати процедури у фізкабінеті у вільний час. Мене прийняли до лав Армії Південного Сходу, але направили не до бетменців, а в охоронну роту. Мене пожаліли й призначили на службу неподалік від казарми, де я мав охороняти приміщення з полоненими.

У першому звільненні ми зустрілися з Юрком. Він прийшов не сам – з новим другом. Сергій був місцевим і служив разом із Юрком. Невисокого зросту, худорлявий, білявий веселун Сергій був непосидючим, вертлявим. Про себе я його охрестив Сперматозоїдом. Якось одразу ми знайшли спільну мову й цілий день гуляли містом. Сергій любив свій Луганськ не менше, ніж я – Первомайку. Він водив нас вулицями й із захопленням розповідав різні цікавинки, сипав жартами, травив анекдоти. Ми випили по бокалу пива, посиділи у сквері й розійшлись аж надвечір. У казарму я повернувся фізично стомлений, бо все ще боліла нога, але заряд позитиву від зустрічі з хлопцями отримав.

У мої обов’язки входило охороняти вхід до будівлі ззовні. Коли під’їжджала машина з полоненими чи затриманими до воріт, я перевіряв документи, відкривав проїзд, супроводжував авто до входу в приміщення. Офіцерам відчиняв двері, запускаючи їх усередину. Що там відбувалося далі, я не знав і не заходив у приміщення: там були свої охоронці. Невелике подвір’я між будівлею й парканом я сам прибирав. Заступав у караул, брав мітлу, замітав, сміття складав у контейнер. Тут була лавка, тож у вільний час я міг посидіти в тіні, попити води. Іноді зсередини виходили покурити охоронці, і ми розмовляли. Від них я почув, що нещодавно прислали сюди російського офіцера. Прізвище його – Козирєв, позивний – Козир, але справа не в позивному, а в тому, що він, за словами хлопців, «справжня скотина».

– Чому так? – поцікавився я.

– Сам побачиш, – сказали вони мені.

На моєму чергуванні його не було, і я вже майже забув про ту нашу розмову. Але одного дня ми зустрілися. У тому, що це російський офіцер, сумнівів не було: осанка, підтягнутість, охайність, мова – усе це явно видавало Козиря. Він вийшов з автівки, оглянув мене так, ніби корову на базарі купував. Його тонкі губи ще більше стислися, коли він зупинив на мені погляд.

– Новенький? – спитав він.

– Так точно! – козирнув я.

Його очі буравили мене наскрізь, ніби він хотів зробити в мені дірку й заглянути всередину. Він примружив очі й дивився на мене зверхньо та зневажливо, ніби перед ним не людина, а бридка холодна жаба.

– Ну-ну, – промурчав він під ніс і пішов усередину.

За годину він вийшов звідти, сів на лавку й почав лузати насіння. Поруч стояла коробка для сміття, але він плював лушпиння на землю, де я щойно ретельно позамітав. Я стояв біля воріт, витягнувшись, як по команді «струнко», обличчям до нього. Козир смітив і дивився на мене. Коли насіння в пачці скінчилося, він зім’яв її в долоні й жбурнув у мій бік. Я навіть оком не моргнув, а він почав реготати неприємно й огидно. Я мовчки все витерпів. Тоді Козир підійшов до мене впритул, узяв за барки й сказав злим голосом:

– Запам’ятай, шмаркля, я тут господар, а ти ніхто! І знаєш чому? Бо ви без нас уже давно лежали б у землі.

Я дивився йому прямо в очі. Усередині в мене все кипіло, і, напевно, він помітив, як у моїх очах з’явилася ненависть до нього.

– Я можу зробити з тобою, що захочу, бо маю таке право. І знаєш чому? Бо я Козир! А ти шмаркля! Щоб усе тут вилизав! – наказав він.

Козир харкнув і демонстративно сплюнув на землю. Він поїхав, я все прибрав. У душі накопичення гніву. Це ті офіцери, які прийшли нам допомагати?

– Гидота! – сказав я, пожбуривши мітлу. – Ненавиджу!

Еліна

Нарешті я в складі батальйону «Айдар»! Для когось тут лише мародери, загарбники, фашисти й ґвалтівники, а для когось – справжні безстрашні герої. Знайомлюся з бійцями, які радо зустріли поповнення. Одразу сам собою приклеївся до мене позивний Ел. Так швидше й простіше покликати мене, ніж вимовити повне ім’я Еліна. З розмов дізнаюся про утворення батальйону. Для себе відкриваю нові подробиці. Виявляється, що початок зародженню батальйону поклала Майданівська сотня. Вони спочатку були під Сватовим, потім перебазувались у Старобільськ, де створили батальйон територіальної оборони й отримали зброю. Першими приєдналися до них люди зі Сватового, Старобільська та прилеглих районів. Вони не шкодували нічого заради перемоги над ворогом. Багато хто розпрощався з бізнесом, продав свої автівки, нерухомість – усе, що міг, аби допомогти батальйону.

Раніше чула розмови, що в «Айдарі» є колишні засуджені, і не знала, вірити тому чи ні. З’ясувалося, що серед айдарівців кого тільки немає! Дивним чином тут мирно вжилися між собою професори та колишні засуджені, доценти та підприємці, бізнесмени й ті, хто ховався від правосуддя чи від сплати аліментів. Спільною мовою розмовляли викладачі вишів і ті, хто шабашив на будівництві, шукаючи разову роботу. Були такі, хто втік від сварливої дружини й хто покинув малолітніх дітей. Прийшли воювати цілі родини й пенсіонери, які все життя були домашніми підкаблучниками, а зараз згадали про своє призначення – захищати сім’ю. Хтось прийшов в «Айдар» довести своїй дівчині, що є справжнім чоловіком, а хтось забув про всі болячки й узяв у руки зброю. Але всіх їх поєднувала одна загальна справа – звільнення своєї землі від загарбників. І вони йшли сюди, покинувши родини, дітей, забравши старенькі автівки, найдорожчу річ, яку спромоглися купити за все життя, дорогі іномарки та мікроавтобуси; фермери пригнали свою техніку, яка могла б тут згодитися. Вони були голі й босі, без зброї на початку, але вірили, що все в них удасться, якщо впрягтися в одну лямку всім гуртом. Вони не чекали, доки їм поставлять бойову техніку: якщо її не вистачало, відбивали самі в бойовиків.

На перший погляд, вони були схожими на циган, що розбили тимчасовий табір для відпочинку, де панує безлад, хтось щось завжди губить, шукає, знаходить, хтось голиться, хтось пере, інший спить, третій випрошує нові шкарпетки, бо старі продірявились. Але це лише перша, поверхова думка. Айдарівці – це злиток патріотизму, інші тут не затримуються. А ще – безбашенність у бою, недаремно ж «Айдар» має назву штурмового батальйону. Вони, як вітер у степу, з’являються зненацька, без царя в голові йдуть на ворога, відвойовують позиції, закріплюються там, щоб змогли зайти ЗСУ[10] і щоб знову після короткого відпочинку зненацька, за першою командою перетворити свій «циганський табір» на безстрашних штурмовиків. Бути серед них, разом із ними для мене велика честь, і я придивляюся до кожного, хто поруч зі мною, знайомлюсь і терплю їхні жарти.

– Тепер нам ніякий сєпар не страшний, – каже поважно Микола, чистячи автомат.

Він пихкає цигаркою й поглядає в мій бік. Микола робить паузу, а я вже чекаю, який жарт кине він цього разу. Так і є!

– Чому це? – хтось його питає, бо пауза затяглася.

– А ми он Ел виставимо попереду себе, вона як розстібне спереду ґудзики, як вивалить свої цицьки, так сєпари роти як роззявлять, то й про автомати забудуть! А ми в той час тра-та-та – і крапка!

Хлопці регочуть, аж за животи хапаються. Я чекаю, поки стихне сміх, і так серйозно кажу:

– Це ж добре, коли на завдання я піду з вами, а коли ні, то тобі, Миколо, доведеться за мене йти попереду.

– А це ж чому? – питає він і кладе автомат на коліна.

– Бо тоді тобі доведеться розстібнути ширинку й вивалити перед сєпарами те, що має бути в штанях кожного чоловіка. А що вони побачать таке, від чого в них щелепи відвиснуть? А нічого! Бо такий розмір і в потужний бінокль не розгледіти!

Хлопці знову регочуть, а Микола ображено щось бурмоче на кшталт того, що ти ж не бачила, що в мене в штанях.

– Гостра ти на язик, Ел, – каже він і знову береться за роботу.

Я не ображаюся на жарти бійців – без них не обійтись, вони розряджають напруження, яке часто буває. Під найбільші напади жартів потрапляють мої груди, іноді – широкий таз.

– І з кого б ви тут кепкували, якби мене не було? – кажу я хлопцям і йду до Надії.

З нею я познайомилась у перший день перебування в «Айдарі» й одразу відчула щось спільне й близьке. Дізналася, що жінка з перших днів серед айдарівців, із нею – чоловік і син. Почуття патріотизму в неї, як і в мене, зашкалює. Неспокійна, легка на підйом, Надія завжди попереду, вона не любить так, як і я, коли бійці наголошують, що ми жінки й вони мають нас шкодувати. Ми не прийшли шукати жилетку, у яку можна поплакатися, ми тут, щоб, як і чоловіки, захистити свою землю та родини, і про це ми їм нагадуємо.

Якось мені хлопці розповіли, що Надія дозволила своєму єдиному синові під обстрілами їхати своєю автівкою на допомогу луганчанам. Це було дуже ризиковано, бо бойовики час від часу по дорозі випускали снаряди, але на тому боці люди плакали та просили допомоги. Син Наді вимкнув фари й без світла вночі їздив на околицю міста, щоб вивезти звідти жінок із малими дітьми. Коли чоловіки це мені розказували, вони наголосили, що справжня мати не відпустила б свого сина на таку ризиковану операцію. Я не знала, що сказати, але подумала про те, що ці чоловіки й мене навряд чи вважали б доброю матір’ю, якби знали, що я залишила своїх дівчаток із чужими людьми. Про той випадок Надія згодом і сама мені розповіла.

– Мене дехто не зрозумів, – сказала вона. – Думають, що в мене немає серця, але не знають, як мені важко було зробити такий крок. Материнські почуття волали: «Не смій! Не відпускай! Ти собі не пробачиш, якщо з ним щось трапиться!» – а з іншого боку в слухавці крик-розпач матерів, які за містом сидять із малюками під обстрілами й у відчаї просять їх урятувати. «Заберіть наших дітей, нас уже не треба! Урятуйте їх!» – благала одна жінка, і я зрозуміла, що не пробачу собі ніколи, якщо не допоможу вивезти малюків, що їхні відчай і приреченість у голосі будуть переслідувати мене до скону. Ти мене розумієш?

Я її розуміла й розповіла про себе та моїх дітей.

Євген

Сергій запросив мене з Юрком у гості до нього.

– Мати обіцяла чимось пригостити, а батька немає вдома, – сказав він нам.

Сергій мешкав разом із батьками у двокімнатній квартирі майже в центрі міста.

– Тут шумно, але я з покоління «дітей асфальту», тут народився й виріс, тому життя в тиші навіть не уявляю, – пояснив Сергій, коли ми піднімалися в його квартиру на третьому поверсі.

Його мати, миловидна жінка, проста вчителька початкових класів, зустріла нас привітно. Посеред вітальні вже був розкладений великий стіл. Жінка накрила його світлою скатертиною, заметушилася, сервіруючи стіл. Я запропонував допомогу, але вона відмовилася.

– Я вас запросила, тож ви мої гості! – сказала вона.

Ми їли справжній домашній борщ, із квасолею, червоним буряком і молодою капустою.

– Хлопчики, вибачайте, але борщ без м’яса, – якось винувато промовила вона.

Вибачатись їй не було за що. Ми справді скучили за домашніми стравами, і тарілка смачнющого борщу дала мені відчуття чогось рідного, домашнього й давно забутого. Ми їли салат зі свіжих овочів та зелені вприкуску зі шматочками солоного сала з проріззю.

– Мамо, де ти дістала такий скарб? – запитав її Сергій.

– Не важливо де, – сказала вона, – головне, щоб вам сподобалося.

Нам подобалося все, що було на столі: і сало, і салати, і справжній домашній компот з абрикосами, і рогалики, які жінка сама спекла. У якусь мить мені здалося, що я потрапив у минуле, коли мама вдома чекала мене з роботи чи навчання, а потім частувала смачними стравами. І зараз було все так, як колись у мене вдома. Неймовірна туга за Первомайкою, мамою, Любою, за нашими степами огорнула мене, і це помітила Сергієва мати. Вона почала жваво говорити з нами про те, що зараз їм усім нелегко, але незабаром настане затишшя, і вони зможуть повернутися до спокійного, мирного життя.

– Ті, хто не повірили у щасливе майбутнє нашої молодої республіки, виїхали, – говорила жінка. – Повтікали зрадники й ненависники російської мови, залишилися наші захисники й ті, хто не змозі взяти до рук зброю. У нашої республіки прекрасне майбутнє, я впевнена в цьому! І нехай частина викладачів вишів виїхала звідси, але ж вірні своїй землі лишилися! Щойно настане мир, запрацюють і виші, і школи, і дитячі садки. У нас не буде злодіїв і крадіїв при владі, ми маємо шахти й заводи, які відновлять роботу, і кошти підуть на розвиток республіки, а не в кишені можновладців. І ось тоді повернуться ті родини, що тимчасово виїхали в Росію, і будуть зеленіти від заздрості ті, хто не повірив у нас. Чи не так, хлопчики?

Ми погодилися з нею, бо чи стали б на захист республіки, у яку не вірили б? Чи ми не тому воюємо, щоб жити краще?

Жінка пішла до сусідки нібито в справах, але ми розуміли, що вона хоче нас залишити наодинці. Сергій увімкнув музику, ми дивилися його фотоальбоми, де він маленький, потім – школярик. Він показав нам свою бібліотеку й колекцію відеофільмів.

– Може, щось подивимось? – спитав він.

Ми відмовилися, бо хотілося живого спілкування. Я не так часто бачився з Юрком, тож кожна наша зустріч була маленьким святом. Про що б ми не починали розмови, увесь час поверталися до балачок про службу. Я розповів їм про перше неприємне знайомство з Козирем.

– Справа не в його нахабності, – сказав я. – Серед наших також трапляються різні командири, і святих серед них не буває. Мене вразило те, що він, російський офіцер, мав бути з нами іншим. Його зверхнє ставлення до ополченців як до чогось низького й не гідного навіть маленької поваги просто обурює! Ми пішли добровільно захищати свою землю, нас ніхто не примушував, і якщо ти вирішив справді нам допомогти, то допомагай, а не принижуй! Хіба ми варті такого?

Сергій зазначив, що такі випадки приниження ополченців уже не поодинокі.

– Ми чекали на них, радо зустріли, я б сказав, навіть гостинно, – сказав Сергій. – У наших бійців, особливо командирів, ще мало досвіду ведення бойових дій, тож допомога, порада росіян була б нам підмогою. Ні, не такого ставлення до себе ми чекали! Згоден, Женю, з тобою на сто відсотків!

– І не тільки прості ополченці невдоволені російськими офіцерами, – додав Юрко. – Їхні нахабність і зверхність не менше дратують і наших командирів.

– То чому вони не поставлять їх на своє місце?! – обурено промовив я.

– Ти сам у них спитай, – усміхнувся Юрко.

Еліна

Я знала, що на будь-якій війні є бруд, бо на те вона й війна. Але чомусь вірила, що саме тут, у нашому батальйоні, цього не буде. Надія якось казала мені, що в них або не затримуються надовго і йдуть по-англійськи, не прощаючись, туди, звідки прийшли, або залишаються вже до кінця.

– Але треба пам’ятати, що війна знімає маски й оголює обличчя, – додала вона. – Слід ніколи не забувати, що війна – це завжди кров, смерть і… зрада.

Події останніх днів підтвердили її слова. Командири оголошували завдання розвідгрупи, указували координати, і наші хлопці потрапляли в засідки. Коли таке сталось один раз, уважали випадковістю, коли повторилося – замислилися про зраду. Наступного разу завдання отримали лише члени певної групи – і все закінчилося добре. Виходить, що десь серед нас був зрадник, але як його виявити?

– Це майже неможливо, – сказала тоді мені Надія. – Можеш не вдивлятися в обличчя, ти не здатна заглянути всередину.

Вона мала рацію, потрібно було покластися лише на випадок, який видасть зрадника, і бути обережнішими.

Мені не терпілося дочекатися часу, коли ми підемо на звільнення Луганська.

Я любила слухати розповіді айдарівців про те, як вони вже були на моїй рідній землі. Вони з розпачем і болем розказували, що зайшли з боєм і втратами в Луганськ, а саме в Кам’янобродський район міста, дійшли до залізничного вокзалу, а дехто вже навіть перейшов міст неподалік від нього.

– Ніхто й ніщо не могли нас тоді зупинити! – часто повторювали хлопці. – Наші розвідники казали, що навіть були вже на перехресті вулиць Оборонної й Центральної! Ще б трохи – і місто відбили в бойовиків!

Як завжди, за «Айдаром» зайшли ЗСУ, і айдарівці отримали наказ повернутись у Щастя. Під шаленими обстрілами бійці ЗСУ змушені були покинути відвойовані позиції. Але «Айдар» не був би «Айдаром», коли б не плекав надію знову прорватися в Луганськ і вже назавжди звільнити від погані все місто. І я жила такою надією. Навіть уявляла, як ми звільнимо місто і я зустріну своїх рідних. Від таких думок тепліло на серці й вірилося, що так і буде, інакше не повинно бути. Найбільше хотілося побачити Солю, обійняти її, розцілувати великі сині очі, її пальчики, які вона не шкодувала зараз і не берегла. Я б ладна була слухати її пілікання на скрипці днями, хвалити за чудову музику, ходити на її концерти, які до війни терпіти не могла. Я ладна була на все заради того, щоб вона пішла вчитися й не ризикувала своїм життям, розносячи їжу стареньким та паралізованим. Я готова була ризикувати своїм життям заради звільнення рідного міста. Я хотіла миру Луганську й навіть ладна була віддати дівчаток до музичної школи, куди вони просилися, бо хотіли бути «як наша Соля».

«Солечко, сонечко наше, відзовись!» – подумки зверталась я до сестри, набираючи раз по раз її номер.

– Нарешті! – зітхнула з полегшенням, коли почула її голос у слухавці.

Соля розповідає, що обстріли тривають і більшість мешканців звинувачує в них нациків.

– Елю, не можу зрозуміти таких людей, – жаліється мені сестричка. – Вони ж добре бачать, що бойовики свої гармати розміщують між житловими будинками, стріляють, а потім одразу тягнуть їх на інше місце. Звичайно, що сюди прилетить отвєтка з іншого боку, але винними залишаються нацики.

– І багато таких сліпців?

– Кажу ж, що більшість. Якось була в одному з приватних будинків, ходила до дідуся, якого покинули «турботливі діточки», залишивши йому відро з водою та миску супу, – розповідає Соля. – Дід не ходить майже, то я навідую його двічі на тиждень. Цього замало, але все ж краще, ніж на самоті померти з голоду. Та не про це я хотіла розказати, – схвильовано каже вона. – На тій вулиці сєпари встановили свій танк поруч з одним будинком. Господиня будинку вже знає мене, тож привіталася на вулиці й жаліється, що ж, мовляв, робити, почнуть звідси росіяни стріляти, тож прилетить отвєтка й розіб’є будинок.

– І що ти їй?

– Я їй кажу: «Жіночко, ідіть до бойовиків, просіть їх, благайте забрати звідси танк. Скажіть по-хорошому: “Хлопчики, синки, беріть свою техніку й ідіть туди, звідки прийшли, і ви будете цілі, і моя хата також. А ще краще – повертайтеся додому, у вас є матері, тож не розбивайте їм серце”. Вона на мене подивилась, як на божевільну, і каже: «Та ти що?! Вони ж мене захищають!» Я розвернулась і пішла. Де її логіка? Що в голові? Недаремно хтось назвав таких ватниками. І справді, у голові нема нічого: або порожнеча, або там замість мозку вата.

– Солю, моя тобі порада: не намагайся змінити вату на мозок, нічого не вийде, ця хвороба невиліковна, а на тебе ще донесе в комендатуру, так неприємностей не оминути.

– Та я знаю, – каже вона. – Я завжди обережна, а тут не витримала. Краще розкажи, як ти й де зараз, – просить сестра.

– Я зараз у Сєвєродонецьку, працюю медсестрою в лікарні, тож у мене все добре.

– У нас по телебаченню передають, що у вас нема ні води, ні світла. Правда?

– Брехня! – усміхнулась я. – Усе, що у вас передають у новинах, потрібно розуміти навпаки. У нас усе є, тихо, не стріляють, нікого не грабують, не ґвалтують, і люди повертаються назад.

Я передаю вітання батькам і вимикаю телефон.

– І довго ще ти будеш брехати? – питає Надія.

Вона почула кілька останніх моїх фраз. Жінка сідає поруч на колоді, і ми закурюємо.

– Не знаю, – зізнаюсь я. – Ще не готова сказати правду. Можливо, Солі б відкрилася, але не хочу зайвий раз хвилювати батьків, їм і без мене всього вистачає.

– Роби як знаєш, – каже Надія.

Ми мовчки куримо, пускаючи клуби диму на зграйки комарів, які нас атакують з усіх боків.

Євген

Сьогодні поспілкувався з матір’ю. Вона розповіла, що чула невтішну, уже підтверджену комендантом статистику: нібито загинуло від обстрілів близько семисот мирних жителів. Так це чи ні, але їх загинуло чимало, і навряд чи хтось знає певну кількість.

– Сьогодні бачила на одному з балконів вивішене велике полотнище з написом «Люди!», – розповіла мати. – Та хіба ж снаряд уміє читати?

– Ще що нового?

– На центральній площі, біля пам’ятника Леніну, постамент завалений болванками від розірваних снарядів та шматками від «Градів», – розповіла мати. – Місто порожнє, ніби якась чума викосила людей, хоча обстрілів поменшало й люди потроху починають повертатися з Росії. Добре в гостях, а вдома все-таки краще!

– Кажеш, що вже стало тихіше?

– Так, сину. Тепер я частіше їжджу на дачу, потроху роблю заготовки на зиму. А ти все бубнів: «Навіщо нам та дача?» Добре, що тебе не послухала та не продала. З чого б тоді жила? І взимку ще не знаємо, чого чекати, а будуть баночки з овочами та компоти, то не помремо з голоду. Як ти думаєш? – спитала мене мати.

Я запевнив її, що все до зими вляжеться й стихне, хоча вже й сам не знаю, чи я так думаю, чи просто її заспокоюю, видаючи бажане за дійсність. Не витримав і знову запитав, чи нічого не чула про Любу.

– Ні, не було ніякої звістки, – сказала мати.

Якщо є зв’язок із матір’ю, то можна додзвонитися й до Антона.

Набрав його номер, і пощастило.

– Женько, радий тебе чути! – кричить у слухавку друг так, що вухо закладає. – А я тобі дзвонив і не додзвонився!

– Та не кричи ти так! – попросив я його. – Розказуй, як справи.

– Уже не так нацики кошмарять, напевно, видихаються потроху. А що в них? Бійці голі, босі, голодні і, напевно, останнє вистрілюють, що лишилося. А ми тримаємось! Щоправда, наше керівництво скрегоче зубами на луганське, – уже тихіше сказав Антон.

– Чому?

– Самі отримують допомогу з Росії, а нам дзуськи! Чув такі розмови, що робиться це навмисно й свідомо. Ведуть таку політику, щоб заморити голодом міста з козачим самоуправлінням. А люди до кого звертаються за допомогою? До козаків! Бо вірять нам і покладають на нас усі надії.

– Та-а-к, – протягнув я. – Виходить, починали разом одну справу, а тепер врізнобіч?

– Та вистоїмо ми, Женько, – бадьоро каже Антон. – Недаремно ж ми козаки Великого війська Донського? Так чи ні?

– Ти краще скажи мені, чи нічого не змінилося? – питаю замість відповіді.

– Що ти маєш на увазі?

– Ми з Юрком так і є в списках зрадників?

– Поки так. А що сталося? Скучив за Первомайкою?

– Є трохи, – зізнаюся.

– Потерпи трохи, усе може змінитися. Це ж війна, то сьогодні так, завтра інакше. А як ви там, козаки?

– Ми вже не козаки, – нагадую йому.

Розповідаю, що Юрко в команді Бетмена займається патрулюванням міста, а я в роті охорони.

– Я нещодавно в Інтернеті на одному з укропівських сайтів читав, що нацики нібито вже заходили в Луганськ. Це правда?

– Брехня. Не вір такому, ми тримаємо місто й не віддамо його, як і ви Первомайку, – запевняю Антона. – Ось тільки те, що козаки сваряться з нашою армією, мене напружує. Якщо будемо дивитися врізнобіч, перемоги нам не бачити, як власних вух. А ще мені не подобається ставлення російського офіцера до ополченців, та й не тільки мені й не одного офіцера.

– Та ти що?! – щиро дивується Антон. – Наші козаки навіть вам заздрять, що маєте таких командирів!

– Розумієш, друже, вони нас зневажають, ставляться, як до людей другого ґатунку. Ми чекали їхньої допомоги, раділи, а виходить, що ми для них не люди?

– Неочікувано, – каже він.

– Неправильно все це, – говорю я, – і сварки між козаками й нашою армією, і ставлення офіцерів, які мали б підтримати, навчити нас. Нема злагоди – і це не додає оптимізму.

– Можливо, як-то кажуть, «у сім’ї не без виродка»?

– Якби ж то так, але такі розмови чую й від інших.

– Женю, я так скучив за вами, – каже Антон, – збираюсь якось приїхати в Луганськ, щоб вас побачити. Як тільки затихне повністю, одразу до вас! Обіцяю! Ось тоді ще поговоримо.

– Якщо будеш їхати в Луганськ, то привези мені дві фотки, – прошу його, – ту, де ми з Любою, і де втрьох. Зможеш роздрукувати?

– Звичайно! Я тоді їх на комп скинув, тож роздрукую й привезу.

Про всяк випадок питаюся про Любу.

– Та я казав, що нічого не знаю, – якось нервово каже він. – Давай, приїду – ще поговоримо!

Антон відключив мобільник, а я знову лишився в роздумах. І чому мені здається, що він щось від мене приховує?

Еліна

Уже кілька днів тільки й розмов про те, що незабаром підемо в рейд на звільнення Луганська по трасі Хрящувате – Новосвітлівка. Не знаю, звідки пішли такі чутки, але від них усі стали схвильованими й у піднесеному та збудженому настрої. Від таких новин у мене починає все дрижати всередині. Невже я незабаром ступлю ногами на рідну луганську землю?! І тут мене починають мучити сумніви, чи візьмуть мене в рейд? Бійців потрібно чимало, бо завдання одне з важливих: відрізати Луганськ від постачання технікою з Росії через Ізварино.

«Буду сподіватися на краще», – втішаю сама себе.

– Чому така схвильована? – спитав мене один із бійців. – Чи, бува, не наклала вже в штани?

– Свої піди перевір! – кидаю я йому і йду подалі.

Як завжди, айдарівці у своєму репертуарі! Один шукає холодну воду, інший варить чай, одні невдоволено варнякають, що не готуємося до рейду, інші кажуть, що то лише чутки. Одні посідали кружком і ріжуться в дурня, хтось обливається водою й пирхає від задоволення, інші роблять селфі на мобільник, хтось загубив зарядний пристрій від телефону й тепер ходить допитується, чи, бува, не дав кому й сам забув. Усе як завжди. А буде команда вирушати, цей мурашник за мить перетвориться на потужну єдину силу.

Мені зателефонували з родини, яка має прийняти до себе моїх дівчаток, і поцікавились, чи я сама їх привезу, чи потрібно буде їхати в Харків за ними. Що я могла сказати? Відповіла, що ще достеменно не знаю й подзвоню пізніше.

Зателефонувала виховательці, щоб дізнатися, як там мої крихітки. Вона сказала, що дітям подобається й усе в них добре.

– Можете дати Лізі слухавку? – спитала я її.

– Якщо зараз вона не спить, то я покличу, – відповіла дівчина. – Не відмикайтеся.

За мить чую в слухавці рідненький голосочок.

– Мамо, це ти? – питає Ліза.

Серце щемить від того голосу, я радію й ладна від чулості розплакатися.

– Так, моє сонечко, це я, твоя мама. Як ти? Як Маринка?

– Нормально. Ми скучили за тобою!

– І я за вами! Лізонько, ти вже налаштована йти до школи? Хочеш у школу?

– Хочу. А ти мене відведеш у перший день?

І тут я не знаю, що їй сказати! Брехати дитині не можу, тому відповідаю, що постараюсь.

– Значить, не відведеш! – ображено каже Ліза. – Я так і знала! А хто мені зав’яже бантик на голові? Хто?

Я ненавиділа в дитинстві бантики, тому не привчала до них дівчаток, а тепер Ліза заговорила про бантик.

– Хто тебе поведе в перший клас, той і зав’яже бантик. Чи велика проблема?

Я намагаюся говорити з нею весело, але Ліза вже нервово схлипує.

– Усім дівчаткам мами зав’яжуть бантики на волоссі, а я буду не така, як усі! І на мене будуть тикати пальцями!

Я чую, що Ліза на грані істерики, і справа тут навіть не в бантику – дитині не вистачає материнської турботи.

– Сонечко, я зроблю все можливе, щоб провести тебе до школи першого вересня. Ти тільки будь розумничкою й дочекайся мене. Добре?

Здається, подіяло. Ліза трохи заспокоюється й просить обов’язково супроводити її до школи. Після розмови з донькою на душі стало сумно.

– Чого зажурилась? – спитала мене Надія.

Розказала про розмову з дитиною.

– Тобі потрібно було купити їй мобільник, – каже жінка. – Принаймні ти б могла частіше з нею спілкуватися й дівчинка б не так сумувала.

– Так. Це було нерозумно з мого боку, – промовила я задумливо.

– Що саме?

– Не додуматися купити дитині мобільний телефон.

Євген

Не знаю, коли саме, але якоїсь миті моя неприязнь до Козиря переросла в ненависть. Російські офіцери були частими гостями в підвалі, де тримали полонених. Більшість із них просто ігнорувала мене, ніби перед ними машина-автомат, яка має перевіряти документи. Вони тицяли мені папери, я переглядав, записував, і вони мовчки йшли, але деякі не проминали нагоди кинути щось образливе або принизливе. Іноді мені хотілося крикнути: «Панове офіцери! Де ж ваша честь?!» Її не було. Вони були схожі на господаря, який кинув голодному собаці зі свого барського столу кістку, щоб потім пес усе життя заглядав йому у вічі з вдячністю й служив до скону. Хлопці в казармі також часто розказували неприємні речі про таких сусідських офіцерів, але я знав, що більшість воліла мовчати про своє приниження.

Нещодавно я стояв у караулі, коли приїхав у справах Козир. Одразу було помітно, що в нього кепський настрій.

«Чекай, Женю, неприємностей», – майнула в мене думка, і я не помилився.

Я перевірив документи, зробив запис у журналі та пропустив його на подвір’я. Козир у супроводі солдата швидко пішов у приміщення, не забувши кинути в мій бік зневажливий погляд. За півгодини він вийшов звідти, сів на лавку, покурив, недопалок кинув на землю, хоча поруч стояла металева урна для недопалків.

«Це все дрібниці», – заспокоював я себе, намагаючись не дивитись у його бік.

Напевно, Козирю було сумно, і він вигадував, як би з когось познущатися, а оскільки поруч нікого, крім мене, не було, то я мав стати об’єктом номер один. Офіцер підвівся, поглянув на мене. На його обличчі з’явився якийсь звірячий оскал, хоча він нібито усміхався. Козир став посеред подвір’я, розстібнув ширинку і… став дзюрити! Він струхнув своїм хоботком, застібнув штани й підійшов до мене впритул.

– Щось так смердить! – сказав він, утягуючи носом повітря. – Хохол, чи ти обісцявся? Негоже так свинячити! Утім, ви, хохли, завжди були смердючими!

Він реготав мені в обличчя. З його рота тхнуло перегаром, часником та гнилими зубами. Усередині мене все кипіло, але я зціпив зуби й мовчав.

– За годину прийду й перевірю, – просичав він, раптово переставши реготати. – Якщо буде на подвір’ї смердіти, язиком усе вилижеш. Ясно?

– Так точно! – відповів я.

Він пішов, а вулкан усередині мене ладен був вибухнути. Я викурив пару цигарок, попросив хлопців винести води з хлоркою, на швабру накинув ганчірку й усе вимив.

Наступного дня зустрівся з Юрком і все йому розповів.

– Скільки тобі ще ходити у фізкабінет? – спитав він, вислухавши мене.

– Завтра останній день.

– Це добре. Ти вже ходиш без палички, лікування закінчуєш, тож можна буде поговорити з Бетменом, – сказав він мені. – Спробуємо тебе забрати до нас, але не факт, що русня знову не стикнеться з тобою й усе не повториться. Розумієш, Женю, такої сволоти повно повсюди.

– Я розумію, Юрчику, – сказав я спокійно. – Просто згадую, як ми троє були одними з перших, хто став на захист Донбасу. Ми покинули роботу, ризикували своїм життям і готові були його віддати за свободу, за нову свою республіку.

– Так, – кивнув він головою. – Було таке.

– І що ми маємо? Свої ж назвали нас ворогами й занесли в розстрільні списки. Тепер ми не можемо потрапити на рідну землю, у рідне місто. І за що?! Хіба ми не стали на захист республіки тут? Стали й усе одно є ворогами. Козаки ладні піти війною на Луганськ, бо їм не допомагають. Тут бійці Армії Південного Сходу гинуть, убиваючи одне одного. Учора знову в нашій казармі недорахувалися чотирьох, бо одні командири послали віджати офісне приміщення, яке захопили бійці іншого підрозділу. Була перестрілка, і свої своїх постріляли. Командири не можуть між собою поділити захоплені майно та нерухомість, а прості хлопці, хто вірив у світле майбутнє, платять за це найдорожчим. Чому так, Юро? Я заплутався й уже нічого не розумію.

Юрко мовчав. Він насупив брови, неспішно курив і про щось думав.

– Я сам про це думав, – сказав він згодом. – Шукав відповіді й не знаходив, але розчарований не менше за тебе. Іноді таке щось як навалить, що хочеться кинути автомат і бігти світ за очі, але від себе не втечеш. Куди тікати? Додому? Туди не можна. В Україну? Ми там вороги, та й не зможемо прийняти їхню владу. У Росію? Що це нам дасть? Покинути все на півдорозі до перемоги? Хіба про таке ми мріяли, коли вперше в Первомайці взяли в руки зброю?

– Руки опускаються, коли все це бачиш, – промовив я. – І що ж нам далі робити? Зійти з дистанції на півдорозі?

– Ні, Женю, назад дороги в нас немає. Ми повинні йти вперед, до перемоги. Життя розставить усе на свої місця: так звані наші «рятівники-офіцери» повернуться в Росію, нечисті на руку наші командири знайдуть своє, а ми…

– Що ми?

– Ми залишимося чесними ідейними захисниками своєї землі й такими увійдемо в історію. Справжніх героїв не завжди визнавали одразу.

– Ще й книжки про нас напишуть, – зіронізував я і вже серйозно додав: – Які з нас герої? Не сміши мене.

– Справжні! Які стали на захист своєї землі не за гроші, а за ідею! Ми повинні залишатися собою до кінця! – з пафосом промовив Юрко.

– «До кінця» кажеш? – я невесело посміхнувся. – Доки куля такого ж, як я, не наздожене в розбірці командирів?

– Принаймні ми живемо з чистою совістю, – уже без особливого оптимізму сказав він. – Мені здається, що незабаром усе скінчиться й настане мир. Ось тоді й розберемося, хто чого вартий.

– Якщо доживемо, – додав я.

Еліна

Стояла неймовірна спека. До сьогодні було жарко, але природа, напевно, вирішила випробувати нас на міцність і послала на багатостраждальну землю Донбасу найспекотніші промені сонця. Зранку ми вирушили в рейд у бік Луганська, і вже тоді до розпеченого металу техніки було боляче доторкнутися. Мене взяли на завдання, і я разом із дівчатами-айдарівцями залізла в кузов «Уралу». Тенту на ньому лишилася тільки частина, пошматованого, побитого кулями й осколками, але все-таки хоча б трохи тіні він нам давав.

– Нічого, буде лопотіти над нами, мов вентилятор, – сказала я, поглянувши вгору.

Крізь діри в тенті видно небо, воно високе, глибоке й широке, як наші степи, і, якби не спека, усе було б добре. Колона техніки вишикувалася в один ряд і стала схожа на гігантську змію, що повзе серед моря золотавих соняхів. Заревли двигуни. Рев рознісся навсібіч, здіймаючи клуби пилюки, мов та гігантська змія розсерджено випустила із себе пил невдоволення.

Колона рухається то вниз, де степ ніби розрізали велетенським плугом і яри поросли кущами, то знову реве могутніше, підіймаючись угору. Обабіч дороги поле кукурудзи, яку не зібрали фермери, а вона вже починає сумно жовтіти, далі – знову соняхи. Вони веселі, радіють сонцю, бо його діти й не знають, чи зможуть зібрати їх люди, чи так і залишаться зимувати в полі, у холоді, покинуті всіма, забуті й непотрібні. І знову степи розляглися до самого краю, колишуться морем ковилу, пишаються під небесною синню.

Колона димить, пилюжить, нестерпно пече небесне світило. Хлопці кашляють і від душі матюкаються, аж поки їм не набридає, і вони мовчки вдивляються в навколишні краєвиди, час від часу голосно чхаючи. Навколо пшеничне поле. Колосся вже налилося, проситься в комбайни, а по його золотому тілу вирви від снарядів, як рани. Навіть мирним полям із врожаєм нема спокою – усе нагадує про війну. Стало менше пилу, бо колона пішла по асфальтованій дорозі. Обабіч дороги повсюди шматки покрученого металу, уламки від розірваних снарядів, частини арматури. Важкі «Урали», танки-важковаговики, БТРи, мирні мікроавтобуси та старі «Жигулі» вервечкою то спускаються донизу, то знову йдуть на підйом. Дорога здається нескінченною, завдовжки з життя. Скільки ми вже так рухаємося? Дві, три чи п’ять годин? Хлопці мовчать, уже не кашляють і не сиплють жартами. Розпечені тіла під сонцем спливають потом, він великими розпливчастими плямами розповзається спиною та пахвами, заливає очі. Хтось на машині попереду дістав мобільник, знімає відео для історії. За його прикладом юнак на БТРі, що позаду нас, повертає мобільник навсібіч, націлює камеру на нас, і ми, зморені, брудні, спітнілі, з червоними обличчями, вишкірюємо білі зуби, розтягнувши роти в усмішці, і махаємо йому руками.

Раптом запрацював ворожий снайпер, і майже одночасно злетів на ходу з БТРа хлопець із мобільником і пролунала команда: «На позиції!» Умить колона зупиняється, і ми вискакуємо в зеленку. Заторохтіли автомати, шквальний вогонь спрямовуємо хто куди, бо ніхто не знає, де засів той снайпер. Замовкають автомати, вслуховуємось у тишу – ворог уже не озивається. Підходимо до хлопця, який нещодавно нас знімав, я сідаю навшпиньки біля нього й бачу розірвані скривавлені груди.

– Усе! – кажу я.

Він був мертвий. Поруч із ним поранений у руку. Цей стискає зуби від болю й стиха стогне. Поки я надаю йому медичну допомогу, хтось питає, як звати вбитого. Ніхто не знає, тож хлопці дістають його документи, передають командирові. Загиблого забираємо із собою, щоб довезти до найближчого населеного пункту, де є лікарня.

Кілька хвилин відпочинку – і вже лунає команда «По машинах!». Знову заревла потужно техніка, рвонула вперед. Їдемо притихлі та пригнічені загибеллю молодого хлопця, нашого побратима.

Євген

Антон зателефонував і сповістив, що завтра приїжджає в Луганськ. Я був вільний, а ось чи зможе прийти на зустріч Юрко, не знав, тому одразу зв’язався з ним.

– До обіду буду вільний, – сказав він. – Тож зустрінемось усі разом. Ех, шкода, що не надовго, а то б ми загуляли!

– Хоча б на кілька годин зустрітися – і то добре, – сказав я.

Ми домовилися, що зранку Юрко підскочить до мене, і тоді разом будемо чекати Антона, бо не можна було покладатися на мобільний зв’язок, який час від часу зникав.

О дев’ятій годині ранку ми зустрілися. Як я скучив за малим рудим другом! Схопив його в обійми, плескаю по плечах, повторюю:

– Антоне! Невже це ти?!

– Та дай мені потискати цю руду тварюку! – каже Юрко. – А то дивись, так і роздавиш його!

Я відпускаю Антона, і він одразу потрапляє в Юркові обійми. Радіємо, як діти, тиснемо руки, плескаємо по плечах, ніби не бачилися цілу вічність. Коли трохи відпустили перші емоції, ідемо посидіти у сквері, де можна спокійно поговорити. Дорогою Антон встигає купити два літри пива та три одноразові стаканчики, і нарешті ми в тіні дерев, де можемо освіжитися прохолодним напоєм і вдосталь наговоритися.

– Розказуйте, чортяки, як ви тут без мене, – каже Антон і розтягує рота в широкій усмішці.

– Ні, спочатку ти! – каже йому Юрко.

Він розповідає, а ми з відкритими ротами ловимо кожне його слово, намагаємось усе почуте всотати в себе, як суха земля – вологу, бо Антон – частина нашої дорогої Первомайки та нашого дитинства. Він каже, що зараз ми вже не впізнали б місто, яке колись було ошатним і тихим.

– Важко знайти незруйнований будинок, – розповідає він і в деталях, які нам такі важливі, розказує, де і які будинки зрівняні із землею і який квартал зазнав найбільших руйнувань.

Ми добре знали наше невеличке місто, уздовж і впоперек обходили його, об’їздили на велосипедах. Згадуємо пригоди з дитинства, які з нами трапилися там, де вже лише купа цегли. Антон розповідає про знайомих, які вже загинули, але про долю більшості йому не відомо.

– Роз’їхалися, хто куди зміг, – каже він, – навіть найближчі сусіди не знають, куди кого занесло. Хтось подався воювати в ЗСУ, хтось виїхав в Україну до родичів, а більшість – у Росію. Частина повернулась у місто, а роботи нема. Ніщо не працює: ані заводи, ані шахти.

– Як і за що вони живуть? – спитав я.

– Дехто щодня їздить у Сєвєродонецьк та Лисичанськ на роботу, – розповідає Антон. – Звичайно, що більшість влаштувалась у Сєвєрі[11] на ринку. Удень працюють продавцями, отримують за робочий день якусь копійку, там купують харчі, а ввечері повертаються додому. Якщо пощастить не втрапити під обстріли, то нагодують родину. Хоча зараз уже менше стріляють, а раніше то був просто страх!

– Правда, що козаки ставили свої танки та гармати посеред житлових будинків, а потім туди прилітала отвєтка? – поцікавився Юрко.

– Було таке.

Розмова переходить на іншу тему, і ми робимо висновок, що інакше ми все собі уявляли і щось іде не так, як мало бути.

– Ми нічого не можемо змінити, – каже Антон. – Хто ми? Прості вояки, тож коли стали на захист своєї землі, то стоятимемо до кінця. Чи не так, друзяки?

Антон згадує, що привіз фотографії. Він зробив дві однакові для мене і Юрка, мені віддав ту, де ми з Любою.

– Потрібно для історії зробити ще одне фото! – мовить Антон. – Ось тільки фотика не прихопив!

– Не біда! Зробимо селфі, – пропонує Юрко, і ми притискаємо голови одна до одної, а Юрко витягає руку вперед. – Усміхаємось! – наказує він, і ми розтягуємо губи в усмішці. – Є!

– Роздрукуєш для всіх? – питає Антон.

– Не питання!

За розмовами час сплив непомітно, і Юрко каже, що йому пора.

– Давайте хоча б підписи на фотках поставимо! – пропоную я хлопцям.

На світлині, де ми втрьох, такі щасливі, у новенькій формі, ми ставимо по черзі підписи. Юрко збирається йти й раптом бере фото й пише «Дружба навіки!».

– Ось так краще! – задоволено всміхається він.

Антон тисне йому руку, обнімає на прощання.

– До зустрічі, Юрчику! – каже він.

Юрко біжить від нас, зупиняється на розі будинку й махає нам на прощання рукою.

– Я також незабаром піду, – каже Антон, – у мене ще є тут деякі справи.

– Не хочеться розставатися, – зізнаюсь я йому.

– Парить, як перед дощем. Чи десь вибухнуло, чи то грім? – Антон прислухається й поглядає на небо.

Піднявся вітер, і небо швидко почало затягувати хмарами.

– Невже й справді дощу дочекалися? – сказав я, підставляючи обличчя прохолодному вітерцю.

– Тоді я маю поспішити, – каже Антон.

Він підвівся й хотів уже йти, як раптом зупинився, повернувся до мене й подивився в очі.

– Ні! Не можу так піти! – мовив він різко. – Я маю тобі сказати…

– Що? – видавив я із себе, і по спині пробіг холодок.

– Я тут подумав, що може все зі мною статися, і тоді на тому світі не буде мені спокою… Хотів промовчати, але вибач, брате, не можу!

– Кажи вже!

– Я знав про Любу… Давно знав, але мовчав… Я не міг, розумієш?!

– Що з нею?

– Коли почали нас кошмарити по повній, почали привозити в лікарню поранених козаків…

– Люба що?

– Вона з однією подругою хотіла виїхати з Первомайки… Дівчата сказали, що не будуть лікувати своїх ворогів, тому хочуть піти з роботи… Їх обох постріляли прямо в лікарні… Вибач…

Я оціпенів, завмер на місці, і земля пішла з-під ніг. Якусь мить я перебував у прострації, бо свідомість не могла сприйняти почуте.

– Ні! Не може цього бути! – вирвалося з грудей.

– Це точно, Женю. Їх розстріляли.

– Коли… Коли це сталося? – спитав я, ніби щось змогло б змінитися.

– Коли ти помирав у реанімації.

– Краще б я помер, – промовив я глухо. – Чому?! Чому я тоді не помер?! Навіщо вижив?!

Я схопив за барки Антона й несамовито тряс його, повторюючи безглузде «Чому?».

Він узяв мої руки за зап’ястя, притримав їх, повільно опустив донизу.

– Вибач, Женю, – повторив він укотре.

– Де її… – Я не зміг вимовити «поховали», але Антон і так зрозумів.

– Козаки їх поховали в одній могилі, принаймні мені так розповіли, – тихо промовив Антон. – Вибач, Женю, що скажу це… Медсестер поховали навіть без труни, у мішках, нема й хреста на могилі. Я хотів знайти, де вони поховані, але тих хлопців, які цим займалися, уже вбито. Вибач, Женю.

Я поплескав Антона по плечу, сказав «дякую» і щось на кшталт того, що мені потрібно побути на самоті. Не пам’ятаю, як пішов Антон. Я прошкував кудись вулицею, брів навмання, бо світ навколо перестав існувати. Якби в той час почали стріляти «Гради», я б не чув їхніх вибухів. Я нічого не розумів і не бачив перед собою. Незчувся, як загриміло над головою, як блискало й періщив дощ. Перед очима була Люба, гарна, красива, як саме життя. Її великі прекрасні очі дивилися на мене крізь косі смуги дощу, і я чув лише її докір: «Як ти міг?!» Так вона сказала востаннє, коли ми зустрілися під зливою.

– Як я міг?! – шепотіли мої губи. – Як я міг її покинути? Не зупинити? Не повернути? Не схопити в обійми, щоб ніколи не відпускати? Чому не забрав її того дня й не виїхав в Україну, туди, де не було обстрілів, де люди не хотіли війни? Як я міг?!

Почуття провини стискало горло, заважало дихати.

– Ніколи собі не пробачу! Ніколи! – говорив я собі.

Дощ уперіщив, як із відра. І раптом у спалаху блискавки я побачив просто перед собою Любу під парасолькою.

– Любо! – несамовито скрикнув я і рвонув уперед.

Переді мною нікого! Порожня вулиця й дощ. Небо плакало разом зі мною, і небесні сльози зливалися з моїми…

Еліна

Напевно, уже з десять годин повзе наша колона. І раптом попереду вибух! Зупинилися. БМП[12], що йшла попереду, наскочила на міну. Загули стривожені розмови, з переду по всій довжині колони шириться ця чутка. За нею – наступна: хлопці живі, їх розкидало на всі боки, бо їхали, сидячи на машині. Поки оглядають дорогу, біжимо в туалет до найближчих кущів. Хтось із хлопців жартує, що сідниці мов хто відбійним молотком набив. Усі стомлені дорогою й спекою.

Уже небо зарясніло зорями, коли колона зупинилася на відпочинок у якомусь напівпокинутому селі. Знаємо, що відпочинок буде коротким, усього кілька годин, тому жуємо на ходу, знаходимо колодязь на подвір’ї, хлопці дістають цеберком воду, і ми п’ємо її просто з відра по черзі. Спати! Хто де знаходить місце й одразу засинає. Бачу перед собою яскраві зорі. Серпень – час зорепаду. Зірвалася зірочка з місця, і я встигла загадати бажання: щоб швидше скінчилася війна. Це була остання думка перед тим, як упала в міцні обійми сну.

Я прокинулася, коли вже сіріло. Лише тепер роздивилася навколо. На подвір’ї невелика ошатна хатинка, на дверях навісний замок. Через увесь двір натягнута мотузка для білизни, від абрикоси до яблуні. На мотузці висять дитячі колготки та маєчка, поруч із колодязем стоїть миска, де у воді дитячий одяг. Схоже, що господарі виїхали поспіхом і мати не встигла виполоскати випрану білизну. Не знати чому, я почала полоскати дитячий одяг і розвішувати на мотузці. Хтось із хлопців прийшов до колодязя напитися, здивовано закліпав очима.

– Навіщо? – кивнув він, побачивши, як ретельно я рядком розвішую колготки, футболочки, шортики.

– Вони можуть повернутися додому, – відповіла я.

Він здивовано стенув плечима, загримів цеберком. За півгодини ми знову рушаємо в дорогу…

У селі чергова зупинка. Цивільне населення поспіхом збирається колоною вирушати подалі від обстрілів. Їм роздають білі прапори й кажуть, що сєпари дали коридор для евакуації лише мирного населення. Із сумками, торбами, дітьми, котами та клітками з папугами люди сідають у свої машини, закріплюють на кожну білий прапор. Вони стривожені та схвильовані. В очах якась безнадія, розчарування й страх. Я їх добре розумію. Вони не знають, куди їм їхати, де зупинитися й що з ними буде далі. Їм не відомо, чи зможуть повернутися назад і чи буде куди, якщо повернуться. Це як людині зав’язати очі й пустити по мінному полю: пощастить – виживе. Люди без майбутнього – і це жахливо! Вони поспіхом прощаються зі старими, які залишаються вдома й намагаються не плакати в дорогу. Розбиті, зруйновані вщент будинки на вулиці свідчать про те, що вже немало вилито сліз. Колона тихо рушає. Бабці хрестять її навздогін і щось тихо шепочуть. Старий «Запорожець» посеред колони підводить усіх, раптом чхає й глохне. З нього вискакує молода вагітна жінка й починає його штовхати. Я кинулася на допомогу, штовхаю разом із жінкою й зустрічаюсь із переляканим поглядом дівчинки. Вона на задньому сидінні здавалася такою маленькою й непомітною серед валіз. На щастя, «старичок» рушає з місця, і жінка сідає в авто. Колона з легковиків та мікроавтобусів під білими прапорами повільно рухається вулицею. За останньою в колоні автівкою біжить хлопчина років десяти. Він махає рукою, прощаючись, відстає від автівок, що набрали швидкість, і повертається назад.

– А ти чому не поїхав із ними? – питаю його.

Дивиться на мене синіми очима, а в них – сум.

– Мені не можна, – каже.

– Чому?

– Я сирота, тут із бабцею лишився. Вона стара й хвора. Хто ж про неї подбає? Я її й очі, і руки, – каже зовсім не по-дитячому.

– А якщо стрілятимуть? Хіба не страшно?

– Ще й як страшно! Але я веду бабцю в погріб, у нас він міцний, вона читає молитви, а я сиджу поруч.

Я дістала банку тушонки й пачку печива, подала йому. Хлопчина сховав руки назад.

– Ні, нам не треба! У нас є все, це ж ви голодні.

– Ні, ми не голодні. Бери бабці на гостинець.

Хлопчина трохи вагається, потім забирає.

– Якщо бабці, то візьму, вона зрадіє. У нас давно м’яса не було. Мали три курки та півня, але як у сусідську хату влучили, дві курки розірвало на шмаття, інших бабця дорізала. А хочете яблук?

– Та не треба, самі поїсте!

– Ні, я зараз вам принесу! Яблуня цього року добре вродила, торік не було ані яблучка, а зараз повно! Ви тільки зачекайте мене тут!

Полопотів так, що аж п’яти до сідниць дістають. За кілька хвилин біжить назад, усмішка до вух, сорочку закотив, а в ній – яблука.

– Беріть! Пригощайтеся, мені не шкода! Я ж від душі!

Спазми стисли горло. Я дякую хлопчині й цілую в щічку. Він ніяковіє, і щоки покриває рум’янець.

– Ну що ви? Я вже дорослий! – промовляє він, а я бачу вдоволене обличчя.

– Дякую тобі! Біжи вже додому!

– Ви повернетеся?

– Обов’язково! – кажу я й махаю йому на прощання рукою.

Ми знову рушаємо в дорогу.

Євген

Надвечір я повернувся в казарму, мокрий, байдужий до всього, зі спустошеною душею. Хлопці одразу помітили, що я не при собі.

– Що трапилось? Хто? – долинули до слуху їхні запитання.

– Моя дівчина…

Скинув мокрий одяг, кудись його пожбурив, замотався в ковдру. Хлопці питають, чи змінити мене завтра, я відповідаю, що не треба. Я не можу лишитися тут. Потрібно кудись іти, щось робити, бо збожеволію. Як на лихо, зателефонувала мати. Я довго не брав слухавки, але мама дзвонила наполегливо.

– Візьми, – подав мені мобільник сусід по ліжку. – Може, щось важливе.

– Так, – кажу в слухавку.

– Як ти?

– Усе нормально. Приїжджав Антон.

– Я так на нього образилася, що не сказав, що поїде до тебе! Я б тобі щось смачненьке, домашнє приготувала й передала.

– Дякую. Не треба. Я не голодний.

Матір не обдуриш, вона одразу відчуває, що зі мною щось не так.

– Що трапилося, Женю? – стривожено спитала вона.

– Усе добре. Настрій кепський.

– Сину, не бреши мені, – просить вона. – Скажи, що в тебе трапилось? Ти поранений?

– Ні, зі мною все гаразд.

– Тоді що?!

– Люба… Її вбито.

– О Господи! Як? Як таке сталося?

– Я потім усе поясню. Добре?

– Синку, я не знаю, як тебе втішити, що сказати, – схвильовано каже мати.

– Нічого не треба казати. Просто бережи себе. Добре?

Я вимкнув мобільник і знову замотався в ковдру.

Еліна

Від почутих новин стає моторошно навіть тим айдарівцям, які бачили багато жахіть. Мирна колона під білими прапорами була обстріляна бойовиками. Біженці рухалися автівками по трасі Новосвітлівка – Хрящувате, коли їх, беззбройних, незахищених, накрили вогнем. Є дані про сімнадцятьох загиблих та шістьох поранених, але ми всі знаємо, що дані можуть бути неточними. Підло розстріляти жінок із дітьми? Як так можна?! Чи в тих, хто стріляв, нема ані дітей, ані дружин? У них нема серця! Діти, жінки горіли живцем у своїх легковиках. Чомусь і досі стоїть перед очима худенька вагітна жінка, яка штовхає заглухле авто. Вона тікала з донечкою від обстрілів, щоб зберегти її, своє життя та життя ненародженої дитинки. Хіба вона знала, що штовхає автівку назустріч смерті? Усе всередині кипить від люті, і я ніяк не можу заспокоїтися. Але потрібно зібратися, щоб завдати потужного удару по ворогу, відрізавши постачання озброєння по трасі Луганськ – Краснодон. Луганськ практично оточений українською армією, залишається один із важливих ударів…

У короткій перерві для відпочинку увімкнула мобільник. Десять пропущених дзвінків від матері, три – від Солі, один – від Андрія з аеропорту. Телефоную Андрієві, він лише встиг сказати, що тримаються й чекають на допомогу, потім зв’язок обірвався. Вдалося додзвонитися сестрі.

– У нас тут сєпари панікують, – радісно сповістила вона. – Ходять чутки, що «Айдар» іде на штурм міста, а для них цей батальйон як ладан для чорта. Ти нічого не чула? Це правда?

– Не знаю, – кажу я. – А ти як там?

– Що я? У мене все, як раніше. Померла одна бабця, не дочекавшись рідних. Ще два трупи стареньких знайшли сусіди, коли вже сморід пішов у під’їзд. Учора побачила на подвір’ї приватного будинку покинутого собаку. Він уже навіть не скавчав, не вив і не просив їсти. Схоже, що великий волохань утратив надію на порятунок. Елю, якби ти бачила, на що може перетворитися тварина! Живий скелет із розпухлим від голоду животом. Він ледь зміг підвестися, я його напоїла, потім дала трохи поїсти, бо одразу не можна багато, і відчинила хвіртку. І що ти думаєш, він пішов із двору? Ні, він додибав до ґанку й ліг там чекати на своїх господарів! До чого я веду? Люди набагато жорстокіші, ніж тварини, і нам треба в них учитися доброти й вірності, – підсумувала свою розповідь сестра, потім схаменулася, вибачилась і спитала про дівчаток: – Як вони там? Подобається відпочинок?

– Звичайно! Їм там добре. А як батьки?

– Тримаємось усі купи.

– Переказуй їм вітання. Солю, у вас не передавали про розстріл колони біженців?

– Було в новинах. Кажуть, що вони не знали, що то була мирна колона.

– А білі прапори вони не бачили також?! – не стрималась я.

– Кажу те, що чула. У тебе на роботі все добре?

– Так, дякую. Працюю, усе нормально, – сказала я Солі й додала: – Бережи себе! Бувай!

…Наступні кілька днів були жахливими. Ворог почав нас обстрілювати з важкої артилерії так, що навколо все димилося, палало, гепало. Стояла пилюга, дим виїдав очі, у Новоселівці, Хрящуватому повсюди горіли хати й дим здіймався стовпами вгору. Ми вели нерівний бій і зазнавали втрат. Ще більше ворог оскаженів на День Незалежності, коли нас накрило суцільним вогнем з усіх боків. За два дні по тому бойовики пустили в хід танки. Один зі снарядів влучив у нашу вантажівку, і всі хлопці загинули, одного живого взяли в полон. «Айдар» тримався до останнього, але сили були нерівні. Ми знали про двадцятьох п’ятьох загиблих; скільки було трьохсотих, ніхто не знав і не рахував.

Тринадцятого серпня ми вирушили в рейд, а двадцять восьмого під покровом густого туману батальйон почав відступати. П’ятнадцять днів пекла – і завдання не виконано, але триматися далі, зазнаючи таких втрат, без підмоги «Айдар» більше не міг.

Євген

Не пам’ятаю, як я пережив ніч. Здається, нічого в душі не лишилося, окрім суцільного болю та спогадів. За ніч не зімкнув очей ні на мить. Як у кіно, прокручував усі наші зустрічі з Любою, згадував кожну подробицю та дрібничку від того першого дня, коли її побачив, від нашого першого побачення до останньої зустрічі. Мені нічого не лишилося, окрім спогадів та світлини. Я хотів дістати фотографію, але не зміг: у мене не вистачало сили подивитися їй у вічі. Я картав себе, звинувачував лише себе в її загибелі, і так буде завжди.

Зранку я підвівся, механічно вдягнувся, снідати не пішов. Боліла душа, ніби вирвали живцем звідти все світле, що було там, залишивши болючу рану. Пішов на чергування, і, коли приїхав Козир, я вже не переймався тим, яку пакість він приготував мені цього разу. Чого варті його знущання порівняно з моєю втратою? Ніби відчувши мій настрій, Козир ніякої підлості не зробив, лише кинув на мене неприязний погляд і пішов далі.

Увесь день свідомість бурила одна думка: як могли козаки розстріляти беззбройних дівчат-медпрацівників? Нехай би посадили за ґрати за непокору, але навіщо позбавляти їх життя? І це зробили ті, з ким я був поруч! Можливо, навіть хтось із тих, з ким разом стояли на блокпостах чи охороняли склади зі зброєю. Чи той, із ким ходив в одну й ту ж школу? Чи він був сусідом? Чи просто мешканцем Первомайки? Як у нього піднялася рука випустити в них кулі? І за що?! Намагався подивитися на ту подію з боку козака, зрозуміти його хоча б на йоту – і не міг! Одне зрозуміло: я був поруч зі звіром.

Ніч була напрочуд зоряна. Донбас не можна пізнати, не побувавши в його степах і не бачивши серпневої ночі. Лише тут у серпні небо стає вищим, темнішим, на його тлі з’являються мільярди яскравих зірок, які не помітні в інші пори року. Згадалося, як нам було по шістнадцять років, і ми, нерозлучна трійця підлітків, захотіли скуштувати романтики. Надвечір притягли з яру хмизу, нарубали дров, розклали намет, розпалили багаття. Ми пекли картоплю й смажили на паличках сало. І чи було щось у світі смачніше за підгорілу картоплю й шматки сальця, що пахли димом? Мали намір спати в наметі, але лежали навколо вогнища й усю ніч дивилися на небо. Воно було саме таке, як зараз: недосяжне, високе, з безліччю світних зірочок. Ми мріяли про своє майбутнє, будували плани, і те, що чекало нас попереду, тоді видавалося світлим і прекрасним. Серпень – час зорепаду, і ми дивились у небо, чекаючи на зірочку, яка зірветься, мигне своїм світлом і зникне. Ми загадували бажання й насправді вірили, що вони здійсняться. Тоді ніхто й гадки не мав, що мине небагато часу – і все кардинально зміниться. Змінимось і ми.

Я дивився в небесний простір, де час від часу «падали» зорі. Бажання було лише одне: найбільше хотілося повернути той час, коли було тихо й мирно в Первомайці, коли були лише наш степ і ми з Любою. Я ніколи більше не зможу бути поруч із нею, не буде нашого степу, який зараз повсюди замінований, ми не будемо загадувати бажання та стояти під зорепадом. Якби ж, падаючи, зірки змогли щось змінити! Якби вони перенесли мене назад у той час, коли я був по-справжньому щасливий, я б усе робив інакше. Але час невблаганний, і він іде вперед, назавжди закривши шлях до минулого…

Еліна

Я приїхала в Харків. Навіть до Ірини не встигла заїхати, бо поспішала купити квитки собі та дітям, щоби встигнути відвезти їх у будинок сімейного типу на Чернігівщині. До приходу потяга лишалася ще година, тож зателефонувала Ірі, сказала, що я на залізничному вокзалі. Вона пообіцяла невдовзі під’їхати, щоб побачитися.

– Іринко, купи, будь ласка, десь дорогою недорогий мобільний телефон для Лізи, – попросила я її й сказала, що одразу ж із нею розрахуюсь.

– Добре, що ти сказала, я якраз купила собі смартфон, а старий мобільник у мене ще справний, тож на перший випадок дитині його вистачить, – сказала Ірина.

Поки є час, подзвонила Андрієві, виклик ішов, але він не брав слухавку. Зателефонувала Сашкові, він одразу озвався. Поговорили трохи, бо розуміла, що його телефон може бути на прослушці, тож нічого нового не дізналася, проте спитала про Андрія.

– Він загинув, – почула у відповідь.

– Коли? Як це сталося? Я нещодавно з ним розмовляла.

– Коли?

– Кілька днів тому, він сказав мені, що тримають оборону в аеропорту.

– Андрій загинув при виході з аеропорту.

– Ще одна втрата! – у розпачі промовила я. – Як шкода! І чому гинуть найкращі?

– Бо бидло Всевишньому на небі не потрібне, – сказав Сашко.

Як тяжко чути такі новини! Скільки ще? І коли все це скінчиться?! Я сиділа навпроти вокзалу, втративши лік часу. Згадувала Андрія, простого хлопця, з яким мене звела доля, якого я так мало знала, але світло його душі завжди буде зі мною.

Незчулася, як минула година, прибігла кума, кинулася мені в обійми.

– Яка ти засмагла! – каже вона мені. – Ніби щойно з моря! Зізнавайся, де так засмагла?

– У батальйоні «Айдар», – відповідаю я, чим збиваю Ірину з пантелику.

– Ти… Ти не жартуєш? – питає розгублено.

– Не до жартів, повір. Щойно дізналася про загибель свого доброго знайомого.

– Мені шкода. Чесно. А як же дівчатка? Чи ти вже звільнилась?

– Ні. Зараз зустрінемо їх і відвезу на Чернігівщину, у будинок сімейного типу.

– Як це?

– Іро, не питай, чому не залишаю дітей у тебе. Знаю, що ти б мені не відмовила, але ти повинна займатися своїм малям та родиною. Ніхто не знає, коли скінчиться війна, тому я знову повернуся до своїх, а Лізі потрібно йти до школи, хтось має з нею вчити уроки, і взагалі таке навантаження звалити на тебе я не можу.

Я не дала Ірині часу висловитися, сказала, що потрібно вже йти на перон зустрічати дівчаток. Серце шалено калатало в грудях, коли побачила своїх пташенят. Скільки вони між собою не сварилися, а з потяга вийшли разом, старша тримала за руку молодшу.

– Мамо! – закричали вони й кинулися до мене.

Обнімаю їх, цілую волоссячко, засмаглі щічки, носики, рученята, не можу натішитись.

– Які ви засмаглі! Такі стали гарненькі! Ні, ви в мене були гарнюні, а зараз найкращі! – кажу я, захлинаючись від радощів.

Як я боялася, що ніколи не побачу своїх крихіток, там, під Луганськом, коли земля горіла під ногами! І тепер вони поруч, такі рідні, милі, кохані! Я з ними буду разом лише кілька днів, але дівчатка про це ще не знають. У нас є дві години в запасі, і ми йдемо у скверик поблизу вокзалу, щоб побути разом.

Іра віддає Лізі телефон, і дівчинка дякує своїй хрещеній.

– А мені? – надуває ображено губки Маринка.

– Коли тобі виповниться сім років, я тобі також подарую мобільник, – обіцяє їй Ірина.

– А до семи років як я буду дзвонити? – розводить у боки рученята.

– Тобі буде давати телефон Ліза, – обіцяю я.

Ліза мить роздумує, а потім погоджується.

Євген

Здавалося, що життя втратило сенс, і я ходив, немов у воду опущений. Було розуміння, що потрібно перестати займатися самокатуванням, увесь час себе звинувачуючи в загибелі коханої. Життя продовжувалося, і я розумів, що маю лише одне життя, іншого не буде, тому його потрібно прожити правильно. А чи все я робив по совісті? Увесь час думаю, аналізую, але апатія не дає змоги розставити все по місцях і докопатися до істини.

Дехто з нашої казарми просто втік зі служби. Це трапилося після того, як не один уже боєць загинув не за молоду республіку, а під час дерибану нерухомості та майна різними угрупуваннями. Безглузда смерть товаришів змусила їх покинути службу тоді, коли мали знову йти не на захист, а на розбірки. Вони залишили зброю, форму й уночі просто зникли, роз’їхалися хто куди. Я їх розумів, бо також так би вчинив, якби мене посилали на такі «завдання». Кілька хлопців просили звільнити їх зі служби, бо хотіли повернутись у свої родини, але їх не відпустили. Натомість моїм новим сусідом по ліжку став чоловік із Лисичанська. Першу добу він спав непробудним сном, навіть не ходив їсти. Лише потім ми познайомились, і Володя мені розповів свою історію.

– Я сам із Лисичанська. До війни встиг одружитися, завести двох дітей, збудував новий будинок, – розповів він. – Здавалося б, є все, щоб жити та радіти.

– А чим ти займався? – поцікавився я.

– Мав свій бізнес, – охоче відповів Володя. – На ринку торгував запчастинами для машин, мотався в Польщу, звідти пригнав мікрик, почав торгувати шинами. Справи йшли непогано, але діставали податківці. Їм тільки й давай, давай – і все мало. Розумієш, Женю, я не проти платити податки, але податківці лізуть, як блохи на собаку. Припруться – і «або дай дві тисячі гривень, або почнемо перевіряти й знайдемо, на що штраф виписати, тільки сума буде втричі більша». Іноді хотілося схопити кувалду й дати так поміж очі, щоб аж голова тріснула! Реалізаторів також оформив би на роботу офіційно, але платити за кожного потрібно немало, а вони здебільшого нечесні на руку. Узагалі бізнес – то лише головний біль. Віриш?

– Вірю. І що було далі?

– Якраз перед війною взяв у банку кредит. Будинок добудував, тож потрібно було оновити меблі й техніку, а тут у Криму оголосили, що той, хто винен українським банкам, нічого не буде платити. Тож я в перші дні записався в ополчення. Не подумай, що лише заради того, щоб не сплачувати банку борг. Я повірив, що ми станемо незалежними й нарешті буде якась справедливість, щоб не приходили обдирати податківці, не було високих податків, щоб наші кошти не йшли на Київ, а лишалися на місцях і спрямовувалися на розвиток міста.

– Ви ж недовго протримались у Лисичанську, так?

– Та недовго ж, – зітхнув чоловік. – Потім справи стали зовсім кепські. Я пішов зі своїми, а додому одразу прийшли айдарівці, забрали і бізнес, і мікрик, і місце на ринку.

– Як айдарівці? Вони ж воюють, то навіщо ж їм бізнес чи місце на ринку? – спитав я, бо виникли сумніви в правдивості його слів.

– А грець їх знає! Забрали – і все! Може, комусь зі знайомих віддадуть. Це ж «Айдар»!

Володимир розповів, що приходили до дружини з обшуком, питали, де чоловік і коли повернеться. Додому дорога була закрита, тож він пішов з ополченцями далі.

– Заслали нас на позиції в ліс, де самі сосни, і наказали тримати оборону, – виливав душу чоловік. – Закинули й забули, живіть, як знаєте! Ані харчів, ані пайків не дали, тож кип’ятили воду, кидали гілочки дерев та пахучу траву й пили. Іноді хлопці ходили в село, хоча це й заборонено, приносили харчі.

– Люди давали?

– Які там люди? Кілька хат, які покинули мешканці, тож зривали замки з погребів, діставали банки з консервацією, які лишилися. А коли й того не стало, то після дощу гриби пішли, ось ми маслюки збирали й варили юшку. І так місяць прожили, точніше, не прожили, а проіснували. Тепер ось нас перевели в Луганськ, і я потрапив сюди.

– І що далі думаєш робити?

– Хочу звільнитися, але не відпускають. Я тепер тут, а дружина там сама з малими дітлахами, – невесело сказав чоловік. – І навіщо я встряв у це багно? Краще вже б податківцям на лапу давав і вдома сидів.

– Може, щось зміниться на краще, не треба впадати у відчай.

– І я так думаю! Ходять чутки, що ополченці підуть брати наш «трикутник»[13]. Ось тоді й зможу повернутися додому!

У мене з’явився новий сусід, який любив поточити ляси, але довіри він у мене не викликав, і з першого дня нашого знайомства я вже знав, що душу перед ним розкривати точно не буду. Я мав би йому співчувати, але чомусь не виходило. Чи то в мене від власного горя так зачерствіло серце, що я не сприймаю чужий біль?

Еліна

Коли ми сіли в потяг, дівчатка спочатку раділи, перелазили з верхньої полиці на нижню, щебетали, розказуючи про свої пригоди. Маринка розповіла, що Ліза фарбувала собі нігті, а та сказала, що так потрібно було для спектаклю, у якому вона грала головну роль. Коли трохи вгомонилися, прозвучало запитання, на яке я чекала.

– Ми їдемо додому? – спитала Ліза. – До бабусі, дідуся й Солі?

– Ні, мої сонечка, ми зараз не можемо поїхати в Луганськ.

– Бо там стріляють? – спитала Маринка.

– Так.

– А тоді куди ми їдемо?

– Ми поїдемо в гості до хороших людей. У них ще є діти, тож вам там не буде сумно!

– А ти будеш із нами?

– Там вирішимо, – ухилилась я від відповіді.

– Ми хочемо бути з тобою, – заявила Ліза.

Після цього дівчатка якось притихли, притислися до мене з обох боків. Я згадала, що привезла їм браслетики, зроблені власноруч, надягла на їхні зап’ястя синьо-жовті фенічки.

– А з цим можна буде ходити до школи? – поцікавилася Ліза.

– Звичайно!

На зупинці зайшов солдат у військовій формі з наплічником. Він був зовсім юний, високий, довготелесий, із сумними очима. Було помітно, що він дуже стомлений. Від нього пахло димом і порохом, і я зрозуміла, що він звідти, де такі запахи є звичайними. Юнак замовив чай, із задоволенням випив склянку гарячого напою.

– Звідки? – спитала я його.

– З Іловайського котла.

– Куди?

– Додому в Чернігів, – сказав він.

Дівчина на верхній полиці над хлопцем невдоволено поморщилась, мовляв, смердить, повернулася лицем до стіни, уткнула носа в смартфон. Хлопець поклав під голову наплічник і, не знімаючи берців, ліг відпочивати. Він швидко заснув. Мої дівчатка покрутилися біля мене, обліпили мене з двох боків і поснули, поклавши голови мені на груди. Юнакові щось наснилося, і він почав скрикувати уві сні. Дівчина заглянула вниз, пхикнула й відвернулася. Хлопець спав, час від часу скрикував, махав руками. Я знала чому. Його сон – продовження жорстокої реальності, того пекла, у якому йому вдалося вижити. Я також бачу важкі сни, коли поруч вибухи й загиблі побратими. Уже не раз сама прокидалася від власного крику в холодному поті. Коли скінчиться війна, то нам іще довго будуть снитися її жахіття, можливо, навіть усе життя…

У селищі ми швидко знайшли будинок, де мали жити мої діти. Великий дім, просторе подвір’я, на ньому дитячий майданчик, де пісочниця, гойдалки, спортивні спорудження. Нам назустріч вийшла жінка років сорока, висока, худенька, спитала, чи ми до них.

– А ви звідки? – поцікавилася вона, запрошуючи пройти.

– З Луганська.

Мені здалося, що вона подивилася на мене з осудом і недовірою, і я вже пошкодувала, що згодилася віддати їй на виховання дітей, не познайомившись заздалегідь. Ми пройшли у вітальню, і моя Маринка сказала:

– Ми до вас у гості! Ось що в мене є!

І дівчинка показала їй фенічку. Обличчя жінки пом’якшилось і вже не здавалося мені таким невдоволеним. Поки діти знайомилися між собою, я розповіла жінці, чому маю залишити дітей.

– І ви воювали? Це ж так небезпечно! – сплеснула вона руками.

Після цього ми швидко знайшли спільну мову. Розмістили дітей і почали готувати вбрання та портфель для Лізи. Наступного дня ми з Маринкою повели Лізу до школи. На Лізиній голові красувався величезний білий бант, який я сама їй пов’язала. Коли вона повернулася зі школи, то одразу попросила його зняти з волосся.

– Я більше не хочу носити бантики! – категорично заявила Ліза, чим мене розсмішила.

– Чому?!

– Він мені так надавив, що шкіра на голові болить! – сказала вона.

– Ти схожа на мене! – сказала я й розповіла, що також ненавиділа бантики.

Потрібно було серйозно поговорити з дівчатками та пояснити, що я маю їх покинути. Вирішили, що зробимо це всі гуртом за вечерею. У мене серце краялося, коли довелося почати таку важку розмову.

– Дівчатка, вам тут подобається? – почала я здалеку.

– Так! У нас своя окрема кімната! – сказала Ліза.

– А в школі тобі сподобалось? – запитала я доньку.

– Гадаю, що так!

– Мамі потрібно повертатися на роботу, – сказала я, і двоє пар рідних оченят зупинилися на мені. – Якщо я не повернуся, то мене виженуть, і тоді в нас не буде грошей.

– А ти скоро повернешся? – сумно спитала Маринка.

– Звичайно!

– Ти тільки недовго працюй. Добре?

– Домовились! – видихнула я полегшено. – А ви обіцяйте мені не сваритися, допомагати одна одній і не бешкетувати.

– Домовились! – сказала Маринка.

### ОСІНЬ 2014 РОКУ

Євген

Мені часто телефонує Антон. Він почувається винним у тому, що саме йому довелося принести мені сумну звістку.

– Скажи мені, що я бовдур, – сказав він сьогодні по телефону. – Мені потрібно було змовчати.

– Не картай себе, ти ні в чому не винний, – укотре повторив я йому. – Хтось мав це сказати врешті-решт.

– І все одно почуваюся гівном.

– Розкажи краще, що нового у вас, – попросив я друга.

– Нічого. Якось сумно. Серед простих вояків уперто ширяться чутки про те, що наше керівництво при відступі із Сєвєродонецька в Первомайку отримало за це чималеньку суму.

– Не зрозумів. Хто саме?

– Командири козацького війська, не ми ж.

– А хто заплатив?

– По-різному кажуть, нібито місцеві багачі, щоб не було руйнувань їхніх підприємств та маєтків. Як ти, Женько, гадаєш, це зрада?

– Напевно, що так. Виходить, що могли б утримати підконтрольні їм міста, але продалися за гроші.

– Вони отримали кошти, а ми воюємо за ідею. Так в один день прокинемось, а вже й Первомайка буде продана. За що наші хлопці голови поклали? Гидко на душі, аж нудить. І так шкода, що вас нема поруч.

Настрій в Антона був явно не оптимістичний. Я сказав, що потрібно почекати, трохи потерпіти – і життя все розставить на свої місця. Це були пусті фрази, які навряд чи могли заспокоїти або додати оптимізму. Ми їх повторювали один одному, хоча насправді не вірили, що незабаром усе проясниться. Навпаки, що далі, то ставало все більш заплутаним, немов павук нас обмотував липкою павутиною.

Я намагався впоратися з депресією, яка всі дні тримала мене у своїх цупких обіймах. З Юрком зустрічалися частіше, ніж зазвичай. Я знав, що він намагається допомогти мені впоратися з апатією, і щиро був йому вдячний за те, що не говорив недієве «Тримай себе в руках» або «Все буде добре». Він намагався бути поруч у важку для мене хвилину, розповідав про свою службу, згадував дитинство, тягнув мене в кафе або прогулятися містом. Загалом він робив усе, щоб відволікти мене від сумних думок. З Юрком було просто, невимушено й спокійно, але я залишався сам – і знову сум огортав мене своїм саваном. Я знав, що в стані горя є моменти, які потрібно якось пережити, але вони чомусь були розтягнуті в часі, і дні здавалися довшими, ніж зазвичай, а ночі – безмежними. Я не хотів, щоб мене шкодували й щоб я сам умивався слізьми жалості до себе. Хотілося, щоби швидше минав час, у якому я мав навчитися жити з усвідомленням того, що моєї коханої вже немає на цій землі, а час розтягувався й ставав безмежним…

Еліна

Я поверталася в «Айдар» із думками про дівчаток. То картала себе, що погана мати й покинула їх на чужих людей, то думала про те, що не пробачила б собі, якби не повернулася до своїх побратимів і вважала б себе зрадницею, яка втекла від них у важку хвилину. Везла невеличкі подарунки тим, із ким уже встигла зблизитися, а коли приїхала в батальйон у Щастя, то забула про них, приголомшена сумною новиною. Поблизу Щастя айдарівці потрапили в засідку і їх підло розстріляли.

– Як це сталося? – спитала я Надію.

– Поверталися наші хлопці, під’їхали до блокпоста, де мали б бути ЗСУшники, там навіть наш прапор був, а там уже сєпари, – неохоче розповіла жінка. – Одразу відкрили вогонь – і… усе. Прикро до безмежності, що це сталося перед тим, як оголосили про перемир’я.

Більше нікого ні про що не розпитувала, бо тільки й розмов про загибель товаришів. Почула, що йдуть перемовини з бойовиками, щоб забрати тіла, але поки безрезультатно. Усі айдарівці ходили похмурі та знервовані. Стояла спека, і ми розуміли, що потрібно негайно забрати тіла побратимів. Скільки їх, достеменно ніхто не знав, серед загиблих були айдарівці й бійці 80-ї бригади, а знали тільки окремі прізвища загиблих. Лише за кілька днів отримали добро від бойовиків, і наші почали збиратися їхати по тіла.

– Я також поїду з вами, – сказала я.

– Там лише тебе не вистачало, – рубонув мені хтось із хлопців неприязно, закидаючи в кузов вантажівки лопати.

– Нема чого там жінкам робити, – додав інший чоловік.

– Я не лише жінка, я медпрацівник, – чітко й наполегливо промовила я. – Можливо, там є поранені, тож я зможу надати першу медичну допомогу.

– Сідай! – махнув мені рукою чоловік, аби лише не діставала його.

…Я брала участь у бойових діях, коли попереду був ворог, він був живий і небезпечний, і я жодного разу не спасувала й не розгубилася. Уперше я стояла розгублена не серед живих, а серед мертвих. Повсюди останки людських тіл, обвуглених, роздутих, скривавлених і спалених. Шукати поранених мені не довелося, бо лише одиниці трупів мали всі частини тіла, та й ті були спалені ворогом. Понівечені, розірвані на шматки тіла, розкидані навсібіч. Відірвані руки, ноги, голови – усе спалене, на розпеченому асфальті частини тіл, що розпливлися, і гудіння великих мух, ніби вирвався на волю бджолиний рій. Хлопці також кілька хвилин стояли серед цього жахіття, не знаючи, з чого починати і як скласти докупи розірвані тіла. Серед нас не було спеціалістів, які б займалися цим раніше, тож ми мовчали, і спазми стискали горло.

– Давайте збирати, – прозвучав глухий чоловічий голос, пробиваючись крізь гудіння мух.

І ми збирали те, що лишилося від наших побратимів, згрібали, зчищали з асфальту залишки їхніх тіл, піднімали руки, ноги в черевиках, відірвані голови, намагаючись скласти частини тіл, які мали належати одній людині, в один мішок.

– Нелюди! Навіщо було спалювати тіла?! – промовила я, не стримавши лють, і посилала на ворогів усі прокльони, що знала.

– Бо для них «Айдар» – найстрашніше слово, що вони знають, – відповів чоловік. – Вони й трупів наших бояться.

– «Айдар» ще їм довго буде снитись у страшних снах, – додав інший.

– Вони ще отримають від нас! Горітиме в них земля під ногами!

– А перемир’я? Мінські домовленості? – сказала я.

– Ти сама віриш, що настане тиша?

– Ні.

– Чого ж тоді питаєш?

– Розмірковую про те, що ми могли б звільнити Луганськ, а тепер…

– А тепер піди подивися, чи то нога чиясь, чи просто злетів черевик, – сказав чоловік, і знову запанувала гнітюча тиша, лише було чути шкрябання лопати об дорогу та гудіння клятих мух.

Останки наших побратимів автівка відвезла до моргу Старобільська.

Євген

Вересень дві тисячі чотирнадцятого відходив тихо й спокійно. Лише душа моя так і не заспокоїлась. Знову поновилися обстріли Первомайки, і я весь час хвилювався про матір. Я скучив за нею, бо вперше в житті стільки часу її не бачив, звик, що вона завжди поруч. Мама поривалася приїхати до мене, щоб зустрітися, але я відмовляв її. Вона приїхала неочікувано разом з Антоном. Не можна передати словами, що я відчув, коли обняв її й пригорнув до себе. Вона пильно вдивлялась у моє обличчя, проводила по ньому пальцями, ніби хотіла впевнитися, що перед нею її син.

– Засмаг, – говорила вона, а по щоках тихо котилися горошини сліз. – Подорослішав. Уже не той хлопчисько, яким був кілька місяців тому. Схуд. Мій любий сину, мені так тебе не вистачає!

У горлі застрягла грудка, на очі накотилися сльози, і я, щоб не помітила їх мати, знову пригорнув її до себе. Як вона змінилася! Навіть не вірилося, що за короткий проміжок часу людина може так зістаритися. Обличчя осунулося, укрилося дрібними зморшками, схудло, виступили вилиці, в очах – смуток.

Ми сиділи в тіні дерев і розмовляли. Мама особливо не нарікала на особисте життя.

– Виживаю, як усі, – сказала вона.

Саме «виживаю», а не «живу», бо не можна назвати життям дні й ночі, проведені в небезпеці, без нормального харчування й надії на спокій. Мати розказала про знайомих та сусідів, хоча людей так розкидало повсюди, що важко сказати, де хто зараз і чи живий узагалі.

– Козаки мародерствують, розтягують усе з будинків та квартир, які порожні, – розповіла мати. – Раніше хоч якось ховалися, а тепер відкрито вдень грабують. Колись усе стихне й люди повернуться у своє порожнє житло. Усе, що за життя надбали, комусь дістанеться. Бувало так, що сусіди бачать, як щось виносять із квартир, а що вдіють? У козаків зброя, а ми прості смертні.

Я обійняв маму за плечі, вона прихилила до мене голову. Вона розповідає про наше зруйноване місто, а мені важко його уявити таким. Перед очима довоєнна Первомайка, тиха, спокійна, некваплива, обласкана вітрами, зігріта сонцем.

– Я вже нічого не хочу, окрім миру, – зітхає мама. – Якби ж можна було повернути все назад, щоб жили ми собі спокійно, щоб уранці люди йшли на роботу на заводи й шахти, щоб на вулицях було чути дзвінкі дитячі голоси. Колись ганяла хлопчаків, які грали у дворі у футбол, бо боялася, щоб вікна не побили м’ячем, а зараз… Нехай би діти ганяли того м’яча, били нам вікна, ніж розривалися на подвір’ї снаряди, від яких вилітають не лише вікна з рамами, а й двері. Та що там вікна? Люди гинуть! Хіба ж я думала, що буде війна, коли йшла на референдум?

– Ніхто не думав.

– Як добре ми жили! Виходили на подвір’я ввечері після роботи, насіння лузали, кістки молоді мили, матусі з дітьми гуляли… Ми були щасливі й не знали того. Недаремно ж кажуть, що все пізнається в порівнянні. Не сталося б лиха, ми б і не знали, що були щасливі. Знаєш, Женю, зараз я розумію, що ми самі винні в тому, що йде війна, нікому не потрібна, жахлива війна. Ми самі її покликали, не усвідомлюючи того. Бігли на референдум, аж спотикалися! Боялися бандерівців та фашистів, а зараз телефоную в Україну до знайомих – і в них усе там спокійно, ніхто не вбиває за російську мову, та й бандерівців на Донбасі немає, може, десь на Західній і вони є, і «Правий сектор», а так ніде нема.

Мама мовчить, і я не можу їй заперечити, бо вона озвучила мої думки.

– Женю, я довго думала, як тобі сказати й чи варто…

– Кажи, як є.

– Ти не хочеш поїхати в Київ до батька?

– ?

– Я розумію, що ти ображений на нього, але ж тут гірше, ніж у Києві. У мене є номер його телефону, правда, стаціонарного, але можна спробувати зателефонувати. Не поспішай сказати «ні», добре подумай. Мені здається, що він надав би тобі прихисток, усе-таки ти його син.

– Це взагалі неможливо.

– Чому?!

– Щойно я потраплю на перший український блокпост, мене одразу ж затримають, – пояснив я.

– А може, якось в обхід?

– Ні, мамо, я залишаюся тут.

– І це надовго?

– Я не знаю.

– Твоя кімната чекає на тебе. Там і фотографії твої з хлопцями на місці, і де ти зі своєю дівчиною.

– Не треба, мамо.

– Вибач, синку. Я тобі привезла домашні пиріжки з картоплею й смаженою цибулею! Хочеш? – питає вона веселим голосом.

– Хочу! – відповідаю таким же тоном. – Скучив за ними знаєш як!

Еліна

Щойно поговорила з Лізою. Як добре, що в неї є мобільник! Донечка хвалилася своїми першими успіхами в навчанні, розповідала про нових подружок, а потім дала слухавку молодшій.

– Мамо, тобі ще довго працювати на роботі? – поцікавилася вона.

– Сонечко, як ти там? Тебе не ображають? – спитала одразу, щоб уникнути незручного запитання.

Маринка розповідає про свою виховательку й хлопчика, який у дитсадку насипав їй піску у волосся. Такі вагомі дитячі проблеми!

Тільки поговорила з дітьми, як підійшла чимось не на жарт схвильована Надія.

– Щойно телефонував один з айдарівців, що лікується після контузії в старобільській лікарні, – сказала вона одразу. – Уявляєш, наші хлопці, яких розстріляли на початку вересня під Щастям, і досі в морзі.

– Їх не поховали?!

– Останки наших героїв лежать у морзі без морозильників – і ось тим усім дихали працівники моргу, а зараз хочуть поховати в одній братській могилі.

– Як? Не ідентифікувавши? У них же є рідні! – обурилась я.

– Я взагалі в шоці. Коли таке розповів мені айдарівець, який випадково почув цю розмову в лікарні, я думала, що впаду на місці! Уважала, що хлопців уже давно поховали як годиться, а вони й досі там, нікому не потрібні. Рідні, напевно, там сходять із розуму, чекаючи будь-якої звістки від них, і не знають, що таке людська байдужість.

Надія нервово ходила туди-сюди, палила одну цигарку за одною.

– Потрібно з цим щось робити, – сказала я.

– Ти поїдеш зі мною в Старобільськ?

– Могла б не питати, – відповіла я.

… Те, що ми побачили в морзі, було набагато страшнішим за те, що я бачила, коли загинули ці хлопці. Спека, нема морозильної камери, тож ті рештки тіл, які ми так ретельно збирали, згрібали до крихти з асфальту, стали їжею для черв’яків. З мішків стікала тягуча жижа, перетворюючи людські тіла на смердючу масу.

– Що ми могли вдіяти? – виправдовуючись, сказала медпрацівник.

– Була б моя воля, я знаю, що зробила б! – зле кинула Надія, вийшовши з приміщення.

– Що б ви зробили?

– Я б вас за таке розстріляла на місці! Задоволені, що серед тих хлопців нема вашого сина?! Чи тому, що ваша донька може спокійно гуляти містом? – уже не говорила – кричала Надія. – Так ось, завдяки цим хлопцям ви тут спите спокійно, жерете досита, тут не стріляють – і добре? А їм як там?! – Надія вказала пальцем на двері. – Як їхнім матерям? Дружинам?! Знаєте що? У вас нема серця! Ви не жінка! Якась фашистка!

– Я… Я… А що я? – белькотіла перелякано жінка. – Що мені робити?

– Узяти матеріал для визначення ДНК, – трохи охолола Надія. – Про решту я сама подбаю.

– Звичайно! Я все зроблю! – кліпала очицями жінка.

– І негайно! – наказала Надія.

– Усе зроблю! Зараз же!

Спочатку ми з Надією з’ясували, скільки тіл у морзі. Їх було двадцять сім. Стільки ж номерів ми замовили для друку в трьох екземплярах.

– Один номерок прикріпимо на мішок, один покладемо всередину, а один закріпимо на хресті, – пояснила Надія й додала: – Потрібно зробити ще один запасний, так, про всяк випадок, – і замовила двадцять восьмий номер.

Потім ми об’їздили всі пункти ритуальних послуг, але знайти таку кількість трун одразу було неможливо в маленькому містечку.

– Може, кинути клич у соцмережі? – запропонувала я.

Надія мою ідею схвалила. Вона просила небайдужих людей, волонтерів закупити труни й надіслати «Новою поштою» в Старобільськ.

Потрібно було викопати могили, щоб поховати хлопців не в одній братській, а кожного окремо, бо згодом родичі можуть захотіти перепоховати своїх рідних. Ми збирали небайдужих людей копати могили. Приходили і чоловіки, і жінки, і навіть діти. Копали під пекучим сонцем одну за одною в один ряд не один день. Мені здавалося, що Надія ніколи не була такою стомленою та виснаженою, але щодня вона знаходила в собі нові сили, щоб довести розпочату справу до кінця. Вона домовилась зі священиком, щоб він відспівав покійних.

– Де буде прощання? – спитала я її.

– Елю, яке прощання? Поховаємо на кладовищі, прийдуть ті, хто вважатиме за потрібне, – сказала стомлено Надія.

– Потрібно виставити труни в центрі міста, десь на площі, щоб кожен знав, що це не просто хлопці, це герої, які загинули за них також! – наполягала я. – Не можна тихо-мирно поховати – і все! Розумієш, Надю, це потрібно для історії!

– Та хіба я проти? – зітхнула вона. – Але уяви, який запах буде йти від трун. А якщо з них потече все те та ще й із черв’яками? Навіщо людям бачити таке? Це не етично навіть.

– Останки в мішках, тож, може, усе обійдеться? – Я не могла вже вгамуватися. – Заради тих, хто загинув за нас, за жителів міста, ми повинні це зробити!

– Не знаю навіть, – Надія завагалася.

– Ми зробимо це – і нам буде спокійніше на душі.

Надія погодилася, хоча я сама не була впевнена, що вчинимо правильно. Коли ми забрали з моргу двадцять сім трун і чоловіки завантажили їх на машини, працівниця моргу вибігла на ґанок і закричала:

– Зачекайте! Ще одного забули!

– Не може бути, – сказала я. – Ми кілька разів перераховували труни, завантажили їх за номерами.

Ми разом іще раз порахували труни – їх було двадцять сім. Коли повернулися до моргу, то там справді лишилось одне тіло.

– Ніби сам хлопчик попросився в землю, – сумно промовила Надія. – Несила вже лежати тут.

Вона дістала двадцять восьмий номер, а я поїхала знайти ще одну труну та людей для копання ще однієї могили.

На прощання з айдарівцями прийшло багато містян. Двадцять вісім трун вишикувалися в один ряд на центральній площі міста. Священик із кадилом ходив поміж ними, а я дивувалася, що стояв спекотний день, а не було ніякого запаху. Разом ми провели побратимів в останню путь і на хрестах закріпили номерки. Коли поверталися з кладовища, Надія сказала:

– Ніколи не вірила в дива, а тепер вірю.

– Ти про двадцять восьме тіло?

– Так. І про запах. Дивно все це. Якась містика!

– Настраждалися хлопці, – зітхнула я. – Разом загинули, як герої, і пішли в нове житло також гідно.

Євген

Останнім часом я часто спілкуюся з колишніми однокласниками та одногрупниками, які зараз живуть на території України. Добре, що в телефоні збереглися їхні номери і я можу з ними поговорити у вільний час. Звичайно, я нікому з них не зізнався, що зараз на службі в Армії Південного Сходу. Коли вперше їм телефонував, то не знав, на чиєму вони боці, тож просто сказав, що живу в Первомайці, як і раніше. Здебільшого вони мали проукраїнські погляди, хоча й багато хто з них висловлював невдоволення керівництвом країни. Мене цікавило життя там, за лінією розмежування. Мої знайомі сміялися, коли я запитував про переслідування російськомовних, про звірства бійців батальйону «Айдар» та правосєків, особливо дивувалися, що я ще вірив у бандерівців, які хочуть захопити Донбас, щоб заселитись у наші домівки. Я не знав, чи вірити мені, що всі ці жахачки вигадані так само, як і про розіп’ятого хлопчика, але вони розвінчували міфи й посіяли в моїй свідомості вагання. З одного боку, я не міг не вірити своїм знайомим, з другого, – усе ще думав про силу пропаганди, якій вони піддалися під впливом ЗМІ. Що більше я з ними спілкувався, то більше заплутувався. Намагався знайти істину, докопатися до правди, а виходило так, що все ще більше сплутувалось, як нитки, що сплелися в суцільний клубок, де змішалися різні кольори.

У молодій республіці все також ішло не так, як уявлялося. З підприємств вимагали кошти, ополченець міг зайти в приватну крамницю й забрати кошти на потреби новоствореної республіки, у багатьох узагалі віджали бізнес, забрали крамниці, конфіскували автівки та промислове обладнання, розтягли товар і холодильники. І все це на потреби республіки.

Я разом з іншими хлопцями пішов воювати проти бандерівців і «Правого сектора» на Донбасі, а тепер на Західній Україні, де і «Правий сектор», і бандерівці, тихо й мирно, а на моїй донбаській землі, де їх немає, війна.

Раніше мені здавалося, що ми жили погано, я хотів змін на краще, а зараз ладен би повернути все назад. Багато чого не можна усвідомити, коли нема з чим порівнювати. Лише зараз, коли навколо стільки смертей, розруха, вибухи, починаєш розуміти, що раніше було набагато краще і, якщо таке життя не влаштовувало, потрібно було обрати інший шлях для його покращення, будь-який, але не відокремлення й не війну. Ми самі себе знищуємо, щодня, потроху, але знищуємо, намагаючись обдурити себе побудовою молодої республіки-раю, яка швидше схожа на пекло…

Еліна

Я залишилась у Щасті, де ми боронили Луганську ТЕС. Враховуючи, що підконтрольна Україні частина Луганської області відрізана від єдиної енергосистеми країни, це був важливий об’єкт для енергопостачання населення та підприємств.

Повернувшись із наряду, я завжди телефонувала рідним у Луганськ. Соля все ще опікувалася старенькими людьми та покинутими тваринами. Вона розповідала, що відкрилися громадські їдальні, де можна було поїсти безкоштовно. Соля ходила туди й прохала щось із харчів для приготування їжі тим, хто не виходить зі своїх помешкань. Її вже там знали, тож іноді керівництво йшло їй назустріч і виділяло овочі та крупи. Вона готувала їжу, розкладала в банки та розносила по домівках.

– Кожному по півлітра супчику та стільки ж каші, – розповіла мені сестра. – Не факт, що на одну добу, найчастіше на дві, а ще ополченці розвозять по кварталах і роздають по буханцю хліба, тож я склала списки своїх підопічних, указала їхні дані та адреси й тепер іще й хліб розношу. У той день, коли я до стареньких не приходжу, вони їдять хліб і п’ють воду, яку я їм приношу.

– Незабаром настануть холоди, – сказала я. – Як житимуть ті, у чиїх будинках вибиті вікна, пошкоджена тепломагістраль?

– Навіть не знаю, – відповіла Соля. – Я не можу забити їм вікна хоча б якоюсь плівкою, бо її немає. Опалення також не встигнуть до зими налагодити. Страшно подумати, що тоді з ними буде.

– А які настрої в населення? Щось змінилось у їхній свідомості? – поцікавилась я.

– Що може змінитися, коли люди живуть у повному інформаційному вакуумі? Вони не знають, що відбувається в Україні, лише чують щодня про страшних звірів бандерівців та правосєків, які хочуть їхньої смерті, – сказала Соля. – Більшість живе в якомусь паралельному світі, де навколо тільки вороги і є лише одне райське місце, яке має назву «молода республіка».

– Рай серед пекла? Серед війни та розрухи? Вони насправді в це вірять? Що в них у голові?

– Те, що й на екранах телевізорів. Звичайно, що є нормальні, адекватні люди, у головах яких іще не оселився телевізор, але вони здебільшого мовчать, – пояснила Соля. – Ніхто не знає, хто з ним поруч, можна бовкнути зайве слово й одразу потрапити на підвал.

– Солю, будь обережна, благаю тебе, – попросила я сестру.

Тоді я не знала, що за кілька днів по тому, а саме п’ятнадцятого жовтня, уже не почую голосу сестри. Я дзвонила їй півдня, але абонент був недоступний. Довелося телефонувати мамі й запитати, де Соля.

– Ми самі не знаємо, – схвильовано сказала мати. – Як завжди, зранку вона приготувала їжу, наклала її в баночки й пішла з дому. Соля обіцяла повернутися години за дві, але минуло вже більше трьох, а її немає. Ми з батьком увесь час набираємо її номер, зв’язок мобільний у місті є, але з нею… – Мама розплакалась.

Як могла, намагалася заспокоїти маму, але щось неспокійне й тривожне холодком проповзло по спині, засіло в грудях. Я телефонувала сестрі до самого вечора, навіть спробувала вночі – усе марно. Наступного дня також не могла з нею зв’язатися. Мама сказала, що додому Соля не повернулася.

Євген

Відтоді, як дізнався про загибель Люби, я перестав любити дощ. Дощова погода в мене стала асоціюватися з останнім днем нашої зустрічі, а також із тим, коли Антон сповістив мені страшну звістку. П’ятнадцятого жовтня йшов дощ. Небо опустилося низько, і чорні суворі хмари полили донизу холодним обложним дощем. Невесела погода навіяла зранку сумний настрій. Щоб його розвіяти, я подумав, що було б непогано зустрітися з Юрком, якщо він вільний. Зателефонував йому, але абонент був недоступний.

«Служба. Що поробиш?» – подумав я.

Телефонував йому після обіду й не зміг додзвонитися. Було дивно, бо Юрко завжди залишав телефон увімкненим, хіба що в разі потреби відключав звук, щоб потім передзвонити. Цього дня з ним узагалі не було зв’язку, і я стривожився. Поговорив із матір’ю, але тривога мене не покинула. У голову лізли різні думки, які я відганяв від себе, але вони вперто знову поверталися.

«Потрібно подзвонити Сергієві!» – осяяла мене рятівна думка.

Телефон Сергія також не відповідав, і я ще більше занервував.

– Чого ти такий злий? – запитав мій сусід по ліжку в казармі Володимир.

– Я не злий, а схвильований, – уточнив я й пояснив причину.

– Давай зіграємо в дурня, – запропонував він і дістав гральні карти. – Відволікає!

Аби вбити час, я погодився. Після кожної гри знову й знову набирав по черзі номери Юрка й Сергія.

– Як твоя родина? – спитав я у Володимира.

– Важко дружині, усе-таки двійко малих дітей, вона не працює, а ще й нацики навідуються, усе допитуються, чи телефонував чоловік і коли повернеться, – сказав він. – Остогидло мені це життя в казармі й без родини.

– Не дають дозволу на звільнення зі служби?

– Та ні! Я вже намагався жалітися на здоров’я, мовляв, підірвав там у лісах, коли сиділи голодні, – не ведуться. Кажуть: «Лягай у лікарню на обстеження, якщо підтвердиться непридатність до служби, звільнимо». А я, сам знаєш, здоровий, як бик. Але в мене є план, – сказав він стишеним голосом й озирнувся.

Я не питав, який саме план, якщо захоче – сам розповість.

– Знаєш, що я вирішив? – продовжив майже пошепки Володя. – Дружина продає наш будинок, уже підшукує покупців. Хоча нерухомість упала в ціні далі нікуди. Кому потрібне житло в зоні бойових дій? Може, ще наші повернуться в Лисичанськ, хоча я сам у це не вірю, тож доведеться віддати житло майже за безцінь.

– І приїде сюди? – здивовано спитав я.

– Та ти що?! Тут нема чого ловити, повертатися в Лисичанськ мені не можна, бо одразу пов’яжуть, тож залишається один шлях.

– Куди?

– Куди? У Росію! Куди ж іще?!

– У Росію?

– Не хочуть по-доброму відпускати, то я сам дремену звідси. Ось тільки дочекаюся, поки дружина з дітьми виїде, і приєднаюся до них. Шкода, що все надбане втрачено, але поки є сили та здоров’я, ще встигну надбати, – розкривав переді мною плани Володимир. – Тільки ти ж тримай язик за зубами. Добре?

– Не питання, – сказав я. – Ти програв.

– У карти програти не біда, аби не в житті, – зітхнув він і сховав карти в кишеню.

До вечора я нічого не дізнався ні про Юрка, ні про Сергія. Наступного дня мав заступати на добу в караул.

«Буду пробувати додзвонитися ще завтра, – вирішив. – Можливо, хлопці десь на завданні, а я вже встиг себе накрутити».

Еліна

Уже кілька днів немає від Солі жодної звістки. Бідні наші батьки! Мама плаче день і ніч, ходить вулицями, по знайомих, намагається хоча б щось дізнатися про доньку. Батько більше мовчить, замкнувся у своєму горі. Ми всі намагаємося підтримувати одне одного, хоча вже збагнули, що із Солею трапилася біда. Я розумію, що не потрібно думати про погане, щоб воно не прийшло в життя, але відчуваю, що лихо вже трапилося. Потрібно щось робити, а я розгублена й не те що робити – не можу навіть думки докупи зібрати.

Знову телефоную матері в надії почути щось хороше.

– Ходила сьогодні в комендатуру, – розповідає мама. – Усе розповіла, наказали писати заяву. Поки писала, перевірили списки. «Таке прізвище не значиться серед невпізнаних трупів у морзі, нема в лікарнях та в списку затриманих», – так сказали мені в комендатурі.

– То навіщо їм заява?

– Пообіцяли повідомити, якщо з’являться нові дані, – мовила мама. – Елю, скажи мені, де вона може бути? – знову питає у відчаї.

– Я не знаю, мамо, – кажу відверто. – Ми будемо сподіватися на краще. Обстрілів не було останнім часом?

– У той день не було, хоча стрілянина на вулицях стала вже звичною. Може, мені ще по лікарнях пройтися? А якщо Солю поранено й вона непритомна?

Мама хапається за будь-що, аби лише щось дізнатися про доньку. Я не знаю, чи це хороша ідея, але не можу вбивати її останню надію.

– Можна спробувати, – погоджуюсь я.

– Я зараз зберуся й піду!

– Куди? За кілька годин почнеться комендантська година, – нагадую їй. – Не вистачало, щоб тебе затримали й кинули на підвал.

– Гаразд. Завтра вранці піду, – погоджується вона. – Увесь час звинувачую себе, що не наполягла, щоб ходив із нею батько, та й я могла б їй допомагати. Скільки разів пропонували – не погодилася. Нам потрібно було бути наполегливішими, не відпускати її одну, – бідкається мама.

– Мамо, не звинувачуй себе ні в чому. Люди, коли трапляється лихо, чомусь починають себе звинувачувати, найчастіше безпідставно. Соля вирішила робити свою справу сама, без вас. Як ви могли їй завадити? Ходити за нею слідом? Вона доросла дівчинка.

– Так, доросла, але лише за віком, – погоджується мама. – Насправді вона така беззахисна, непристосована до дорослого життя. Це ми винні в тому, що не навчили її бути обережною. Бідна моя дитинка, вона думає, що на цьому світі живуть тільки добрі люди, а погані бувають лише в казках. І ми з батьком у цьому винні!

Мати починає плакати й знову звинувачує себе в зникненні Солі. Я розбита, знервована й страшенно стомлена.

Євген

Мене призначили помічником начальника караулу. Це було невеличке підвищення. У прибудові перед входом у приміщення перебував начальник караулу, який зазвичай уночі спав, потягнувши сто-двісті грамів оковитої.

Увечері, десь о дев’ятій годині, до воріт підійшов підліток років чотирнадцяти й кивнув рукою, підкликаючи мене до себе. Я не мав права розмовляти з цивільними по той бік загорожі, але хлопчина боязко озирнувся, приклав палець до губ і знову поманив до себе. Я завагався. Огледівся – начальника караулу на подвір’ї не було. Схоже, він уже задрімав, і я повільно пішов до хлопця, тримаючи напоготові зброю.

– Чого тобі? – спитав я неголосно.

– Хочете дізнатися про свого друга Щасливого? – також неголосно сказав він.

Щасливий – позивний Юрка. Я пішов до паркану, усвідомлюючи, що там може бути пастка, але доля друга була для мене надто важливою.

– Хто ти? – запитав я.

– Не важливо. Ви ж Євген?

– Так. Що з Юрою?

– Запам’ятовуйте, – сказав він і назвав адресу. – У нас перебуває його друг Сергій, приходьте завтра, але самі, щоб ніхто не знав.

– А Щасливий?.. – спитав я, але хлопець швидко зник.

Наступного ранку я не пішов снідати, одразу поквапився за вказаною адресою. Мені потрібно було дістатися до приватного сектора, а саме до Дворянського Гнізда, а я не знав, де це. Питати військових не став, пройшов пішки кілька кварталів, спитав бабусю, яка сиділа на лавці біля будинку, вона пояснила. Я припускав, що то може бути якась перевірка, але бажання зустрітися з Юрком і Сергієм переважило. Хлопчина говорив лише про Сергія, тому було тривожно. За ніч у голові прокрутилися всілякі припущення та здогадки. Був дивним утаємничений прихід хлопчини і його запрошення прийти за певною адресою, але я мав усе дізнатися, бо невідомість іще гірша, ніж жорстока правда.

Я знайшов потрібний номер приватного будинку, натиснув кнопку електричного дзвінка біля воріт. У дворі почулися кроки, зупинилися біля воріт, де було вічко, і двері відчинилися.

– Це ви? – спитав хлопчина. – Швидше заходьте!

Він провів мене в будинок. Нас зустріла приємна жінка, напевно, мати підлітка. Вона виглядала стомленою й стривоженою.

– Ви Євген? – спитала вона. – За вами ніхто не слідкував?

– Ні, – сказав я.

– Там, у кімнаті, ваш знайомий Сергій, – тихо промовила вона. – Він поранений, і стан його тяжкий, тому не дуже довго. Добре?

– Як це сталося? Чому він тут? – запитав я.

– Сергій сам усе розкаже, – відповіла жінка й провела мене до невеличкої кімнати в кінці коридору.

– Ідіть, – промовила вона, легенько підштовхуючи мене в плече. – Він чекає на вас.

Я відчинив двері й одразу побачив на ліжку Сергія. Він усміхався, хоча обличчя було перекошене від болю. Блідий, з перемотаними рукою та головою, на ліжку він здавався ще меншим, майже підлітком. Я підійшов до нього, привітався, потиснув його слабку руку.

– Сідай поруч, – сказав він хрипким голосом. – Є що розповісти.

Я підсунув ближче до ліжка стілець, сів поруч.

– Як це сталося? – спитав я Сергія.

– Ми з Юрком були в групі швидкого реагування, так звані бетменці, – нагадав він.

– Знаю, знаю. То що з вами трапилось? – нетерпляче спитав я.

– Не перебивай, а слухай, бо може не вистачити сил усе розказати, – зауважив Сергій.

– Вибач. Я такий знервований.

– Надійшов виклик, сповістили сусіди про пограбування будинку у Дворянському Гнізді. Там мешкали небідні люди, тож почастішали пограбування маєтків товстосумів… Ми швидко прибули туди, – важко дихаючи, розповідав юнак. – Юрко був поруч… Ми побачили, що дійсно з будинку виносять усе, що можна, і вантажать на автівку.

– Хто?

– Сам був здивований. То були російські найманці. Ми спробували з ними по-доброму поговорити, мовляв, це ж садиба мешканця нашого міста, тож негоже так чинити, ми, звичайно, вам вдячні за допомогу, але грабувати не дозволимо.

Сергій облизав язиком потріскані губи й кивком попросив подати йому склянку води, що стояла на столику. Я підтримав його голову й дав напитися. Тіло Сергія було гаряче, і на лобі виступили краплі поту.

– Вони… Ті російські найманці… Вони вчинили підло… Відкрили вогонь і всіх розстріляли. Щасливого також.

Усе всередині обірвалося, коли почув новину про Юрка. Я сидів, як оглушений, приходячи до тями, простягнув руку до склянки з водою, яку недопив Сергій, залпом її випив.

– Як тобі вдалося вижити? – спитав я впалим голосом.

– Вони пішли довантажувати награбоване, а я зміг за кущами сховатися, потім доповзти до якогось будинку, там була відчинена хвіртка, – продовжив Сергій. – Росіяни не знали, скільки нас було, тож не кинулись одразу шукати… Там на своєму подвір’ї знайшла мене бабця, покликала Марію Максимівну, вона ж лікар… Уночі вона із сином Сашком перенесли мене сюди та прооперували.

– А ті хлопці, яких розстріляли? – Я не зміг вимовити ім’я друга – до його загибелі потрібно звикнути.

– У мене є надійний товариш, він уже приходив сюди й усе розповів. Росіяни сказали, що ми натрапили на українську ДРГ і нас розстріляли. Оголосили загиблих героями й швиденько поховали в одній братській могилі… Вони навіть рідним не сповістили, коли похорон… Усе зробили тишком-нишком, без почестей, як собак.

– Тварюки! Тебе не шукають?

– Бетмен надав список групи, там було й моє ім’я, – сказав Сергій. – Моїм рідним повідомили про мою героїчну смерть. Неважко здогадатися, що кількість загиблих не збігається зі списком.

– Тож виходить, росіяни знають, що одного не вистачає, і припускають, що ти живий?

– Так і є… Тому мати повинна думати, що мене вже немає… Вони шукатимуть мене.

– Тобі тут безпечно?

Хлопець сказав, що не дуже, бо чоловік Марії Максимівни – ополченець, його зараз немає в місті, але не відомо, як він зреагує на Сергієву присутність у будинку.

– Сьогодні вночі товариш перевезе мене в інше, надійне місце, тому я квапився зустрітися з тобою, – пояснив Сергій.

– І що ти робитимеш далі?

– Спочатку треба вижити, – слабко всміхнувся він. – Бачиш, як мені башню продірявили?

– А потім?

– Потім буду «своїм серед чужих, чужим серед своїх»[14], – пожартував Сергій. – Напевно, мені вже не знайдеться спокійного місця у своєму місті. Поїду до родичів у Росію. А як ти?

– Сам не знаю. Усе вже остогидло, а тепер ще й Юрчик… Ось тобі і Щасливий! Де його щастя?

– Тікай із цієї ЛНР, – промовив тихо хлопець, – якнайдалі, куди завгодно, поки з тобою не трапилося лихо.

– Я подумаю, а ти, друже, одужуй. Ми ще побачимось?

– Гадаю, що ні. Женю, без образ, не телефонуй мені, не шукай, якщо доля, то зустрінемося колись, якщо не в цьому житті, то в іншому.

Я подякував Сергієві, обняв на прощання й пішов. Мені потрібно було побути на самоті.

Еліна

Якоїсь миті прийшло розуміння того, що моя свідомість перепрошита. Навіть не знаю, коли це відбулося, бо часу на роздуми не вистачає. Після зникнення сестри я почала багато думати й дійшла висновку, що вижила не для того, щоб отримати кулю в спину, тому не можна жаліти ворога, бо такі жалощі можуть коштувати не лише мого життя, а й моїх побратимів. І вже не важливо, якої статі ворог – він чужий для мене й прийшов, щоб знищити мене, мою родину, дітей, спаплюжити мою рідну землю. За природним покликом я повинна бути берегинею, а я жінка-воїн і залишатимуся нею доти, доки останній ворог не буде знищений. Я не вважаю, що війна зробила мене жорстокою, що моє серце скам’яніло й не в змозі вже сприймати чужий біль, бо мій ворог також має десь родину, дітей, батьків та жінок. Я знаю: якщо залишиться ворог живим, він знищить усе найцінніше, що я маю в житті. Як жінка й мати, я б ніколи не взяла в руки зброю, якби ворог не зачепив за живе. Чомусь смерть забирала найкращих, найкрасивіших, справжніх велетнів-побратимів. Вони були такі здоровенні й високі, що зазвичай доводилося замовляти двометрові труни, ніби смерть вирішила забрати цвіт нації. Ночами я погано спала, тож виходила часто надвір, дивилася на небо й відчувала, що згори на мене дивляться очі моїх побратимів, котрі стали на захист своєї землі й загинули. Чи пробачать вони мені мою жалість до загарбників? Звичайно, що ні. Якщо сталося так, що вони пішли в інші світи, а я лишилася тут, то маю продовжити їхню справу. Якщо цього не зроблю, до скону не зможу собі пробачити, і їхні очі з докором будуть супроводжувати мене завжди.

Тут більше починаєш цінувати життя. Таке трапляється лише тоді, коли є розуміння, що смерть завжди поруч і потрапити в її обійми може будь-хто з нас. Вона не спитає, чи ти бачив життя, чи встиг ним насолодитися, створити родину чи народити дітей. Їй байдуже до всього, тому ми цінуємо кожну мить життя. Усі ми тут намагаємося жити швидше, щоби встигнути більше до того, як снаряд ляже десь поряд. Обра`зи довоєнного мирного життя зараз здаються такими незначними, що навіть сам не розумієш, як можна було звертати на них увагу. Життєві цінності набирають іншого виміру. Якщо є вільна хвилинка, я згадую минуле, намагаючись відсіяти з нього все те незначне, несуттєве, що псувало життя, щоб забрати в майбутнє лише те, що справді має цінність. Що не можна забути? Своє дитинство, сповнене пригод, юність, проведену в рідному Луганську. Ніколи не зможу забути своє місто, яке безмежно любила навіть тоді, коли нестерпно палило сонце й повітря залишалося розпеченим і нерухомим. Заберу в майбутнє дні, коли з муками й болем народжувала своїх дівчаток, коли вперше приклала їх до своїх грудей. Зі мною завжди буде запах їхнього волоссячка та усмішка мами, небагатослівний тато, який любить мамині борщі, Соля зі своєю скрипкою. Зараз я ладна слухати її музику годинами замість музики війни, зітканої з розривів снарядів, строчіння калаша, криків поранених та їхніх останніх подихів, але сестричка зникла, і ми вже місяць нічого про неї не знаємо.

Побут, зарплатня, новий одяг, житло – усе це відійшло на другий план і здається таким незначним, не вартим особливої уваги, хоча є невід’ємною частиною нашого життя. Мирного. Якби все це можна було обміняти на закінчення війни, обміняла б без вагань. Але це можна усвідомити лише тут, коли радієш просто пережитому дню без обстрілів та смертей. Там, куди не дійшла війна, люди не завжди це розуміють. Якось мені телефонувала знайома, з якою ми навчалися в одній групі. Вона мешкає в Києві й не знала, де я зараз перебуваю. Коли дізналася, то першим запитанням було: «Чому ти там? Є чоловіки, яких мобілізували на службу». Шкода було свого часу, щоб щось їй доводити. Це я зрозуміла після вислову одногрупниці про те, що вона взагалі не дивиться новин, «щоб не расстраіваться». Звичайно, так легше жити. Не дивитися новин, не знати, скільки загинуло захисників її ж мирного життя; я вже мовчу про те, що такі повідомлення стали сухою статистикою, хоча це кількість не дерев’яних колод, а людських життів. Ніколи більше не буду телефонувати такій «подрузі» – навіщо людину «расстраівать»? Нехай живе спокійним життям, байдужим до смертей тих, хто віддав своє життя й заради неї також. У кожного своє розуміння щастя. На війні воно майже однакове в усіх. Це мир, звільнення рідної землі від ворога й повернення додому.

Я стомлена фізично, морально виснажена. Мені шкода маму та батька, убитих горем, я безмежно скучила за своїми крихітками, і мені не вистачає Солі. Кажуть, що музика кличе янголів, то чому ж чарівні звуки Солиної скрипки не покликали їх, щоб уберегти дівчину? Мені важко, але я ніколи не зізнаюся перед своїми побратимами.

Потрібно набратися сил. Відкриваю банку тушонки, ножем набираю м’ясо з неї, без апетиту жую, відламуючи шматочки хліба. Хлопці вже заварили чай, прошу їх насипати більше цукру – чомусь не вистачає солодкого. Підкріпившись, забираю зброю і йду в намет. Потрібно поспати, а поки засну, буду думати про моїх пташеняток. Вони надають мені сили й витримки.

Євген

Що таке один день у житі людини? Він може минути буденно й непомітно, а може стати фатальним. За один день можна розчаруватись у тому, у що свято вірив, можна народитися чи померти, зневіритися чи знайти самого себе.

Я втратив кохану, найкращого друга, не мав змоги повернутись у рідне місто. Я ніби стояв на розпутті, коли зусібіч дороги й не знаєш, яку з них обрати. Я руйнувався з кожним прожитим днем, потроху й непомітно, як руйнуються покинуті господарями будинки. Для сторонніх здається, що вони обростають бур’янами, насправді ж – сумом. Деякий час вони ще тримаються й живуть теплими спогадами про щасливе минуле, коли їхні стіни зігрівали теплом мешканців. Із часом стіни холонуть, бо з хати вивітрюється тепло людських душ, і сумно осідають до землі, хиляться набік, вікна-очі німим поглядом здивовано споглядають перехожих, які проходять повз. І так буде, аж поки весь будинок не нахилиться до землі, а згодом зрівняється з нею.

Мені потрібен був тайм-аут, щоб зібратися з думками й закапсулювати свій біль і зневіру. На щастя, привезли спиляні дерева для опалення приміщення, тож покликали мене на допомогу, і я охоче погодився. Дерева були розпиляні на частини, потрібно їх розвантажити, а потім уже рубати. Працював я недовго: одна з колод відскочила та зрикошетила мені в ногу, саме туди, де було поранення.

Лікар оглянув ногу й похитав головою. Він чимось обробив місце удару, де утворилася велика синюшна гематома, і дав направлення у фізкабінет. Усю ніч боліла травмована нога, а ще більше – душа, яка заблукала в темряві, осліпла й не бачила виходу туди, де світло. У те, що саме життя все збалансує, я вже стовідсотково не вірив.

Анатолій Андрійович

Я прокинувся за звичкою рано. Годинник на стіні показував п’яту ранку. У квартирі тиша, до якої я ніяк не звикну. Минув майже рік, як від мене пішла дружина. Тринадцятилітній син Тарас не захотів залишатися зі мною й поїхав із нею до Ростова. Відтоді я не прокидаюся від брязкотіння посуду на кухні, не чую запаху смаженої картоплі. Моє житло поступово перетворюється на типове холостяцьке, і єдиною відмінністю є те, що в мене ідеальний порядок.

Не можу довго ніжитись у ліжку, хоча є така можливість, за звичкою різко підводжуся, спираюся на ногу – і пронизує біль у лівому коліні. Шкандибаю на кухню, ставлю чайник на плиту. За кілька хвилин буде холостяцький сніданок: кава й бутерброд із ковбасою. Знову почало мучити травмоване коліно, а точніше – поранене, яке колись спіймало кулю при затриманні. Лікарі радять замінити розтрощений колінний суглоб на штучний. Напевно, так і зробив би, якби не підломила мене зрада дружини. Я налив окропу в чашку, де на дні вже був розчинний «Нескафе», додав цукру, шматок хліба накрив тонкою скибочкою вареної ковбаси. Мені майже сорок років, із них усе свідоме життя віддав службі в СБУ, дослужився до майора. Можливо, я зірок із неба не хапав, але працював із чистою совістю. Моя вроджена інтуїція ніколи не підводила на службі, а в сімейному житті не спрацювала. Півтора року тому дружина поїхала на зустріч випускників у Ростов до сестри, і я не відчув тоді нічого. Вона повернулася за кілька днів радісна й занадто збуджена, але моя інтуїція нічого мені не підказала. Вона почала часто їздити до сестри, навіть занадто часто, і я не надавав тому значення. Робота, робота й ще раз робота. Вона поглинала мене цілком, до останку, настільки, що я не помічав, як дружина почала приділяти своїй зовнішності більше уваги, оновлювала гардероб і почала уникати близькості. Майор, який розкрив стільки злочинів, був сліпим до того, що коїться в його родині. Зараз я аналізую той час і ловлю себе на думці, що сам себе обманював, заплющуючи очі на те, що відбувалося, не хотів помічати її зради й вірити в неї – так було простіше й легше. Рік тому вона назавжди мене покинула. Син поїхав із нею, і я його не засуджую за такий вибір. Мене ніколи не було вдома вдень, навіть уночі я не завжди був із ними. Я поставив на перше місце службу, на друге – родину й поплатився за це.

Коли мені запропонували піти на службу в ЛНР, я написав заяву про звільнення. Причину вказав поважну – здоров’я, навіть показав картку з рекомендацією лікаря прооперувати хворий колінний суглоб. Для підтвердження цього довелося дістати паличку й прийти з нею, сильно кульгаючи. Насправді ж я залишився для роботи під прикриттям в окупованому Луганську. З того дня я почав жити новим життям, пристосовуючись до звичайних містян, щоб не видати себе необережним словом. Це було нелегко – вивернути своє мислення навиворіт.

Євген

Кілька днів тому у фізкабінеті я приймав процедури поруч з одним чоловіком. Ми познайомились. Анатолієві Андрійовичу років сорок, він кремезний, широкоплечий, хоча й худорлявої статури. Він місцевий, усе життя прожив у Луганську. Також чоловік зізнався, що переживає особисту трагедію: його зрадила дружина й поїхала в Росію, забравши із собою сина. Не знаю чому, але я в ньому побачив хорошу людину й цікавого співрозмовника. Лежачи на кушетках, ми з ним стиха проговорили всі відведені нам на процедури п’ятнадцять хвилин. Якось він мене запитав, чому я сумний.

– Чому ви так вирішили? – запитав я. – Дуже помітно?

– Так, помітно. На вашому обличчі печаль утрати.

– Так і є. Спочатку я втратив кохану дівчину, а нещодавно – найкращого друга.

Анатолій Андрійович не став допитуватися, як це сталось і чому, він запропонував після лікарні піти прогулятися. Осінь усе ще балувала погожими днями, тож я погодився, тим паче, що не міг бути на самоті.

Ми йшли алеєю в невеличкому сквері, обоє з паличками й кульгаючи. Жовте, помаранчеве, золотаве листя приємно й спокійно шурхотіло під ногами. Небо було чисте, глибоке, зовсім не схоже на низьке й темне осіннє.

– Ще трохи нас побалує осінь, і посіє дощем. Женю, ви любите осінь? – запитав мене Анатолій Андрійович.

– Я люблю весну.

– Чому?

І я почав розповідати малознайомій людині про весняні квітучі степи Донбасу, які я обожнюю. Також розказав Анатолієві Андрійовичу про Любу, її загибель, про те, як був у складі Донського козацтва, мріяв про краще майбутнє, а натомість оголошений ворогом. Не знати чому я розказав чоловікові, як загинув Юрко й про свої вагання.

– Я не знаю сам, навіщо вам усе це розповідаю, – сказав йому. – Моя душа стомлена, виснажена ваганнями, сумнівами й роздумами. Я заплутався, і мені потрібно було виговоритися, інакше я збожеволів би. У мене тут не лишилося надійних друзів, і я вдячний вам.

– За що? – спитав він.

– За те, що терпляче вислухали.

– Женю, запам’ятай, – сказав він мені, подивившись прямо в очі. – Завжди знайдеться людина, готова тебе вислухати.

– Я розчарований у людях і в тому, що коїться навколо. Свої вбивають своїх, грабують, росіяни прийшли на допомогу, а натомість також нас грабують, – продовжив я розмову. – Більше того, їхні офіцери нас принижують. Нещодавно одного з наших російський офіцер змусив мити туалет лише за те, що не сподобалось, як на нього подивились.

– Ти також особисто стикався зі свавіллям росіян?

Я розповів про Козиря, його незрозумілу неприязнь до мене та приниження. Анатолій Андрійович уважно вислухав і промовчав.

– Як далі жити? Я не знаю, – зітхнувши, промовив я.

– Женю, ми іноді поспішаємо, кудись біжимо, не встигаємо й знову набираємо темп, – сказав він після паузи. – Іноді людині потрібно зупинитися, постояти, передихнути, огледітися, відпочити, подумати.

– Для чого?

– Щоб краще й чіткіше окреслити свій курс уперед.

– У мене таке враження, що я на зупинці, куди не ходить транспорт.

– Рано чи пізно кожен пасажир дочекається свого транспорту, – усміхнувся він.

– Ми ще зустрінемося? Зможемо поговорити?

Я з надією подивився на чоловіка. Якщо він відмовиться, я лишуся знову сам на сам зі своїми невтішними думками, і вони мене поступово загризуть.

– Звичайно! – відповів він.

Анатолій Андрійович

Женя хороший, красивий і щирий хлопець, який заплутався й не знає, як вибратися з того бруду, у який влип. Мені його щиро шкода. Юний, амбітний, він вважав, що робить усе заради кращого майбутнього своєї землі, але обрав не той шлях. Здається, він це вже й сам зрозумів, але все ще не може в цьому зізнатися навіть самому собі. Він якось обмовився, що цікавився історією, але я одразу впіймав його на тому, що Женя читав перекручені сторінки. Нещодавно я приніс у фізкабінет невеличку брошуру про Степана Бандеру. Для цього мені довелося сховати її обкладинку в стару газету. Поки ми лежали на кушетках, він устиг дещо прочитати. Коли ми вийшли надвір, Женя сказав:

– Дякую. Ви відкрили мені очі на речі, про які я навіть не здогадувався.

Того дня ми з ним говорили на історичні теми. Він був схожий на допитливого учня, який хоче одразу все пізнати й запам’ятати. Ми проговорили з ним годин зо п’ять, і Женя відволікся від свого горя, ставив безліч запитань після кожної моєї розповіді.

Не знаю чому, але я відчуваю до цього юнака якусь особливу довіру, навіть більше. Кілька разів ловив себе на думці, що мені кортить назвати його сином. Так, саме щось батьківське я відчув до нього настільки, що хотілось обняти за плечі й просто сказати:

– Ходімо додому, синку! Ми будемо разом, і нам стане легше.

Я не мав права дати волю почуттям. За багато років виробилася звичка контролювати кожен свій крок і кожне слово. Я був на службі, неофіційній, але мої завдання були навіть вагомішими, ніж тоді, коли працював у СБУ.

Я дізнався, де саме служить Женя. Він служив в охороні помічником начальника караулу саме там, де тримали ув’язненими двох наших людей. Я не ставив за мету зблизитися з ним для того, щоб потім використати Женю для звільнення полонених. Усе вийшло випадково. Навіть зараз я намагався знайти інші шляхи для їхнього звільнення, але марно. Мені дуже не хотілося вплутувати в цю справу Женю, не хотів ризикувати його життям, але, напевно, справедливе твердження, що немає випадкових зустрічей. Женя ще не здогадується, ким я був раніше, тому не знаю, як він зреагує, коли дізнається правду, але інтуїція мені підказує, що він пішов би на співпрацю.

На роздуми в мене лишається дуже мало часу – за кілька днів полонених мають розстріляти.

Еліна

Хлопці фотографуються на мобільники, скидають одне одному світлини на пам’ять. Саме зараз чомусь зрозуміла тих чоловіків, які служили в армії й потім усе життя згадують і добре пам’ятають імена та прізвища своїх товаришів по службі. Мій тато й досі всіх пам’ятає, береже свій дембельський фотоальбом і завжди так радіє зустрічі з кимось із них, ніби зустрів близького родича, якого давно не бачив. Армійська дружба для них цінна тим, що вони були певний час в одній команді, разом проходили певні випробування. Так було в мирний час. А нині на нас щомиті чатує небезпека. Ми усвідомлюємо, що зараз розмовляємо, травимо анекдоти, сваримося, чистимо зброю чи потайки від керівництва потягнемо по сто грамів – і все це може стати останнім спогадом про того, хто щойно був поруч. Один снаряд чи маленька підла куля ворожого снайпера може все це вмить обірвати. І ми цінуємо кожну маленьку мить життя на цій землі. Знаємо, що той, із ким щойно посварився за нові шкарпетки, отримані від волонтерів, може без вагань прикрити тебе своїм тілом від кулі.

Ми знову втратили побратима, молодого, гарного, ще не одруженого. І кожна така втрата – суцільний біль, відчуття, що лишився не просто товариша, а рідної людини. І цей біль не минеться з роками. Як незагойна рана, він буде завжди кровоточити. Коли ти відпочиватимеш із ріднею, пам’ятатимеш того, хто вже не матиме родини й відпочинку на березі моря. Коли ти лягатимеш спати в м’яке ліжко, будеш мимоволі думати про того, кому ліжком стала труна. Ти зустрічатимеш ранок і згадуватимеш того, чиї очі заплющені навіки, і красу народження нового дня ти маєш бачити і його очима.

Буденне життя відволікатиме від таких думок, але ненадовго. Якщо забудеш когось, він прийде до тебе в снах.

Загиблі побратими спочивають у різних куточках країни, і ти не завжди зможеш приїхати на їхні могили. Та й узагалі чи зможеш? Але поки живе людина, її пам’ять не вмирає, і душевний біль вагоміший, ніж квіти на місці поховання. Побратим – це набагато цінніше, ніж армійська дружба в мирний час.

Євген

Анатолій Андрійович зізнався, що він – СБУшник. Це було настільки несподівано, що я на мить онімів.

– Оце так поворот! – промовив я й почухав потилицю.

– Я вас, Женю, налякав? – спитав він.

– Ні, просто несподівано якось.

– Іноді люди здаються нам не такими, якими є насправді, – усміхнувся він. – Ось ви, Женю, наприклад.

– А я що? На мені форма, тож одразу видно, хто я є.

– Так, на вас камуфляж, раніше була козацька папаха, іще раніше – цивільний одяг. Що спільного між цими трьома періодами вашого життя?

– Це ніби три різні життя.

– Гаразд. І яке з них ваше? Що в ньому? І хто?

– Моє життя? – я задумався. – Справжній я там, у рідній Первомайці, поруч із друзями, разом із коханою, у квартирі матері. Зі мною рідна земля, степи, небо над ними, шахти. То все моє й справжнє.

– А зараз де ви справжній?

– Колишнього мене вже немає, майбутнього… Я його не бачу.

Анатолій Андрійович уважно подивився на мене й сказав:

– Женю, ви б хотіли щось змінити у своєму житті?

– Багато чого хочу, але є речі, які вже ніколи не зміниш.

– Я б вам радив вибратися з лайна, у яке ви вляпались, узяти час на роздуми.

– Як це зробити?

– Можна поїхати в Росію. В Україну вам зараз не можна, у рідне місто – також, залишатися тут теж не раджу. Я не бажаю вам зла, юначе, але бачу, що ви не маєте спокою, стривожені та розчаровані. Повірте мені, ніякої процвітаючої республіки тут ніколи не буде, і що більше ви будете в неї вірити, то більшим буде розчарування. Тому їдьте в Росію, попрацюйте десь, визначтеся, що вам потрібно й чого прагнете. Просто не тримайтеся за минуле, відпустіть його, поживіть сьогоденням, – порадив чоловік. – І доки не з’являться суттєві плани на майбутнє, не вигадуйте їх і поки що нічого не будуйте.

Я сидів поруч із ним на лавці та спостерігав, як вітер один за одним зриває листочки з клена. Одні листочки без супротиву піддаються подиху вітру, зриваються, падають людям під ноги, і вони їх топчуть, змішуючи з брудом. Інші чинять шалений спротив вітру, тріпочуть, трусяться зі страху, але чіпко тримаються на гілці, і вітер залишає їх у спокої. «Листочки як люди, – подумав я, – такі різні».

Анатолій Андрійович мав рацію. Виїхати в Росію – наразі єдиний мій вихід, але куди і з чим? Я не мав грошей навіть на дорогу, а потрібно ще знайти роботу, житло, і на це потрібні кошти.

– Я можу вам допомогти, – ніби прочитавши мої думки, сказав Анатолій Андрійович. – Проте в мене буде до вас одне прохання, навіть пропозиція.

– Я зроблю для вас усе, що попросите, – відповів я й додав: – Тільки прошу вас, звертайтеся до мене на «ти».

– Гаразд. Потрібно звільнити двох полонених, яких утримують бойовики, – сказав він напряму. – Це наші люди, і якщо не звільнити, їх незабаром розстріляють. Вони багато чого зробили для України, настав час допомогти їм звільнитися.

– Не боїтеся, що я вас здам?

– Не здаси, – упевнено сказав чоловік.

– Чому ви так вважаєте?

– Підказала інтуїція, – усміхнувся він.

– Але… Я б залюбки, але це не можливо! Мене одразу ж розстріляють!

– У мене є план, – сказав він, – як їх звільнити, і щоб ти не постраждав. Зробимо справу – і кожен із нас піде своїм шляхом. Ти виїдеш до Росії, а мені в інший бік.

Години зо дві ми обговорювали план дій. Було ризиковано, але мені вже не було чого втрачати – усе, що мав цінне, я вже втратив.

Анатолій Андрійович

Я довірився Євгенові, сказав, що підказала інтуїція, і це була правда. Знайти інший шлях порятунку двох молодих людей, які передавали координати пересування та дані про кількість воєнної техніки, фотографували об’єкти й відправляли СМСками, я не зміг. Обоє вони працювали незалежно одне від одного на ГУР і випадково «погоріли» в один день. Так склалося, що один із них утратив пильність, і, коли знімав на мобільник рух військової ворожої техніки, його помітили, затримали, перевірили мобільний телефон і викрили нацика. Інша людина попалася тоді, коли з-за рогу будинку фотографувала на мобільник новий блокпост. Ззаду підійшов ополченець, скрутив руки, подивився фото на телефоні й заарештував.

Агенти доповіли, де перебувають затримані, також ми вже знали, що їх жорстоко катували й мали намір розстріляти. Ані судів, ані вироків, розстріл – і все. У доповіді керівництву я висловив думку про порятунок затриманих. За добу отримав відмову, бо це тягло за собою мій вихід. Я знову попросив про порятунок двох наших людей, які так багато зробили для країни, але дуже мало прожили на цьому світі.

«Розробіть план, і ми його розглянемо», – отримав я повідомлення.

У мене виник план порятунку випадково, коли я був із Женею на фізпроцедурах. Потрібно було лише отримати його згоду. Коли хлопець почув про те, що можна покинути службу й виїхати з ЛНР, він майже одразу погодився. Я його не дурив, справді щиро бажав знайти своє місце, бо знав, що воно деінде, але не в лавах бойовиків. Справді, хлопець непоганий, щирий і добрий. Найбільше з його розповідей вразило те, як він захоплено розповідав про степи, своє місто, про Донбас. Він щиро любив рідну землю й уважав, що робить усе, щоб життя людей покращилось. Юнак збився з дороги й зараз стоїть на розпутті. Коли я вирішив запропонувати йому виїхати до Росії, то був упевнений, що наразі цей варіант для нього буде найкращим. Йому справді потрібно вирватися з рядів ополченців, щоб усе проаналізувати й зробити висновки. Я впевнений у тому, що його можна врятувати, поки ще не пізно. У Жені ще все життя попереду, і я знаю, що він обере правильний шлях, потрібно дати йому трохи часу.

Євген

У призначений для нашої справи день я заступив на зміну зранку й мав бути на чергуванні добу. Уже звечора начальник караулу добре приклався до чарки, і це був для мене хороший знак. Кілька разів я заглядав до нього в приміщення, де на столі були розкладені шматки сала з проріззю, хліб, газована вода, а посеред цього безладу стояла літрова пляшка горілки. Я знав, що він не зупиниться, допоки пляшка не спорожніє. Він міг не випити всю горілку одразу й лягти спати. Десь опівночі я навіть надворі почув його голосне хропіння.

Підійшов до воріт і подав умовний сигнал рукою чоловікові біля чорного джипа. Автівка з МВСними номерами під’їхала до воріт. З неї вийшов Анатолій Андрійович у камуфляжній військовій формі Армії Південного Сходу, з ним – молодий чоловік, також у формі. Вони привіталися, подали документи на етапування, я їх переглянув, забрав і викликав охоронця з приміщення.

– Ось цих забирають, – сказав я, пред’явивши папери.

– Куди їх проти ночі? – позіхнув охоронець.

– Куди й інших, – сказав я, – на розстріл.

– І не спиться їм, – невдоволено пробурмотів собі під ніс охоронець і пішов усередину приміщення.

П’ять хвилин здалися вічністю. У нас усе було продумане до дрібниць, але за умови, що начальник караулу не прокинеться. Я підійшов ближче до приміщення, де він спав, – звідти долинало хропіння, схоже на роботу тракторного двигуна.

Нарешті вивели затриманих. Хлопець ішов сам, хоча все його тіло було в плямах крові, а обличчя – настільки розбите, що не видно й очей. Руки зв’язані позаду, і юнак рухався повільно, припадаючи на одну ногу. За ним ішла молода дівчина, точніше, її майже тягли під руки. Довге русяве волосся сплуталось, перемазане кров’ю, обличчя також побите, у синцях, на губах запечена кров. На дівчині було літнє платтячко, пошматоване, брудне, розірване вгорі так, що оголило одне худеньке плече. Схоже, що її ґвалтували, й не один раз – про це красномовно свідчив поділ сукенки, скривавлений і в брудних плямах. Вона була боса, і її тоненькі ніжки волочилися по асфальту, лишаючи за собою темну пляму. Коли її протягали повз мене, наші погляди зустрілися. На мене дивилися гарні великі сині очі, у яких застигли сум і безнадія. Від її погляду в мене побігли мурашки по шкірі, і я ще раз упевнився, що чиню правильно.

– Куди їх повезете? – поцікавився охоронець, посадивши полонених у машину.

– Куди й інших, – відповів Анатолій Андрійович. – На полігон в Олександрівку.

– Це що на Бахмутці?[15]

– Так, – сказав чоловік.

Анатолій Андрійович зачинив дверцята машини, підійшов до мене ближче й стиха промовив:

– Дякую, Женю. Я пам’ятаю: те, що винен, віддати повинен, я про себе.

– Щасти! – я потиснув йому руку.

Джип рушив із місця, і я подумав, що більше ніколи не побачу Анатолія Андрійовича, чоловіка, який був зі мною поряд у тяжку хвилину і з яким я встиг так швидко потоваришувати.

«Довго сумувати, Женю, тобі не доведеться, уранці почнеться найцікавіше», – сказав я сам до себе.

Анатолій Андрійович

Позаду мене сиділи двоє молодих людей. Юнак іще якось тримався, а дівча трусилося від холоду, і я увімкнув на всю обігрів. Мені стало гаряче, бо на спині був прикріплений спортивний костюм для дівчини. Перевдягти її зараз я не міг, потрібно було зберігати повну конспірацію аж доти, доки не потрапимо на підконтрольну Україні територію.

– Вода. Будете? – я простягнув їм пляшку з водою.

– Хіба що ви напоїте, – відповів хлопець, і я згадав, що в них зв’язані руки.

Я попросив свого напарника напоїти полонених.

– Так мило з вашого боку, – тихо промовила дівчина, – дати води перед розстрілом.

Я промовчав. Знайомий шлях цього разу здавався нескінченним. Перевірки за перевірками, дорога розбита, як після бомбардування, ще й нещодавні затяжні дощі залили водою вибоїни, але джип уперто рухається вперед, розкачуючись навсібіч, мов жирна качка. Знаю, що хлопцеві й дівчині сидіти дуже незручно із заведеними назад руками, але нічим не можу зарадити. Додаю швидкості – і машина прямує в бік Жолобка. Їдемо по Бахмутській трасі, проїжджаємо внутрішній блокпост бойовиків і звертаємо до Сіверського Дінця. Коли від’їхали на безпечну відстань, я зупинив авто й зітхнув із полегшенням.

– Ось ми й покинули ЛНР, – промовив я й повернувся лицем до молодих людей.

– Ведіть уже швидше на розстріл! – промовила дівчина. – Досить знущатися!

– Соломіє, Ігнате, ми вас вивозимо в Україну, – кажу їм.

Вони нічого не розуміють і дивляться на мене так, ніби перед ними інопланетна істота. Я пояснюю, хто ми й куди прямуємо, вони не ймуть віри, і якусь мить я мовчу, даючи їм змогу повірити в неймовірне. Мій напарник звільняє їхні руки, й Ігнат кидається йому в обійми. Соломія мовчить і лише кліпає своїми гарними очима, усе ще не вірячи у свій порятунок.

– Тобі треба перевдягнутися, – кажу їй.

Я скинув куртку, дістав зі спини костюм.

– Зможеш сама? – спитав дівчину.

– Ні.

– Чому?

Вона протягнула вперед тоненькі ручки й показала долоні. Пальці Соломії на обох руках були спухлі, синьо-червоні.

– Перебили прикладом, – сказала вона.

– Звірі! Навіщо?! – вирвалось у мене.

– Я ж скрипалька… була, так щоб більше не змогла грати, – пояснила дівчина.

– А ноги? Що з ногами?

– Били, – коротко сказала вона.

Я наказав хлопцям відійти покурити, наблизився до Соломії.

– Ти мені в доньки годишся, – сказав я. – Зараз я тебе перевдягну, і ти не маєш соромитися.

Дівчина на знак згоди кивнула головою, і я зняв із неї сукню, яка перетворилася на дрантя. Вона виявилася зовсім голою, не було навіть трусиків. Її маленькі груди, як у дівчинки-підлітка, були покусані – про це свідчили відбитки людських зубів. В одному місці укусу була гнійна рана. Усе всередині мене навіть не клекотіло – кипіло ненавистю до нелюдів, які так познущалися з дівчати. Я акуратно вдягнув спортивну курточку з каптуром, потім – штани. Маленькі ніжки були холодні, як лід, і я швидко зняв свої шкарпетки й натягнув їй на ноги.

– Нічого, Соломієчко, – сказав я лагідно, – потерпи, усе буде добре.

– Уже не буде, – тихо й сумно промовила дівчина. – Дякую вам. Як вам вдалося нас звідти витягти?

– Допоміг той юнак, якого ви бачили біля воріт, – сказав я. – Він погодився співпрацювати.

Ми мали проїхати ще кілька кілометрів до річки, там повинен бути приготований нам човен. В умовному місці залишили машину, і далі я поніс дівчину на руках. Вона була худенька, виснажена й немічна. Мій напарник швидко знайшов у кущах човен, спустив його на воду. У повній темряві ми переправилися човном через Сіверський Донець і опинилися на території, підконтрольній Україні. Ще сотня метрів – і ми потрапляємо на український блокпост. Загін ЗСУ затримує нашу групу для перевірки й спрямовує в Слов’яносербськ. Ми знаємо, що це формальності й що далі нас переведуть у Старобільськ.

Євген

Зранку все почалося. Начальник караулу, добре виспавшись, готував документи для передачі зміни й побачив папери на етапування полонених.

– Це ж підробні документи! Фальшивка! – заволав він, як скажений. – Куди ти дивився, телепню?!

– Та ви що?! Не може бути! – я втупився в папери.

– Куди ти дивився?! Чому мене не покликав?!

– Так ви ж, вибачте, відпочивали. Як я міг? – клеїв я дурня.

Мене відвезли в штаб, де довго допитували, хто приїздив, на якій машині, звіряли номери авто з моїми записами в журналі, потім усе це я мав викласти письмово. Цілий день мене колошматили й надвечір сказали, що я звільнений. Усе йшло за планом, але мені вдалося зобразити щиру прикрість на обличчі, хоча душа раділа вперше за останній місяць.

Наступного дня я знову прийшов до штабу й попросив довідку про те, що мав поранення внаслідок бойових дій. Очікувано, що мені відмовили й видали довідку, що я отримав побутову травму. Такі випадки тут були непоодинокі. Бойовики не видавали довідки про поранення чи каліцтва, отримані внаслідок бойових дій, щоб не виплачувати грошову допомогу у зв’язку з цим.

Я мав усі документи на руках, але за домовленістю з Анатолієм Андрійовичем повинен іще кілька днів побути в місті й дочекатися автобуса на Москву з його знайомим перевізником. З казарми мене виперли, тож я мав знайти собі житло. Одного вечора, доки ще не настала комендантська година, я пішов до будинку за адресою, яку мені вказав Анатолій Андрійович. Там, у поштовій скриньці, він залишив мені гроші. Дочекавшись, поки в під’їзді запанує повна тиша, я дістав ключ від скриньки – конверт був там. Того ж вечора я поселився в готелі. Першу ніч за останній час спав спокійно й міцно.

Кілька днів роздумував, чи варто сказати матері, що їду в Росію. Я навіть подумував попрохати її приїхати в Луганськ, щоб побачитися, але передумав. «Зателефоную, коли прибуду на місце», – вирішив я.

…Автобус підходив до митниці. Я дивився у вікно, подумки прощаючись із рідним краєм, який хотів захистити, а натомість сюди прийшла війна. Не знав, чи повернуся сюди колись, чи знову зможу зустріти ніч серед степу, чи колись поплаваю в рідній Лугані. Я їхав в іншу країну, покидаючи свою з болем. Щиро хотів зробити її щасливою, багатою й процвітаючою, але все втратив. Пішла в інші світи моя Любонька, забравши із собою наше кохання, а я навіть не знаю, де її могилка. Загинув Юрко, який похований десь у братській могилі. З кожним кілометром зростає відстань між мною й мамою, а я не можу навіть приїхати в рідне місто й відвідати її. Усе втрачено безповоротно.

Я збився з курсу. Я втратив орієнтир. Я втратив себе…

### ЛІТО 2015 РОКУ

Еліна

Я знаю, що з батальйону «Айдар» бійці не йдуть додому. Вони як один зцементований колектив, як рідні брати й знають, що будуть незламно стояти до перемоги. Я б ніколи не пішла від них, але закінчувався термін перебування моїх донечок у будинку сімейного типу, і я мала забрати дітей. Довго розмірковувала, як мені бути далі. Щоразу, коли телефонувала Лізі, вона говорила, що їм там добре, але дуже хочуть жити з мамою. Мої діти мужньо витримали випробування, але все одно хочуть бути зі мною.

– Я повинна щось робити, – сказала Надії. – Не можу покинути «Айдар», але й дітей шкода.

– Ти зробила все, що могла, тут, прийшов час владнати справи там, – сказала вона. – У тебе ще малі діти, їм потрібна мати. Вони не повинні почуватися покинутими чи сиротами. Часова відстань може стати стіною непорозуміння між вами, якщо ви не будете разом.

Надія мала рацію. Я надалі вже не можу розриватися між «Айдаром» і дітьми. Зателефонувала знайомій у Сєвєродонецьк. Колись з Асею ми навчалися в одній групі, і одного разу я навіть їздила до неї в гості. Тоді мені сподобався Сєвєродонецьк, хоча я бачила лише центр міста й тільки увечері, коли ми з нею ходили на прогулянку. Наразі Сєвєродонецьк де-факто виконує роль обласного центру, розташований неподалік від Луганська, тож я обрала саме це місто. Для початку мені потрібно було зустрітися з Асею й усе обговорити. Вона охоче запросила мене до себе, і наступного дня ми зустрілися.

На моє щастя, Ася мала проукраїнські погляди й навіть займалася волонтерством. З чоловіком вона розійшлася й зараз жила з донькою в однокімнатній квартирі на проспекті Гвардійському, майже в центрі міста. Дочка Асі була в дитсадку, сама вона відпросилася з роботи, тож ми могли спокійно про все поговорити. Я нічого від неї не приховувала, розповіла і про себе, і про дівчаток, і про зникнення Солі.

– Скільки її вже немає? – запитала Ася.

– З жовтня минулого року.

– І жодної звістки?

– Мама казала, що їй кілька разів хтось телефонував із невизначеного номера. Вона вважає, що то Соля, а я думаю, що помилилися номером, – сказала я.

– Будемо сподіватися на краще, – промовила Ася.

Вона запропонувала новим місцем проживання обрати саме Сєвєродонецьк.

– Коли звільнять Луганськ, то буде недалеко повертатися додому, – пожартувала вона.

Ася сказала, що в місті багато переселенців, дехто вже купив тут житло, але більшість не поспішає, сподівається на повернення додому.

– З роботою важко, – попередила вона, – та за бажання десь знайти можна, житло дороге, але навпроти нас здається квартира.

– Справді?!

– Двокімнатна. Зараз можемо сходити й усе дізнатися, – запропонувала Ася.

Того ж дня я зняла житло. Залишилося знайти роботу – і можна забирати дівчаток. Я хотіла підписати контракт на службу в ЗСУ, якщо буде змога проходити службу десь неподалік, щоб займатися дітьми. Мені несказанно пощастило! Була вільна посада діловода у військкоматі, що в самому місті. Я пройшла медичну комісію й мала тиждень, щоб забрати дітей до себе.

Євген

Я покинув рідну країну наприкінці листопада. У Підмосков’ї швидко влаштувався на роботу. Добрим словом згадував Антона, який брав мене на свої шабашки, де я був підсобним робітником і дечого навчився. Робота була на будівництвах, на різних об’єктах. Працівникам надавали житло, схоже на тимчасовий великий сарай. Приміщення не утеплене, ліжка у два яруси, і два ряди нашого барака мали «централізоване опалення» – одну буржуйку на вісімдесят осіб. Дрова самі мешканці повинні були добувати, де зможуть. На всіх один душ, купайся, мийся, парся досхочу. Але вибору не було ані в мене, ані в тих гастарбайтерів, які приїхали на заробітки.

Люди до всього звикають і призвичаюються до різних умов життя, але змиритися зі скотським ставленням до заробітчан не так уже й легко. Звертання до нас «Ей, ти, хохол!» звичне. Я намагався не надавати цьому значення, не зациклюватись, але іноді кортіло сказати у відповідь: «Чую від кацапа».

У перші дні мого перебування тут я зв’язався з мамою й сказав, що кинув усе й поїхав на заробітки. Вона плакала й дорікала, що не зізнався, і вона могла б приїхати попрощатися зі мною в Луганськ. Довелося вибачатися й збрехати, що мав виїхати терміново. Насправді мені було дуже сумно. Невизначеність, розчарованість, біль утрат, сумнівне минуле – з усім цим «багажем» я приїхав сюди, і мені потрібен був час розібратись у самому собі, щоб не почуватися розлагодженим механізмом.

Я купив ноутбук й у вільний час займався вивченням історії. Анатолій Андрійович за короткий період нашого знайомства встиг відкрити деякі не відомі мені сторінки історії та викликав інтерес до її вивчення. Що більше я заглиблювався, то більше відкривались очі на, здавалося б, давно мені відомі факти. Я знаходив різні джерела, скачував книжки в електронному форматі, вивчав дослідження істориків і зробив висновок, що ті самі події можна подати під різним кутом зору, як вигідно тій чи тій стороні. Але кожна подія в історії має правдиву сторінку, і я докопувався до істини. Дослідження історії навчило мене аналізувати й зіставляти, і це було тим, чого я не вмів раніше. Якось потрапив на очі вислів Чингісхана, який мені дуже сподобався: «Якщо боїшся – не роби, якщо робиш, то вже нічого не бійся». Я стомився боятися й зараз хотів знати всю правду, а не приховану чи перекручену.

Ще в автобусі, коли я сюди їхав, познайомився з Іваном. Він також був у лавах Армії Південного Сходу, дістав поранення і їхав на заробітки. Разом із ним ми влаштувалися на роботу й жили в одному бараці. У перші ж дні Іван почав перед усіма показувати свою зверхність, хизуючись тим, що був ополченцем. Я йому зауважив, що краще про це мовчати, але він був упевнений, що росіяни повинні приймати його з розкритими обіймами, як справжнього героя. Іван не проминув похвалитися своїм бойовим шляхом і перед місцевими, а за кілька днів його перестріли незнайомці та добряче відгамселили. Тиждень він лежав у ліжку, повний розчарування від такого «хамського ставлення до героя». Після того випадку інші колишні ополченці воліли привселюдно не розповідати про своє минуле, хіба що стиха вели розмови між собою. Якось до нас приєднався новенький, як ми пізніше дізналися, колишній міліціянт ЛНР.

– Гадав, що приїду в Росію, братню республіку, – розповів він мені, – подивляться документи, з яких видно, де і ким я був, і охоче приймуть на службу. Я був упевнений, що нас тут справді підтримують чим можуть і з моїм досвідом одразу приймуть на роботу, а вийшло все не так, як хотілося. Думав: ось заживу! Тут і зарплатня вища, і будуть мені честь і повага.

– Не прийняли? – запитав я.

– Ти б бачив, як вони на мене подивилися, коли дізналися, що я служив у ЛНР! З таким презирством, зневагою, і головне – з недовірою! – обурювався колишній мент. – Майже відкрито сказали, що нам такі не потрібні, мовляв, ви вже один раз зрадили свою країну, то де гарантія, що нас не зрадите? Ось тобі й сестра Росія! Порадили йти на будівництво. Ось тепер маю стати простим роботягою, – зітхнув він.

Про зверхнє ставлення мені розказувати не потрібно було: усе це я відчув на собі й бачив щодня. Ми не були для росіян працівниками, ми для них просто дешева робоча сила, як самі часто жартуємо, «рабська сила» або скорочено «рабсила». Нікого не цікавив стан здоров’я робітників: захворів – то йди геть. Те, що не було нормальних умов для проживання, – звичне явище, ми ж для них хохли, заробітчани. Роботодавців не цікавило, що один душ на таку кількість людей – це знущання, їм було байдуже, що постільна білизна пралася раз на місяць і на всіх лише один вуличний туалет.

Що довше я жив у Росії, то більше росла впевненість у тому, що братньою її назвати аж ніяк не можна, ми для них – люди другого ґатунку, яким можна платити набагато менше, ніж місцевим, бо від безвиході змовчать. Я знайомився з простими російськими хлопцями-робітниками. З ними в мене були хороші стосунки, і вони мало чим відрізнялися від нашої молоді, але все одно час від часу я ловив себе на тому, що вони вважають себе хоча б на одну сходинку вищими від українців-заробітчан.

Поступово моя любов і довіра до братньої країни знижувалися до нуля, і я ще більше сумував за Україною.

Еліна

Мої дівчатка помітно не лише підросли, а й подорослішали. Щойно їх забрала, одразу помітила, що вони стали більш самостійними й майже не сваряться. Старша у всьому допомагає молодшій, а та намагається сама все зробити. Вони миють посуд за собою, заправляють ліжка, розчісуються. Тобто те, над чим я билась і до чого намагалася привчити, вдалося зробити чужій жінці за кілька місяців. Я не сприймаю це ревниво, але розумію, що вчинила правильно, бо діти ростуть швидко й зараз потребують материнської уваги й тепла. Вечорами Ліза читає книжки Маринці, і та вже не вередує й не просить, щоб біля неї з книжкою сиділа лише я. Зранку я йду у військкомат, і вони залишаються самі вдома. Можна було оформити молодшу доньку в дитсадок, але Ліза сказала, що їй буде сумно самій, і попросила до вересня залишати Маринку з нею вдома.

– Я буду завжди слухатися Лізу, – пообіцяла Маринка, щоб не ходити в дитсадок.

Я також хочу більше часу бути з ними, але додому повертаюсь увечері, якийсь час займають перегляд новин, телефонні розмови з побратимами, приготування їжі та прання. Нам лишаються тільки два вихідні дні, на які з нетерпінням чекаємо всі разом. Ми ходимо з дівчатками в кафе, купуємо щось солоденьке, а потім гуляємо містом, яке має стати для нас рідним. Сєвєродонецьк не можна не любити. Широкі рівні проспекти, де по обидва боки прямою лінією вишикувалися будинки, поділені на майже рівні квартали. Місто, збудоване серед суцільних пісків, можна сказати, у пустелі, виросло доволі швидко, людські руки озеленили його, посадили квіти, збудували заводи. За таку людську турботу Сєвєродонецьк віддячує мешканцям своєю любов’ю. Не знаю чому, але місто має якусь магічну силу, що притягує сюди людей. Уже не раз і сама чула, і Ася розповідала, що коли хтось приїжджає сюди, то назавжди його запам’ятовує або навіть залишається назавжди. Недарма в місті велика кількість переселенців. Винайняти житло тут коштує недешево, простіше й дешевше було оселитися в сусідніх Рубіжному чи Лисичанську, але чомусь переселенці найчастіше обирають Сєвєродонецьк. Тут живуть навіть ті, хто знайшов роботу в найближчих містах і мусить щодня туди їздити. Якось я спитала одну молоду дівчину, чому вона не живе в Рубіжному, де працює й куди їздить на роботу в ущент забитій маршрутці.

– Та це ж Сєвєродонецьк! – сказала вона, подивившись на мене здивовано, ніби я запитую про щось давно всім відоме.

Так, вона мала рацію. Сєвєродонецьк – і цим усе сказано. Спостерігаючи за місцевими, я помітила, що своє місто тут люблять усі: і ті, хто й досі має проросійські погляди, і справжні патріоти. Його не можна не любити, хоча спитайте будь-кого: «За що ви любите Сєвєродонецьк?» – і, напевно, не отримаєте чіткої відповіді. Просто його люблять – і все, бо любов не має стандартів, вона або є, або її немає. Люблять таким, яким він є зараз, люблять спогади про ті часи, коли був великий парк відпочинку, коли можна було поплавати човном на озері, покатати дітей на атракціонах або просто помилуватися тисячами різнокольорових троянд на роздільній смузі дороги. Багато чого вже лишилося тільки в пам’яті людей, які тут живуть давно, але в місто закохуються приїжджі, які не бачили ані троянд, ані парку. Тисячі переселенців уже стали мешканцями привітного міста. Вони виділяються серед місцевого населення, не зовнішністю – очима. У них розгубленість, сум за втраченим і якась невпевненість. Довго намагалася зрозуміти, чому переселенці зазвичай неохоче говорять, хто вони й звідки, також не поспішають заводити знайомства з місцевими. Напевно, вони бояться почути осуд за те, що не зберегли свою землю, не відстояли, коли з’явилися на ній прапори чужинців; за те, що зайняли чиєсь робоче місце; вони відчувають провину за те, що піднялась оплата за наймане житло й зросли черги в банках та в пенсійному фонді. Вони живуть у нашому місті, але називають своїм те, де лишилися їхні домівки. Такі люди як вирвана з коренем рослина, яку пересадили в інше місце, вчасно поливають, доглядають, але їй важко, майже неможливо прижитися на новому, щоб відчувати себе добре. І як би вони добре не влаштувалися, завжди будуть сумувати за своїм домом. Переселенці купують одяг, бо виїжджали на короткий термін, але коли їм передають звідти їхній власний, вони ладні плакати над ним, бо той поношений одяг – частина їхнього минулого щасливого життя. Я зрозуміла, що переселенці будуть тут жити, можливо, ще довго, дехто осяде назавжди, але вони до скону повертатимуться думками туди, де залишилося все найцінніше в їхньому житті, де вони народилися самі, народжували й виховували дітей, де кохалися, сварилися із сусідами, саджали під вікнами квіти, лаяли хлопчаків-бешкетників у дворі. Усе те, що колись вважали простим і буденним, стало найціннішим, коли втратилося. Переселенці, як і місцеві, люблять Сєвєродонецьк, але він ніколи не стане для них дорожчим, ніж рідне місто чи село. І ми не маємо права їх засуджувати – кожен із нас міг бути на їхньому місці.

Євген

Місцеві дівчата нас зневажають. Дивляться зверхньо, як на непотріб. Та й хто ми для них? Дешева робоча сила, невдахи, які не змогли знайти тепле прибуткове місце на батьківщині, не маємо впливових товстосумів батьків, тому приїхали заробляти на шматок хліба. Було б природно, якби зневажливі погляди на нас кидали дівчата модельної зовнішності або доньки багатих батьків, а то ні з очей ні з плечей, дешевенький одяг, найімовірніше, куплений у секонд-хенді, а ми для них – другого ґатунку. Якби тут був Юрко, то сказав би, що з такими дівчатами соромно й під ручку пройтися, не те, що людям показати. Нема Юрчика, а я й досі не можу в це повірити. Часто звертаюся до нього подумки, уявляю, що б він міг сказати в тій чи тій ситуації, що б зробив. Десь там, далеко, в інших світах, і моя Любонька, а я на цьому світі, але серед чужих людей.

У нашій бригаді на будівництві працює чимало дівчат з України. Я перестав їх порівнювати з Любою, бо знаю, що такої вже не буде, і всі дівчата й надалі будуть видаватися мені гіршими за неї. Більшість українок одружені, покинули дітей на чоловіків та бабусь і приїхали на заробітки. Багато з них шукають пригод. Чоловіка нема поруч, тож можна з кимось непогано розважитися, будучи впевненою, що благовірний ніколи про зраду не дізнається. З однією такою жінкою я завів стосунки, які можна назвати «ні до чого не зобов’язуючі». Приємної зовнішності, приблизно мого віку, Тетяна збуджувалася від однієї думки про те, що її чоловік наразі далеко, порпається на городі, доглядає худобу, займається дітьми, а вона в цей час в обіймах іншого. Десь раз на тиждень ми з нею шукали вільний від стороннього ока куток для зустрічі. Ми займалися сексом, нічого не обіцяючи одне одному, і швидко розбігалися в різні боки. У нас був секс заради сексу й більше нічого. Такі зустрічі нас обох влаштовували, і так було б надалі, якби Тетяну не потягло щоразу виливати мені душу. Вона відтягувала час нашого тілесного зближення, розповідаючи про свого чоловіка. Я не міг уторопати, навіщо вона це робила, але не хотів ламати голову, намагаючись зрозуміти жінку, яка мене зовсім не цікавила. «Невже не зрозуміло, що мені зовсім не цікаво?» – щоразу думав я при зустрічах.

Можливо, так і продовжувалось би й надалі, коли секс без поцілунку, але Тетяна почала розповідати про інтимні стосунки зі своїм чоловіком. Це вже переходило всі межі, і я заявив Тетяні, що ми більше не зустрічатимемося.

– Чому?! – здивувалася вона. – Не бійся, ніхто не дізнається, я одна тут із нашого села.

Вона так нічого й не зрозуміла, але мені було байдуже. Зробивши перерву, я знову почав зустрічатися з українкою, звичайно, що одруженою. Перший секс був успішним, після другого вона попросила грошей. Я здивовано поглянув на неї.

– Додатковий заробіток не завадить, – сказала вона. – Я ж сюди приїхала не байдикувати, а заробляти.

Я дав їй гроші й одразу перервав зв’язок.

Пізніше я зробив іще одну спробу, так, знічев’я і щоб бути таким, як усі хлопці. Валентина занадто багато уваги приділяла моїй особі, крутилася поблизу мене, стріляла в мій бік очицями. Після першого сексу вона заявила:

– Будемо з тобою займатися сексом для здоров’я.

У мене аж нутрощі перевернулися всередині, і ледь не знудило. Я не став казати їй, що секс не буває заради здоров’я, він частина кохання, а такі наші стосунки – це тваринне злигання. Від такого висновку сам собі став огидним, тим паче – Валентина. Я хотів бути, як усі, але не зміг, не хотів більше бути твариною. Люба – лише вона стоїть перед очима. У пам’яті безмежний степ, квіткова ковдра й лише ми з нею під широким небом…

Кажуть, що час лікує, але мені він чомусь дає лише недієві ліки.

Еліна

П’ятнадцяте серпня. Десять місяців минуло від того злощасного дня, коли Соля пішла з дому й не повернулася. Дівчатка просять мене зателефонувати до дідуся та бабусі й хочуть почути Солин голос, а я постійно їм кажу, що Соля не має часу, вона займається музикою. Батьки вже не шукають її, але продовжують чекати й вірять, що вона жива. Мені її бракує, нашого сонечка, ясноокого, світлого й доброго, як сама музика. Я стомилася будувати здогадки та припущення, бо нічого втішного в голову не приходило, просто її чекаю, хоча надія зустріти її живою потроху догорає. Зранку я подзвонила батькам і запросила приїхати до нас у Сєвєродонецьк.

– Приїжджайте, поки дівчатка вдома, – сказала їм. – І ви побачите їх, і дітям буде радість.

Про те, що я уклала контракт на службу в ЗСУ, вони знають, тому в курсі, що я не зможу приїхати в Луганськ аж до звільнення міста. Останні кілька місяців хворіє мама. Сама вона мені не скаржилася, що нездужає, – розповів батько. Тоді я вважала, що мама просто дуже виснажена морально й фізично, але минуло кілька місяців, і стан її не поліпшився.

– Я б залюбки приїхав, – сказав мені батько на запрошення, – але мама не зможе.

– Що з нею? Так і не ходила в лікарню?

– Ходила, – якось сумно промовив батько, – обстежилась.

– І що виявили?

– Каже мені, що нічого страшного, просте виснаження організму.

– Повинні були щось призначити, може, якісь вітаміни чи що там, – кажу я.

– Та п’є якісь пігулки, не допомагають. Уже так заслабла, що й із квартири не виходить, – скаржиться батько.

– Слухайте мене, – кажу я тоном, що не приймає заперечення. – Негайно приїздіть сюди! Я сама маму повезу в лікарню, нехай її обстежать, як треба, і все з’ясуємо. Не може людина просто так заслабнути.

– Добре, – погоджується батько. – Я з нею ще раз поговорю.

Ми прощаємось і не згадуємо ім’я сестри, щоб зайвий раз не ятрити рану.

Вечір обіцяв бути звичайним. Дівчатка дивилися мультики по телевізору, а я увімкнула пральну машину й узялася за приготування їжі.

Мені потрібно було приготувати вечерю й щось на наступний день. Ліза навчилася користуватися мікрохвильовою піччю, тож я насипала їм їжу в миски й залишала в холодильнику, щоб вона могла її дістати й розігріти. Щойно почистила картоплю, як озвався мій мобільний телефон.

«Як завжди, невчасно!» – подумала я, поспіхом витираючи руки.

Номер був незнайомий, і я чомусь стривожилася.

– Я слухаю! – сказала я.

Було чути, як хтось на тому боці дихає й нічого не говорить.

– Алло, я вас слухаю, – повторила.

– Це… Еля? – почула я в слухавці, і по тілу пробігли мурашки.

– Так, це я, – відповіла я впалим голосом і сіла на стілець.

– Елю, це я, Соля.

Це був її голос! У голові зі швидкістю світу проносилися думки: «Це Соля! Ні, хтось жартує! Не може бути! Помилилися номером?»

– Алло, Елю, ти мене чуєш? – долинув до мене її голос.

– Солю, це ти? Це справді ти? – чомусь повторила я.

– Так! Це я.

– Господи! Де ти, Солечко?!

– Я в Сєвєродонецьку. А ти зараз де?

– Я? Я також тут! – закричала я. – Де ти? Назви адресу!

Соля назвала вулицю, номер будинку та квартиру. Вона мешкала на Донецькій, що за два квартали від мене.

– Солю, сонечко, чекай на мене! Я зараз буду! Я вже біжу! Ти тільки нікуди не йди! – волала я, ніби навіжена.

– Мамо, що сталося? – спитала Ліза, виглянувши з кімнати.

– Сидіть удома й нікуди не йдіть! Ясно? – крикнула я вже на ходу.

Я заскочила до Асі, сказала, що мені потрібно бігти в термінових справах, і попросила наглянути за моїми дітьми.

– Ти надовго? – запитала Ася.

– Не знаю. Якщо не повернуся, простеж, щоб діти вчасно лягли спати! – крикнула я, збігаючи вниз сходами.

– Елю! Ти в кімнатних капцях! – зауважила Ася.

– Дідько! – Я й справді була взута в тапочки. – Пусте!

Я не йшла – бігла проспектом, наштовхувалася на перехожих, перепрошувала на ходу й мчала далі. У голові стугоніло, пульсувало, серцю було мало місця в грудях, і воно стрибало, як шалене.

Євген

Я стомився, і не від важкої фізично роботи. Я стомився жити на чужині, де майже за рік перебування не став своїм – навпаки, нам постійно урізають зарплатню, і вона вже стала такою, що й на нормальне харчування не вистачає. Нещодавно заробітчан-українців узагалі почали витісняти з Підмосков’я. В основному це стосувалося тих, хто прибув із Луганщини та Донеччини. Наш бригадир так і сказав:

– Ви хороші хлопці, але нам надійшла вказівка розселити донбасівців на Крайню Північ та Сахалін. Там вам будуть створені умови для проживання, нададуть роботу, і, напевно, зможете отримати російське громадянство. Тож або шукайте роботу деінде, але вам усюди скажуть те саме, або збирайтеся на переселення. «Ось вам і братня країна!» – подумав я.

Увечері в бараці гуло, як у бджолиному вулику. Усі обговорювали почуте й вирішували, куди податися далі. Ті, хто з інших регіонів України, вирішили залишитися з надією, що їм збільшать зарплатню після виселення донбасівців. У кого був закордонний паспорт, мріяли потрапити на роботу в країни Прибалтики. Дехто постановив повернутися в ЛНР-ДНР, і лише одиниці вирішили порадитися з родинами щодо переїзду на північ Росії.

Я був чи не в найгіршому становищі. У Первомайку не пустять козаки, у Луганськ я не збирався, бо знову змусять іти до Армії Південного Сходу, в Україну не міг переїхати, бо перебував у списках бойовиків ЛНР, їхати жити на Північ не мав бажання.

Я зателефонував матері й усе розповів.

– Женю, а ти не чув про програму СБУ «Повертайся додому»? – запитала мама.

– Ні, не чув. Що за програма?

Мати розповіла, що діє програма для тих бойовиків, які не вчинили тяжких злочинів, не брали участі в бойових діях, і вони можуть повернутися додому.

– І їх не посадять за ґрати? – спитав я, зацікавившись програмою.

– Ні, чула від людей, що перевірять і відпустять, але суд буде. Ти, сину, подивися в Інтернеті, там повинно бути, – порадила мати.

Ми домовилися, що наступного дня я їй зателефоную. Я одразу ж зайшов на офіційний сайт СБУ, ознайомився з програмою, навіть кілька разів перечитав таке: «Ст. 260 ч. 6 КК України “передбачає спеціальний вид звільнення від кримінальної відповідальності учасника незаконного воєнізованого формування або груп за умови, що він добровільно вийшов із такого формування і сповістив про його існування органи державної влади”». У мене з’явилася надія на повернення. Більше за все я хотів би повернутися в Україну, не в ту її частину, де розруха, грабежі, стрілянина, спустошення, а в ту, де мирне життя. Від хвилювання все аж тремтіло всередині! Я покликав Івана, указав на екран ноутбука.

– Почитай! – сказав йому.

Він прочитав і подився на мене.

– Ти сам цьому віриш? – спитав Іван.

– А ти?

– Я? Звичайно, що ні! Повна чухня! Не встигнеш ти перетнути кордон, як тебе пов’яжуть і прізвище не спитають! Знайшов кому вірити! СБУ?! Та їм дали план наловити бойовиків, ось і вигадали таке для легковірних, таких ось, як ти, – сказав Іван.

– Ти ще нічого не знаєш, а вже стверджуєш, – невесело промовив я, бо його заява трохи мене охолодила.

– Сто відсотків запроторять одразу до в’язниці! – кип’ятився Іван. – А там набагато гірше, ніж тут. А якщо не посадять, то змусять усе життя працювати на СБУ, зроблять тебе «дятлом».

– Ким?

– Стукачем! Будеш у них увесь час під прицілом, а коли не станеш доносити на своїх, то ще й статтю якусь на тебе повісять!

– За що?

– Вони знайдуть, не хвилюйся! – сказав Іван. – Ні, такі пастки не для мене. Краще вже поїду на Сахалін.

Я завагався, боявся знову помилитися. Трохи поміркувавши, спробував зв’язатися по скайпу з Антоном. Він одразу відгукнувся на виклик.

– Привіт, друже! – сказав я. – Говорити можеш?

– А чому ж ні?

– Я маю на увазі, чи нема поруч сторонніх вух? – уточнив я.

– Ні, я сам удома.

Я розповів про програму «Повертайся додому». На мій подив, Антон уже знав про неї.

– Наші хлопці потихеньку її обмізковують, – сказав Антон. – Дехто хотів би потрапити під цю програму.

– А ти? – поцікавився я.

– Якщо відверто, то мені вже все набридло, далі нікуди, – сказав він. – І радий би в рай, та гріхи не пускають. Я не підпадаю під цю програму.

– Чому?

– Адже брав участь у бойових діях, – пояснив Антон. – Боюся, що потраплю з одного пекла в інше. Це тобі можна спробувати, а моя доля – стояти тут, аж поки не вб’ють.

– Не мели дурниць! Антоне, а ти не чув, чи хтось уже скористався такою програмою?

– Ні, такого не чув, – сказав він.

За всю ніч я так і не заплющив очей ні на хвилинку. Зранку сказав бригадирові, що прихворів і на роботу не вийду.

Еліна

Захекана, схвильована, я подзвонила у двері. Вони відчинилися – і переді мною стояла моя Соля!

– Солечко! Моє ти сонечко! – Я кинулася до неї, обняла тонесенький стан.

Я цілувала її сині очі, які на худенькому обличчі зараз здавалися ще більшими, синішими й виразнішими, пестила її волосся, обіймала, потім відсторонювала від себе, щоб упевнитися, що це не сон. Ми сіли на диван, я обняла її за плечі й промовила:

– Я тебе нікуди не відпущу! Чуєш мене? Нікуди від себе ні на день!

– Ти мене задушиш! – усміхнулася сестра.

– Задушу, якщо не розкажеш, де ти була цілу вічність!

– Десять місяців, – уточнила Соля.

– Розказуй, – попросила я.

– Як ти знаєш, я допомагала стареньким, – почала Соля.

– Так, про це я знаю. Що з тобою тоді трапилося?

– Я не тільки їм допомагала, я збирала інформацію для українських військових, фотографувала й пересилала СМСкою на цю територію.

– Ти працювала на…

– На ГУР. Якось один бойовик помітив, як я знімаю на мобільник, і мене заарештували, – розповіла Соля. – Мене ґвалтували чи не щодня, били, кусали, знущались… Усього не розкажеш одразу.

– І не треба. Як ти звідти вибралась?

– Колишній СБУшник із Луганська розробив операцію, а звільнитися допоміг один юнак, він з ополченців, – коротко пояснила сестра.

– Коли це було?

– У листопаді минулого року.

– А потім? Солю, де ти пропадала?

– Спочатку майже два місяці провела в лікарні, оклигувала після полону, – промовила Соля тихо. – Потім… Я не хотіла жити, чесно. Не могла нікого ані бачити, ані чути. Хотілося вмерти й усе забути… Я провела кілька місяців у психіатричній лікарні, потім зі мною працював психолог… Далі реабілітація. То був важкий період мого життя, і я мала пережити його сама.

– Сонечко, якби ти знала, як ми хвилювалися! Як чекали на тебе! Якби ти мені зателефонувала, я б забрала частину твого горя, і тобі стало б легше. Чому ти мовчала? Не кликала на допомогу?

– Чому? Тому що не хотіла, щоб хтось мене бачив такою.

– Якою?

– Зґвалтованою, приниженою, покусаною, побитою й скаліченою.

– Скаліченою?!

Соля відсторонилася від мене й показала свої руки. Її тоненькі тендітні пальчики завмерли в напівзігнутому положенні й лише по два на кожній руці мали рухливість.

– Це вони стали ворушитися після операції, яку зробили півтора місяця тому, – пояснила Соля. – До того я була повна каліка, яка навіть не могла застібнути ґудзик чи зняти труси, щоб сходити попісяти.

– Що вони зробили? – спитала я, не в змозі відірвати погляд від скалічених пальчиків сестри.

– Перебили прикладами, – сказала сестра.

– Навіщо?!

– Щоб ніколи не змогла грати на скрипці, – тремтячим голосом сказала Соля. – Ти можеш уявити мене без скрипки? Тоді я не уявляла своє життя без музики. Музика – це моє життя, і без неї я не хотіла існувати.

Я впала на коліна перед сестрою, торкнулася пальцями кожного її скаліченого пальчика, нахилилася й поцілувала її руки.

– Пробач, сестричко, – промовила я.

Я уткнула лице в її долоньки й розплакалася. Я рідко плачу або майже не плачу, а тепер увесь біль, що накопичився всередині, вирвався назовні голосним риданням. Я плакала, не соромлячись сліз, цілувала кожен її пальчик. Соля нахилила голову наді мною й також розплакалася. Нам потрібно було виговоритись і виплакатись.

– Солечко, моє ти сонечко, – крізь сльози промовляла я. – Головне, що ти жива, що ти з нами.

– Я так завинила перед вами, – плакала Соля, – нема мені прощення.

– Це ми винні, що тебе не вберегли. Вибач нам.

– Як мені жити без музики? Що робити з такими руками?

– Ми зробимо операцію, ти будеш грати!

– Я ніколи не зможу! – плакала Соля. – Клята війна! Ненавиджу!

– Ми все зможемо, чуєш, Солю, разом ми все зможемо!

Євген

Як і обіцяв, я подзвонив матері, розповів, що справді є така програма СБУ, але не впевнений, що я під неї підпадаю.

– Я поїду в Сєвєродонецьк, знайду, де розташовується СБУ, і про все конкретно розпитаю, – сказала вона. – Ти ж не можеш жити в Росії вічно? Тим паче, що засилають таких, як ти, світ за очі.

– Добре, але не поспішай, – погодився я. – Я сам спробую щось дізнатися; якщо не вийде, тоді ти спробуєш.

Я подумав, що маю номер телефону Анатолія Андрійовича. Ми з ним домовлялися, що в крайньому випадку я можу з ним зв’язатися. Мобільник відповів, що такий номер не обслуговується. Я набрав інший, запасний номер, назвав пароль для з’єднання, але, напевно, він уже був змінений, і мене відімкнули. Це була перша невдача, але я не мав наміру зупинятися. Рідна країна манила, як щось велике, тепле й недосяжне, при згадці про яке серце починало шалено битися. Зараз, у чужій країні, я пригадував своє місто, матір, друзів, навіть дачу, і було розуміння, що лише нещодавно я був щасливий і не помічав того. Згадувалося, як неохоче їхав на дачу допомагати матері, а зараз думав про те, що ладен був там день і ніч копирсатись у землі, аби лише у своїй, рідній. Потрібно було щось робити, і першим завданням було знайти контакти з Анатолієм Андрійовичем.

Я знову зателефонував матері й попросив її поїхати в Сєвєродонецьк і знайти майора Анатолія Андрійовича.

– А прізвище ти його знаєш? – запитала мама.

– На жаль, ні. Але ти можеш розповісти, звідки я його знаю й у якій справі прийшла, – сказав я й розповів про нашу зустріч із майором і мою допомогу у звільненні полонених.

– Я завтра поїду із самого ранку, – пообіцяла мама.

Наступного дня я лежав у ліжку, коли зайшов бригадир.

– Ти що, і сьогодні не йдеш на роботу? – спитав він мене.

– Ні, ще хворію.

– Ну й грець із тобою! – махнув він рукою й відчепився від мене.

О третій годині по обіді я знову зателефонував матері.

– Знайшла Анатолія Андрійовича? – запитав я одразу.

– Постараюся коротко, – сказала мама. Її голос був збуджений і схвильований. – Знайшла я те СБУ, записалася на прийом. Мене одразу запитали, звідки я знаю майора. Я розказала все, як ти велів. Потім чекала в приймальні, мене запросили в кабінет до уповноваженого, і мені довелося знову все дослівно повторити.

– Так ти не зустрілася з майором?

– Сказали, що його перевели в інше місто, – пояснила мати. – Я дуже просила передати йому, що ти потребуєш допомоги Анатолія Андрійовича, і уповноважений обіцяв йому доповісти. Вони мені все розказали про цю програму, тож ти під неї підпадаєш! – радісно сповістила мати.

– Що вони сказали щодо мене?

– Усе, що я розказала, вони записали, мені веліли їхати додому, а ти маєш написати заяву і її переслати.

– Як я її перешлю?

– Сказали, щоб написав на папері, потім сфотографував на мобільник і скинув на мій телефон, а я поїду до них ще раз і покажу цю заяву.

– Добре, я все зроблю, але що робити, якщо козаки захочуть перевірити твій мобільник?

– Не хвилюйся, я вже про це думала, – сказала мама. – Я відімкну його, щоб не задзеленчав, коли не потрібно, і сховаю в надійне місце.

– Надійне місце – це труси? – усміхнувся я.

– То вже мій клопіт. Ти, Женю, не зволікай, пиши швидше заяву, – попросила мати.

Наступного ранку я відіслав матері заяву, і вона одразу ж поїхала в Сєвєродонецьк. Надвечір я їй зателефонував і спитав, чи віддала мою заяву в СБУ.

– Усе зробила, як треба! – задоволено доповіла мама.

– Що сказали?

– Будуть перевіряти й зателефонують мені за два-три тижні!

– Як довго чекати! – зітхнув я.

– Нічого, синку, довше чекав. Головне, щоб усе в нас вийшло. Я так скучила за тобою!

– І я, мамо.

Наступного дня я сказав бригадирові, що виходжу на роботу. Сидіти склавши руки й чекати кілька тижнів у мене не було сил.

Еліна

Того вечора ми із Солею просиділи до півночі. Розмовляли, розказували про себе, плакали й сміялися. Зранку я зібрала її речі й забрала до себе. Дівчатка аж пищали від радощів, коли побачили Солю.

– А де твоя скрипка? – спитала Маринка.

Я бачила, як Соля змінилася на обличчі, як зволожилися її очі.

– Солина скрипка залишилась у Луганську, – сказала я. – Ми її заберемо, коли скінчиться війна.

– А коли вона скінчиться?

– Незабаром, – сказала я дітям і відправила їх у свою кімнату, додавши: – Побудьте трішки там, нам із Солею потрібно поговорити.

Вони надулися, але пішли. Ми мали поговорити з батьками, і я набрала номер матері.

– Матусю, привіт! – промовила я радісно. – Як у тебе справи?

– Потихеньку, – відповіла вона слабким незнайомим голосом. – А ви як там?

– У нас усе добре, Ліза готується до школи, Маринку вже оформила в дитсадок, поведу її з першого вересня. А ви коли до нас зберетеся?

– Ось трішки відлежуся – і приїдемо, – пообіцяла мама. – От якби ж приїхати, побачити вас усіх, обняти, а якби й Соля була з вами…

– Мамо, ти тільки не хвилюйся, – почала я обережно. – Добре?

– Що? Щось із Солею?!

– Мамо, Соля зараз поруч, вона з нами.

– Соля?! Де вона?!

Я дала сестрі слухавку.

– Матусю, моя рідненька, це я, зі мною все добре. – Соля ледь стримувала сльози. – Я тебе люблю, і тата також, вибачте, що не дзвонила, я не могла.

– Господи! Моя дитинко, моя крихітко! Де ти була? Що з тобою?

Соля коротко розповіла про себе, промовчала лише про зґвалтування та скалічені пальці.

– Мамочко, пробач, що не могла зателефонувати, – укотре повторила Соля.

– Дякувати Богові, що ти жива! – промовила мама. – Тепер і помирати не страшно.

– Мамо, ну що ти таке говориш! Приїжджайте сюди, я хочу вас обняти! Я вас дуже люблю!

Я попросила передати телефон батькові.

– Ти можеш знайти автівку, щоб привезти сюди маму й самому приїхати? – спитала його. – Я заплачу водієві.

– Спробую, – сказав батько. – Ось тільки мати ваша щось занедужала зовсім.

– Будь ласка, постарайся знайти машину якнайшвидше, – попросила я батька.

Ми із Солею не знали, що то була наша остання розмова з мамою й ми більше ніколи не почуємо її голос. Наступного ранку зателефонував батько й сказав, що наша мама померла.

– У неї був рак легенів, – пояснив він. – Я сам про це не знав, і лише вчора після розмови з вами вона зізналася.

Я невтішно розплакалася.

– Не плач, Елю, – сказав батько. – Уже нічого не виправити, а в тебе малі діти, та й Соля ще зовсім дитина.

– Я навіть не зможу провести її в останню путь! – плакала я.

Ми весь день плакали всі разом: я, сестра й мої дівчатка. Надвечір я зрозуміла, що тепер уся відповідальність за них трьох лягає на мене.

### ОСІНЬ 2015 РОКУ

Євген

З тривогою й надмірним хвилюванням я перетнув російську митницю. Сам не знаю чому, та надумав собі, що має щось зірватися в останню мить, але минулося. Я потрапив на Батьківщину в Міловому – і знову хвилювання. Здавалося б, що така сама земля за кількасот метрів позаду, але там – чужа земля, а тут рідна, до болю знайома. Я побачив степи, і так защеміло від радощів у грудях, що хотілося припасти до землі й цілувати її. Проте в мене попереду були ще випробування, тож мав тримати свої почуття під контролем. Одразу ж на прикордонному пункті від легковика в мій бік попрямував чоловік. Щось знайоме видалося мені в його ході та статурі. «Невже Анатолій Андрійович?» – майнула думка в голові.

Так, то був він! Майор підійшов до мене, щиро всміхнувся, міцно потиснув руку при вітанні.

– Радий вітати тебе на рідній землі! – сказав він.

– Дякую вам, Анатолію Андрійовичу, за все, що ви для мене зробили, що робите, – розчулено промовив я.

– Це я дякую тобі за звільнення наших людей і за правильний вибір зараз. Як воно там, на чужині? Несолодко?

– Не дуже, – усміхнувся я. – Стільки помилок наробив, що й не знаю, коли їх виправлю.

– Знаєш, Женю, якось Томас Мертон сказав: «Люди можуть усе життя підніматися на гору успіху, щоб, видершись туди, нарешті побачити, що це була не та гора». У тебе ще все попереду, головне – вчасно зрозуміти, що дивишся на світ крізь рожеві окуляри, а їх, як відомо, рано чи пізно доводиться знімати під пресингом жорстокої дійсності, щоб побачити реальний світ. Як на мене, ти зміг позбутися незручних окулярів, тож тепер не помилися ще раз.

– Я постараюсь, – пообіцяв я.

– Я вірю в тебе, – промовив майор. – Зараз ти зможеш побачитися з матір’ю, потім тебе відвезуть у Старобільськ. Розповідай усе, як було, нічого не приховуй, і даси підписку про невиїзд, потім чекатимеш, – порадив він і додав: – Суд, звичайно, буде, але я впевнений, що все буде добре.

Я ще раз подякував Анатолієві Андрійовичу, і він кивнув рукою в бік свого авто – звідти вийшла мама. Звичайно, що вона впала в мої обійми й розплакалася.

– Не треба, мамо, – утішав я, витираючи долонями її мокре обличчя, – я вже вдома, і все страшне позаду.

– Де ти плануєш осісти?

– У Сєвєродонецьку, – сказав я. – Там і роботу легше знайти, і ти зможеш до мене приїжджати.

– Я знайду тобі житло, – пообіцяла мама. – Я так боюся, щоб тебе не посадили, – стишеним голосом промовила вона, – але Анатолій Андрійович запевняє, що все обійдеться.

– Так і буде.

Коли мене забирали до службового автомобіля, я побачив, що Анатолій Андрійович підійшов до матері й запропонував підвезти до Сєвєродонецька.

– Та я якось сама доберусь автобусом, – сказала мама.

– Я все одно їду своїм авто, – сказав їй чоловік. – Я вам допоможу знайти житло синові. До речі, ви, напевно, голодні?

Боковим зором я помітив, як знітилася, зашарілася мама, як поправила рукою волосся й сказала, що не дуже голодна.

– З нагоди повернення додому Жені я вас пригощу смачнючою піцою з морепродуктами! Як ви на це дивитесь? – сказав майор.

Я не чув, що відповіла мама, лише побачив, як вони удвох попрямували до машини.

Еліна

Відправивши поминки по мамі на дев’ятий день, батько згодився приїхати до нас у Сєвєродонецьк. Наступного дня ми зібралися разом за одним столом, пом’янули маму. У квартирі було тихо: тут оселився сум, і навіть мої дівчатка не бешкетували, притихли, як мишки, і розмовляли впівголоса.

– Як таке могло статися? – сказала я. – У нашої мами рак легенів, коли вона жодної цигарки не викурила. Чому така несправедливість?

– У житті, дівчатка, багато несправедливості, але ми маємо жити далі, – сказав батько. – Мама була така щаслива, коли дізналася, що Соля жива.

– Ми маємо триматися купи, – сказала Соля й запропонувала батькові залишитися з нами.

Він категорично відмовився.

– Я не можу покинути квартиру без нагляду, – сказав він. – Її потрібно берегти для вас.

– Але ж ми не знаємо, коли зможемо туди повернутися, – зауважила я. – Триває війна, і невідомо, коли закінчиться.

– Усі війни колись закінчуються, і ця скінчиться, – сказав він.

Ми вмовили батька побути з нами кілька днів, і він погодився. Батько привіз нам на згадку мамин шалик. Увечері я вийшла на балкон, притулила його до щоки, вдихнула запах. Шалик іще тримав запах мами і її парфумів. А ще він пахнув рідним домом. Якби мене спитали, що то за запах, я б не знала, що відповісти, просто він був невід’ємною частиною нашого дому, родини, нашого Луганська. Я довго тихо й невтішно плакала, прикриваючи обличчя шаликом, вдихаючи рідні запахи…

За кілька днів ми провели батька на автобус. Я купила на ринку свіжого сала, засолила в трилітрові банки, поставила в батькову валізу. Також туди пішов присолений шматок свіжої свинини, кілька банок тушонки.

– Навіщо мені одному стільки? – обурювався він. – У вас он скільки ротів на одну працюючу!

– Ми заробимо собі на харчі, – сказала я, – не хвилюйся, діти голодними не будуть, а ось тобі там усе це згодиться, та й сусідів укропським салом почастуєш.

Батько поїхав, а з ним – частина нашого дому та родини. Я відчувала, що мені потрібен був час, щоб навчитися жити з думкою про те, що мама вже не з нами. Керівництво пішло мені назустріч, надавши тиждень відпустки.

Євген

Мама винайняла для мене однокімнатну квартиру на Гвардійському проспекті, на останньому поверсі п’ятиповерхівки. Мінімум меблів, посуду, старенькі, але справні холодильник і телевізор. Я підійшов до вікна на кухні й там, де на горизонті земля зливається з небом, побачив трикутник терикону. Зорієнтувавшись у напрямках, я зрозумів, що той терикон добре було видно з мого рідного міста. Ніколи раніше не міг подумати, що вид звичайного терикону викличе в мене таке щемливе хвилювання. Він був на півдорозі із Сєвєродонецька до Первомайки й стояв між вільною Україною й окупованою старожилом і німим спостерігачем подій. Звідси напряму до «вартового» приблизно десять кілометрів, від терикону до мого рідного міста – майже стільки ж. Первомайка, моя рідна, багатостраждальна, була такою близькою й водночас недосяжною. Я не знаю, коли зможу туди потрапити й чи взагалі повернуся, але те, що є в серці з дитинства, з юних років, залишиться назавжди.

Я заварив каву, з чашкою вийшов на балкон. Надвечір кружляли ластівки, вони пролітали так близько, що, здавалося, зачеплять мене. «Якісь птахи можуть літати над Первомайкою й Сєвєродонецьком, – подумав я, – і для них немає ані ліній розмежування, ані кордонів. Вони, на відміну від людей, завжди вільні. Чи залишуся вільним я?»

Знову думки повернулися до особистої проблеми. У Старобільську я написав розписку про співробітництво зі слідством. Одразу ж поцікавився, чи правда, що мене завербують до співпраці.

– Сказати відверто? – усміхнувся, почувши моє запитання, чоловік. – Тебе ніхто не змушуватиме до співпраці. І знаєш чому? Бо ти вже розкритий, тому не цікавий, а ще одне «Чому?» додумай сам.

Зараз я знав оте «Чому?». На мене не можна покластися, бо я зрадив козаків, потім – бойовиків ЛНР, тож можу зрадити кого завгодно. Усвідомлювати таке не дуже приємно, але правда не завжди солодка. Головним було те, що я знайшов себе, утрапив на свій шлях і маю ним іти по життю з гідністю.

До мене запросили журналіста місцевого телебачення, і він записав невеличкий сюжет, де моє обличчя було прихованим. Мені ще довго доведеться жити з прихованим уже не обличчям, а минулим – і від цього нікуди не дінешся.

Спостерігаючи з балкона за невгамовними швидкими ластівками, я подумав про те, що іноді з бідою приходить щастя, а в зовні нормальних речах часто криється біда. Якби я не пройшов свій шлях випробувань, не наробив помилок, я б і досі не знав, що щастя можна знайти в буденних речах. Якби не сталося те, що було зі мною, я б не знав, що навіть просто жити в мирному місті – це вже щастя, а зробити щасливою свою землю можна не війною. Не з того потрібно було починати. Якщо не влаштовує керівництво країни, потрібно домогтися того, щоб воно працювало на благо свого народу, а не розривати державу на частини, вигадавши примарну райську країну.

Чомусь саме зараз згадалася притча про умовність людського бачення. Якось два янголи мандрували й зупинилися на ніч у будинку заможної родини. Негостинні господарі поклали їх у холодному підвалі. Один із янголів помітив у стіні діру й замурував її, другий поцікавився, навіщо він це зробив, на що той відповів: «Речі не є такими, якими здаються». Наступної ночі вони потрапили до гостинної, але бідної родини. Їх нагодували і вклали спати в теплі ліжка, а наступного дня господарі знайшли мертвою свою корову, яка була їхньою єдиною годувальницею. Тоді один янгол спитав іншого, чому перший господар був до них непривітним, і йому він замурував діру, а другий поділився з ними останнім, але янгол не вберіг їхню корову. «Часто речі не такі, якими видаються, – сказав янгол. – У підвалі в дірі був скарб із золотом, але господар – нехороша людина, і я замурував стіну, щоб він не знайшов добра. Другої ночі за дружиною господаря прийшов янгол смерті, але я віддав йому корову»[16].

«Усе, що нам дається, на нашу користь, але часто ми це розуміємо лише з часом», – підсумував я свої роздуми й зробив ковток уже холодної кави.

Еліна

Уранці я забрала медичну картку Солі й пішла до лікаря на консультацію. Було несила дивитися, як вона змінилася, замкнулася в собі й соромиться виходити на люди, щоб не витріщалися на її пальці. Біля під’їзду зустріла сусідку, що живе поверхом нижче, і вона сьогодні зі мною чемно привіталася. Дивна людина! Коли зустрічає мене у військовій формі, робить вигляд, що ми незнайомі, і не вітається; коли я в цивільному одязі, вона сама люб’язність. Іноді мені хочеться сказати їй: «На мені немає балаклави, а ви мене не впізнаєте», – але не хотілося псувати стосунки із сусідкою. Ася розказувала, що в місті ще багато таких, які й досі чекають повернення «наших рєбят». Можливо, і дивна сусідка з них? Кілька разів за останні місяці містом повзли чутки, що в певну дату ополченці знову повернуться. Іноді навіть доводили слабкодухих до паніки, і ті терміново тікали з міста. Це було тоді, коли поширилися чутки, що місцева влада вже домовилась з ополченцями, щоб без бою здати місто. Не знаю, що треба мати в голові, щоб повірити в таку дурню. Часто чути віддалені вибухи на лінії розмежування, але мешканці міста вже так звикли до цих звуків, що зазвичай на них особливо не реагують, принаймні від бахкання на полігоні з міста не біжать.

Лікар добре знав історію хвороби моєї сестри, тож лише підтвердив мої припущення, що для відновлення роботи пальців потрібні операції та довготривала реабілітація.

– У випадку вдалих операцій вона зможе грати на скрипці? – запитала я лікаря.

– Цього я не можу гарантувати, – відповів він. – Можливо, з часом вони повністю відновлять свою роботу й чутливість, але поки ще рано про таке думати. Потрібно знайти кошти для операцій та реабілітації, і немалі.

Коли він озвучив приблизну потрібну суму, у мене вмить пропав оптимізм – таких грошей у нас не було й не мало бути найближчим часом.

– Зверніться до волонтерської організації, яка допомагає збирати кошти для бійців, – порадив лікар і дав мені потрібну адресу.

Хоча й була субота, я ризикнула скористатися порадою лікаря. На моє щастя, керівник волонтерської організації була в офісі, і я розповіла їй історію Солі.

– Звичайно, що потрібно допомогти дівчині, – сказала мені жінка. – Я не можу обіцяти, що ми зберемо потрібну суму, але спробуємо. Як кажуть, з миру по нитці – голому сорочка. У вас є виписка лікаря із зазначенням діагнозу та фотографія сестри?

Я була проти розміщення фото Солі в соцмережах передусім тому, що сестра могла дізнатися й зчинити скандал. По-друге, не можна було розголошувати, чим займалася Соля в окупованому місті. Ми вирішили вказати, що Соля була в полоні за проукраїнські погляди. На тому обмінялися номерами телефонів, попрощались, і я пішла.

Я не особливо сподівалася, що волонтери допоможуть зібрати потрібну суму для лікування сестри, і настрій іще більше погіршився. Не схильна до депресій, я відчула: щось усередині мене надламалося. Додому повертатися не хотіла й пішла безцільно блукати вулицями. Думки якось розпорошилися, і я не могла зібрати їх докупи. Пройшлася проспектом повз Будинок культури будівельників, поглядом прикипіла до великого синьо-жовтого прапора на щоглі. Поблизу нього натягнутий тент. Ася розповідала, що там був музичний фонтан, наразі він не працював, і про його наявність нагадувала тентована піраміда. Я перейшла дорогу й ліворуч побачила пам’ятник Гоголю. Ася все мені торочила про Гогольсквер – так місцеві називають сквер імені Гоголя, який небайдужі люди озеленюють та приводять до ладу. Я ще раз перетнула дорогу, знайшла вільну лавку поблизу сміттєвого бака й закурила.

Євген

Чекання завжди виснажливе – це я відчув на собі, очікуючи призначеного дня засідання суду. Не лише ці розтягнуті дні мене стомлювали – було відчуття, що чужина висотала з мене частину сил, і на Батьківщині я мав реабілітувати тіло й душу. Удома сидіти без діла було нестерпно. Вересень не поспішав повноцінно вступити у свої права й давав людям змогу потішитися теплими погожими днями. Я пішов погуляти містом, яке мало стати моїм рідним на невизначений час.

Сєвєродонецьк мені завжди подобався, хоча тут я бував лише кілька разів. Компактний, неспішний, привабливий і спокійний, він гостинно приймав усіх, хто відчував взаємну симпатію. Наразі трохи інша ситуація. У місті було багато переселенців, які нещодавно й не думали сюди переселятися, війна вирішила за них усе. Вона відібрала житло, роботу, погнала людей із насиджених місць у невідомість. Налякані, зневірені люди змушені були шукати нове тихе місце, і Сєвєродонецьк надав їм прихисток.

Я дійшов до скверу Гоголя, пройшовся алеями. Невеличкий скверик, на який споглядало вікнами приміщення коледжу, приваблював охайністю, зеленими насадженнями, викладеними тротуарною плиткою доріжками, новими лавками та невеликим дитячим майданчиком. Молоді мами гуляли з візочками, інші були поблизу дитмайданчика. Я хотів посидіти десь на самоті, помилуватися верхівками дерев, яких осінь тендітно торкнулася жовтою фарбою, коли помітив дівчину на лавці. Вона тримала в руці цигарку, не помічаючи, що та вже стліла до самого фільтра. Дивилася в одну точку, але, схоже, думками була десь далеко. Дівчина здалася мені чимось засмученою, і я підійшов до неї, мовчки сів поруч. Схоже, що моя присутність її зовсім не бентежила, хоча дівчина схаменулася, поглянула на недопалок і викинула його в смітник.

– Це Алея пам’яті, – промовив я.

– Я не знала, – сказала вона, не повертаючи голову в мій бік.

– Дерева називаються плакучі горобини.

– Справді? – спитала вона, хоча було помітно, що відповідь її не дуже цікавила.

– А ось то, – я вказав пальцем, – кущі барбарису, бирючини, спиреї японської, жасмину.

– З цього списку знайомі дві назви: барбарис та жасмин.

– Подобається запах квітів жасмину?

– Ненавиджу!

– Я також, – сказав я. – До речі, можу показати дерева плакучої шовковиці.

– Гаразд, покажіть, – погодилася вона й підвелася.

– У сквері є безкоштовний Wi-Fi, – продовжував я, – сам не перевіряв, але чув, що влітку з’явився.

– Це добре.

Я показав дівчині плакучу шовковицю й запропонував піти подивитися на клени.

– Не хочу, – сказала вона.

У її очах були сум і якась безнадія. Мені знайомий такий стан, тож хотілося хоча б чимось її розрадити.

– У вас сварливий характер? – усміхнувся я.

– Сварливо-бунтівний, – серйозно відповіла вона.

Ми пройшлись алеями в один бік, звернули на іншу доріжку.

– Хочете послухати притчу про юнака з поганим характером? – запитав я дівчину.

– Тобто про вас? – трохи веселішим голосом спитала вона.

– Не зовсім. Так ось, слухайте. Юнакові з поганим характером батько дав мішок цвяхів і сказав: «Забивай один цвях у ворота саду щоразу, коли втратиш терпіння або посваришся». Першого дня юнак забив тридцять сім цвяхів, потім став потроху контролювати себе й таким чином зменшував кількість забитих. Так він зрозумів, що легше себе контролювати, ніж забивати цвяхи, і одного дня не забив жодного. Тоді батько сказав: «Виймай один цвях щодня, коли не втрачатимеш терпіння». Згодом прийшов день, як син зміг похвалитися батькові, що витягнув усі цвяхи. Батько підвів юнака до воріт і сказав: «Ти добре поводився, і це похвально, але поглянь, скільки дірок лишилось у воротах! Ніколи вони не будуть такими, як раніше». І тоді юнак зрозумів, якої шкоди завдавав своєю поведінкою не лише собі, а й іншим людям[17].

– Повчальна, – промовила вона. – Мені сподобалася.

– Людям простіше руйнувати, ніж будувати.

– Згодна.

– Я б з’їв морозива.

– І я.

– Зачекайте тут! – сказав я й поквапився до найближчого продуктового супермаркету на розі.

Ми ласували «Каштаном» і не набридали одне одному запитаннями. Вересневий день навівав спокій, і я не пошкодував, що вирвався з чотирьох стін.

Еліна

Останнім часом я часто задумуюся про те, наскільки різниться життя в зоні бойових дій і мирне. Прокидаюся зранку в тиші та ловлю себе на думці, що вона мене лякає більше, ніж розриви мін, а коли була там, найбільшим бажанням вважала тишу. Там були два кольори: чорний і білий, а тут усе кольорове, та є один невизначений, який має назву «байдужість». Проукраїнські мешканці міста більш активні, ніж патріоти в інших місцях країни, недарма ж кажуть, що нема страшнішого бандерівця, ніж луганський та донецький. Особливо в тих, хто пережив окупацію, занадто загострене почуття справедливості. Вони ранимі й непримиримі до сепаратистів, але мене дивує та частина людей, які мають колір байдужості. Їм узагалі до одного місця, яка буде влада й під яким царем жити, аби була робота, дешеві комунальні послуги та харчі. Якось можна було б їх зрозуміти, бо звичайна людина не повинна бідувати, але вражає те, що вони й пальцем не поворухнуть, аби щось зробити для цього, уважаючи, що це повинні робити за них інші.

Зранку ходила звірити розрахунки за комунальні платежі, довелося постояти в черзі й почути таке:

– Тарифи високі, платити нема чим. Он на Західній увесь час мітингують і чогось таки добиваються, а в нашому місті найвищі по Україні тарифи за опалення. Чого ж ті западенці не виступлять за нас? Собі домагаються всього, а за нас мовчать.

Було б смішно, якби не так сумно. Мій внутрішній бунтар був зараз пригнічений утратою мами, тож тихо промовчав.

Коли повернулася додому, дівчатка ще спали, а на кухні мене чекала Соля. Я їй розповіла про почуті розмови, трохи пожартували, але вийшло з присмаком суму.

– Цієї ночі мені знову снились айдарівці, – сказала сестрі, готуючи сніданок, – і мертві, і живі. Мені здається, що так буде завжди: пережите там ніколи мене не покине, і я буду жити далі з вічним почуттям провини.

– За те, що звільнилася з батальйону?

– За те, що живу, а вони – ні. Хіба що доведеться втішати себе тим, що житиму за себе й за них.

Соля взяла червонобоке яблуко з вази на столі, відкусила й сказала:

– Якось я читала, що потрібно відпустити почуття вини, бо так розпорошується енергія, а на тобі ще й лежить відповідальність за дітей і… за мене.

– Ти знову? – я поставила каструлю на плиту, подивилася на неї з докором. – Зберемо кошти, тебе прооперують, і все буде добре.

– Де зберемо? Знайдемо на дорозі? – Соля гірко посміхнулась.

– Цю тему закрили. У продовження попередньої. Знаєш, що я помітила? Я стала добрішою й почала більше цінувати життя, – сказала я, знову взявшись до роботи.

– А я часто думаю про того юнака, який допоміг нас звільнити, – сказала Соля й узялася знову гризти яблуко. – Він дуже ризикував, але чому? І що з ним сталося далі?

– Нехай тебе не турбує доля сепаратиста. Він підняв зброю на українців, тож що б він там не зробив хорошого, це не робить йому честі. Він бойовик, сепаратист і не вартий того, щоб ти думала про нього.

– Він урятував моє життя, – повторила Соля.

– Грець із ним! Спасибі за тебе, а з іншим хай сам розбирається. За все в цьому житті треба платити, тож сподіваюсь, і він своє отримає.

Я була категорична й при одному слові «сепаратист» заводилася з півоберту, і тоді ніякі розмови про «доброго» чи «справедливого» сепаратиста мене не переконували.

– Гаразд, проїхали, – сказала сестра. – Зізнавайся, де вчора пропадала?

– Гуляла. Хотіла побути на самоті.

Соля пішла до дівчаток, які прокинулися й уже влаштували війну подушками, а я знову думала про вчорашню зустріч із незнайомцем. Є люди, які з’являються в нашому житті й не залишають по собі сліду, а є випадкові зустрічі, які запам’ятовуються на все життя. Учора в мене був важкий день. Нагромадилось, накопичилось у душі стільки болю, що тиснуло пресом у кілька атмосфер. І саме в цей час я його зустріла. Це був перший хлопець, який одразу ж не почав зі знайомства, не ставив дурних запитань, і в його очах не було хтивості чи бажання затягти мене в ліжко. Він просто з’явився поруч добрим янголом, який не вирячився на мої груди, навіть не спитав мого імені. Хлопець вів розмови, щоб відволікти мене від суму, щоб я могла скинути з плечей тягар, який тиснув на мене і ззовні, і зсередини. Поруч із ним я була розкута й спокійна, як ніколи. Я не чула його імені, не спитала про вік, не можу навіть знати, чи він місцевий. Він також не ставив подібних запитань. Він був трохи дивним, але не можна було не помітити його самотність, сум і ще щось таке, яке буває в людини, коли вона чогось чекає. Я мала віддячити йому й спробувати його підтримати, бо була впевнена, що він потребує підтримки зараз не менше, ніж я вчора.

– Солю, ви поснідаєте без мене? – крикнула я.

– А ти куди? – запитала сестра, виглянувши з кімнати. – Знову потрібно усамітнитися?

– Так, – відповіла я й пішла перевдягнутися.

Євген

Учора я зустрівся з дівчиною в Гогольсквері. Перед цим ходив разом з іншими небайдужими сєвєродончанами на толоку. Ми прибирали листя, яке почало потроху опадати, хоча дерева ще масово не роздягалися; полили квіти, що висадили на зиму. Там я познайомився з кількома хлопцями та дізнався, як називаються дерева та кущі. Тож коли я побачив сумну дівчину у сквері, вона видалася мені такою розгубленою й самотньою, що я вирішив підійти до неї. Було помітно, що взагалі вона сильна особистість, але в житті навіть таких людей бувають моменти, коли вони самі потребують принаймні уваги, якщо не підтримки. З нею було просто й спокійно, і я не пошкодував, що підійшов до неї. Я не питав, як її звуть і чому вона сумує – не в моїх правилах лізти в чужу душу, коли не просять. Уже вдома я зрозумів, що зустрів дівчину, з якою не відчував ніякої натягнутості в розмові, і тепер її ніколи не побачу.

Я зварив із десяток вареників, які вчора купив у крамничці напівфабрикатів, поїв, запив чаєм. За вікном терикон, який не дає мені спокою. Напевно, для сусідів, які живуть поруч, він простий трикутник, насип із відробітки, а для мене – частина життя. Десь за ним моя Первомайка, я відчував її дихання й сам дихав тим самим повітрям. Там мама й Антон. Йому я не телефоную, ми домовилися, що розкажу потім, який вирок винесе мені суд. Чекати лишилося кілька днів, і вони ставали все довшими. Удома сидіти не було сил, і я пішов у сквер, туди, де вчора зустрів незнайомку.

Вона сиділа на тій самій лавці й палила цигарку. Я підійшов, як учора, сів поруч.

– Випадкові зустрічі не бувають випадковими, – сказав я.

– Кажуть, що так, – озвалася дівчина, дивлячись, як два горобці відбирають одне в одного шматочок печива.

– Погуляємо містом?

– Гаразд, – погодилася вона.

Ми ходили знайомими й незнайомими вулицями та проспектами. Коли йшли по вулиці Сметаніна, що в найстарішому районі міста, звернули до парку імені Горького. Ми пройшли крізь напівзруйновані ворота при вході в парк, а там лише зарослі кущів, бур’янів, зруйновані доріжки алей, недоглянуті дерева розпростерли гілки на всі боки, як їм заманулося.

– Місцеві розповідають, що колись тут був красивий парк з атракціонами, з літнім кінотеатром, танцювальним майданчиком та станцією поблизу озера, де можна було покататися на човнах, – сказала вона.

З цих слів я зрозумів, що вона не місцева, і запропонував пошукати озеро.

Того дня ми обходили весь старий район міста й знову не ставили одне одному запитань і навіть не познайомилися. Ми не домовлялися про наступну зустріч, але я знову прийшов на місце нашого знайомства, і вона була там. Кілька наступних днів ми вивчали місто, обходячи квартал за кварталом, знаходили щось цікаве для себе, оглянули собор ззовні та зайшли всередину. Іноді зупинялися перепочити в кафе, пили каву і їли морозиво. Ми багато говорили про життя й нічого – про особисте. Я був вдячний незнайомці за те, що вона не лізла мені в душу, не намагалася копирсатися там, і сам намагався бути толерантним із нею.

Одного дня ми проходили повз Центральний ринок на проспекті Хіміків, і я запитав:

– Що тобі зараз хочеться?

– Смаженої картоплі на свіжому салі, – відповіла вона, не роздумуючи.

– То підемо на ринок?

– Ходімо! – погодилася вона.

Ми купили шматок сала, картоплю й пішли до мене додому. Дівчина не питала, чиє це житло, вона пішла на кухню й узялася чистити картоплю, я порізав сало, поклав на сковорідку. Ми робили це так просто й злагоджено, ніби не були випадковими знайомими, а давно жили разом. Потім сиділи на невеличкому балконі на низеньких стільчиках за табуреткою, яка нам слугувала столом, знову багато говорили про життя, людські стосунки, я розказав дівчині ще одну притчу Бруно Ферреро про справжнє життя. У ній розповідається про одне поселення, яке дотримувалося давнього звичаю рахувати хвилини щастя впродовж усього життя людини, щоб після смерті підбити час, коли людина була по-справжньому щасливою.

– Навіщо такі підрахунки? – дівчина здивовано поглянула на мене.

– Вони вважають, що лише час, коли людина відчувала себе щасливою, є справжнім прожитим часом, тому на могилі вказують саме такий час, а не насправді прожиті роки, – пояснив я.

– Цікаво, скільки такого часу в мене? – задумливо промовила вона. – Важко сказати, бо щастя зазвичай минулого часу.

– Згоден. Про те, що були по-справжньому щасливими, ми дізнаємося згодом. А зараз ти щаслива?

– Якщо взяти добу, то ні, якщо ці хвилини, то так, – відповіла вона.

Я відчув, що зараз пролунає подібне запитання, тому поспішив відповісти:

– Аналогічно.

Дивно, але мені й на думку не спало спитати її ім’я. Необтяжуючі стосунки, спокій та спілкування – ось те, що було зараз потрібно нам обом. Вона пішла, і ми знову не домовлялися про наступні зустрічі.

Наступного дня її не було на звичному місці зустрічей, не приходила вона ще два дні. На третій день був суд. Я думав, що склалося на краще, коли не зустрів дівчину три дні поспіль: мені потрібно було зібратися й пережити доленосний день. На суд приїхала мама. Вона хвилювалася більше, ніж я сам. Я намагався її заспокоїти, але виходило це не дуже вдало, і врешті-решт її надмірне хвилювання передалося й мені, і я провів безсонну ніч. Наступного дня ми пішли до приміщення суду, де було призначене слухання на десяту годину ранку.

Далі все відбувалося ніби не зі мною. Я намагався вслуховуватися в слова судді, але інформація ніби розліталася непомітними молекулами навколо мене, і її не можна було зібрати докупи, щоб зрозуміти зміст. Я був в оціпенінні й боявся проґавити вирок суду. Із зачитаного суддею моя свідомість сприйняла лише те, що мене звільнили від кримінальної відповідальності. Стало душно, забракло повітря, і я підійшов до відчиненого вікна.

«Невже все? Невже кінець?!» – стугоніли запитання в скроні, коли я вийшов із приміщення суду.

– Мені й досі не віриться, що вже все позаду, – сказала мама.

Її голос повернув мене в реальність. Так, суд позаду, попереду – нове життя. Шуміли верхівками старі дерева, по траві стрибали горобці, збираючи якісь зернятка, на тротуар приземлився сірий голуб і поглянув на мене. Життя тривало, і те, що трапилося зі мною, було позаду. У минулому лишилось і хороше, і лихе, я був у теперішньому часі, і він був моїм. Майбутнє, як завжди, трохи лякало, воно було невідомим і хвилюючим, але я точно знав, що в ньому вже ніколи не буде мене у формі козаків чи ополченців.

– А ось і Анатолій Андрійович! – радісно сказала мама, помітивши чоловіка, який прямував нам назустріч. – У нас усе добре! – здалеку крикнула йому.

Майор підійшов, привітався, усміхнувся й промовив:

– Я ж казав, Женю, що все буде добре. Потрібно лише вірити в хороше.

– Дякую вам! – сказав я й запросив у гості на чай із тортом.

– Женю, дякую, – відповів він і поглянув на маму, – але я обіцяв твоїй матері показати один чудовий ресторанчик.

– Так. – Мама сором’язливо поглянула на чоловіка, а потім винувато – на мене. – Сину, ми з тобою вдома ввечері тортик із чаєм…

– Добре, – усміхнувся я. – Відпочивайте, я все зрозумів.

– Женю! – крикнула мені навздогін мама.

Напевно, вона хотіла сказати щось на своє виправдання, але я ж не сліпий. Схоже, між нею та майором зароджувалося велике почуття. Не знаю, може, я й помилявся, бо такою матір я ніколи не бачив.

Анатолій Андрійович

Майже рік тому я випадково познайомився з Євгеном. Здавалося б, випадкове знайомство у фізкабінеті, яке мало б залишитися простою принагідною зустріччю. Так склалося, що наше знайомство мало продовження, і в ньому повинна була стояти крапка після того, як він допоміг звільнити наших людей, а я йому – виїхати в Росію. Тоді я вважав, що ніколи більше не побачу цього юнака й не дізнаюся, як склалась у подальшому його доля. Але життя непередбачуване й іноді робить такі віражі та повороти, на які людина не сподівається. Коли я дізнався, що Євген хоче скористатися програмою СБУ «Повертайся додому», зрадів. У юнака з’явився шанс виправити минулі помилки й почати інше життя, тому охоче погодився йому допомогти.

Я зустрівся з Наталією, матір’ю Жені, коли вона почала пробивати синові шлях до нового життя. Проста жінка, яка відверто зізналася, як вона повірила у створення нової незалежної республіки, мріяла про щасливе життя в ній і яке розчарування було пізніше. Вона звинувачувала себе в тому, що сама стала на хибний шлях і своїми руками підштовхнула до нього сина.

– Я маю його врятувати, – сказала вона мені, – якщо не зможу, то сенс мого життя буде втрачено.

– А сам ваш син хоче того порятунку? – спитав тоді в неї.

Розмова мала бути непростою, довгою й відвертою. Стіни робочого кабінету, уся обстановка, колеги, які постійно заходять у справах, – усе це не спонукало до відвертості, а я хотів докопатися до істини й знати напевно, чи варто взятися допомагати хлопцеві, чи ні. Мені не хотілося бути обманутим і чимось допомогти юнакові, якщо він не зробив висновків і лише хоче скористатися програмою, щоб вийти сухим із води й повернутися в Україну. Тоді я вперше запросив Наталію посидіти десь у затишному кафе й спокійно поговорити. Це було не в моїх правилах – запрошувати жінок, які прийшли в справах, на чашку кави, але правила іноді мають винятки.

Я слухав її розповіді, і моя інтуїція підказувала, що кожне її слово щире, як і сама вона. Приємне відкрите обличчя з правильними рисами, коротке світле волосся, яке ледь сягало плечей, приємний голос і гарні очі, у яких сум і тривога за єдиного сина. Вона не клянчила, не благала допомогти, просто й відверто розповідала про своє життя в Первомайську, про розлучення з чоловіком та виховання сина. Наталія не нарікала на життя, не скиглила, намагаючись викликати співчуття до себе, як це часто люблять робити жінки, не здогадуючись, що це провокує зворотну реакцію. Я вперше не згадував свою колишню дружину й не порівнював її з іншою жінкою. Лише раз промайнув спогад про неї, коли я подивився на маленькі срібні сережки у вухах Наталії, згадавши дорогі прикраси дружини, які виблискували діамантами в її вухах.

Я пообіцяв жінці посприяти в поверненні сина й гадав, що то була наша остання зустріч. Кілька днів я намагався забути Наталію, але її образ переслідував мене настільки, що не втримався від спокуси ще раз її побачити.

– Це ділова зустріч, і я їм допомагаю, – сказав я собі, їдучи зустрічати Женю в Мілове.

Але якщо можна обдурити самого себе словами, то серце не обдуриш. Наталія приваблювала мене, і я вимушений був підняти руку вгору й бути щирим сам із собою. Я знову й знову шукав зустрічей із нею й знаходив для цього привід. Після розлучення я зарікся мати щось спільне з жінками, окрім хіба що ні до чого не зобов’язуючого сексу; я був упевнений, що не зустріну таку, якій би міг повірити. Не вірити Наталії я не міг. Я не знаю, як складуться надалі наші стосунки, але я вже не бачу свого життя без неї.

Еліна

Я вийшла на службу й уже не мала вільного часу. Лише в суботу змогла трохи передихнути. Збиралася виспатися, але все одно прокинулася рано, і сон як вітром здуло. Приготувала сніданок дівчаткам, попила кави, зателефонувала батькові. Як завжди, він сказав, що в нього все добре, але сумує за нами. Я знову пропонувала кинути геть усе й переїжджати до нас.

– Я залишуся тут, – сказав він укотре. – Тут моя дружина й наша квартира.

– Мама померла, і ми не хочемо втратите ще й тебе, – сказала я йому. – Що нам робити, якщо тебе там уб’ють?

– Якщо загину, то буду поруч із нею, уже назавжди, – сумно сказав він. – А квартиру треба зберегти для когось із вас або й для всіх.

Так завжди закінчувалися наші розмови, і переконати батька було не в моїх силах. Я тинялася з кімнати в кімнату, ніби загубила щось важливе, не можу знайти й не розумію, що саме загубила. Потім поглянула на настінний календар – і все стало на свої місця. Була субота. У цей день тижня я вперше зустріла у сквері незнайомця, і саме його мені бракувало. Я швидко зібралась і пішла з дому.

Дорогою до Гогольскверу я думала про розчарування, яке мене може спіткати, коли він сьогодні не прийде. Намагалася зрозуміти, чому мене так тягне до нього. Приваблива зовнішність? Але ж таких, як він, багато в місті. Уміння вислухати? Ні, я майже нічого про себе не розповідала, і він не питав. Був хорошим співрозмовником? Це не причина так поспішати, щоб його побачити. Війна зробила мене зрілішою, дорослішою, більш розсудливою, і я не мала наміру сама закохуватись у когось чи закохувати в себе. Бажання створити сім’ю відійшло на другий план, на першому були нерозв’язані проблеми. І хоча рани від розлучень із тими чоловіками, з якими хотіла створити родину, уже затяглися, ятрилися інші, і поки що я не хотіла заміж. То чому ж мене так тягне до незнайомця? Можливо, тому, що він поважав мій особистий простір?

Серце шалено закалатало, коли помітила його на нашій лавці. Він прийшов, була субота, наш день. Я підійшла, сіла поруч. Усе було так, ніби ми бачилися вчора. Ми знову гуляли містом, аж поки не дійшли до площі Перемоги.

– Так шкода, що не працюють фонтани, – сказала я.

– Уже осінь, – промовив він.

– Я мала на увазі, що влітку не працювали. Кажуть, Льодовий палац, яким завжди пишалися містяни, навіть льоду вже не має.

– Справді? – щиро здивувався він. – А той торговельний центр, – указав на будівлю навпроти з написом «Мир», – і досі називають «Дитячий світ», хоча там уже нема дитячих речей та іграшок.

– Люди довго звикають до чогось нового, особливо до інших назв, – сказала я.

Полив дощ. Саме полив, а не пішов, холодний, осінній, а в мене не було парасольки.

– Ходімо до мене, зігріємося чаєм із малиновим варенням, – запропонував він. – Мама привезла, домашнє!

І хоча йти було недалеко, я встигла промокнути. Він одразу заметушився на кухні. Я чула, як він ставив чайник на плиту, як відчинив холодильник, дістаючи банку варення, як брязнули чайні ложечки. Я вслуховувалась у ці такі буденні звуки й розуміла, чого мені не вистачає в житті, щоб відчувати миті щастя. Ось такого брязкання на кухні, коли ти знаєш, що про тебе турбуються. Вірного друга, який бачить у тобі не лише жінку, з якою можна поскакати в ліжку. Людини, на яку можна покластися і якій можна довіряти.

Хлопець приніс чай, поставив на журнальний столик, що, напевно, народився ще в СРСР. Ми пили чай і розмовляли ні про що й про все одразу. Я зловила себе на думці, що не хочу, щоб закінчувався цей сірий непривітний дощовий осінній день, у якому ми були удвох, і нам було так спокійно й затишно.

Я підійшла до вікна, задивилася на негоду, яка розгулялася. Вітер злився в одне ціле з дощем, він хотів показати свою владу й силу, тому спрямовував дощові потоки в різні напрямки, без жалю зривав золоте вбрання з дерев. Хопець підійшов до мене, став позаду, поклав долоні на мої плечі.

– Ти мокра, – сказав він, знімаючи легку курточку.

Я стояла у футболці, усе ще спостерігаючи за дощем, коли він торкнувся губами моєї шиї. Тепла хвиля розлилася по тілу від того ніжного дотику, і я не опиралася, коли він поцілував мене ще раз.

Ми кохалися довго й пристрасно, віддаючи одне одному свою ніжність і ласку. Надворі шаленів вітер, у вікна барабанив дощ, а нам було добре разом. Коли ми лежали стомлені на ліжку, я раптом згадала, що ми навіть не знайомі по-справжньому.

– Слухай, я нібито порядна мама двох діточок, хоча й не зовсім, бо мама-одиначка, – сказала я, дивлячись на нього. – Здається, не повія, а кохаюсь із незнайомцем, якого не знаю навіть як звати!

– І я, здається, кохався не з повією, а не знаю її імені, – у тон мені сказав він.

Ми реготали до сліз, качаючись у ліжку. Коли напад сміху минув, я сказала:

– Моє ім’я – Еліна.

– Воно гарне, як і ти, – сказав він. – Я Євген, можна Женя.

– Також красиве ім’я.

– Я хочу, щоб це не закінчувалося, – промовив він.

– Що саме?

– Я хочу бути з тобою.

– Я також, – сказала я. – Те, що в мене двоє діточок, тебе не злякало?

– Хіба можуть діти лякати?

– Ще в мене є сестра, вона живе зі мною. Їй потрібна велика сума грошей на операцію. Я звернулася до волонтерів, можливо, щось зберуть.

– Познайомиш зі своїми рідними? – запитав Женя.

– Звичайно!

Після тієї суботи ми зустрічалися ще тричі. Заздалегідь не домовлялися ні про що. Не змовляючись, кожен із нас окремо вирішив приходити зранку щосуботи на наше місце в Гогольсквері. Щоб не обтяжувати себе обов’язками, на наше місце мав прийти той, хто вважав за потрібне. І ми приходили обоє.

Ми з Женею домовилися, що наступної п’ятниці він завітає до нас на вечерю. Я вирішила, що маємо залишити суботу нашою, де лише ми удвох, тож заздалегідь наліпила домашніх пельменів, купила на ринку сметани, залишалося тільки зварити їх перед приходом Жені.

Я мала звільнитись о п’ятій, на сьому годину запросила гостя, і в мене був час, щоб дістатися додому, перевдягтися й підготувати вечерю. На лихо, приїхали перевіряючі й керівництво наказало затриматися до шостої години вечора. Насправді ж ми звільнилися, коли була вже чверть на сьому. Додому дісталася майже о сьомій.

– Солю, постав, будь ласка, воду на плиту! – крикнула я з порога.

– Уже стоїть! – відповіла сестра. – Де ти була?

Я не встигла відповісти, як подзвонили у двері. Як була, у берцях та військовій формі, я відчинила двері. Переді мною стояв Женя з великим букетом білих троянд. Його погляд зупинився на моїй формі, і він стояв із застиглою на лиці усмішкою й здивовано кліпав очима.

– Хто там? – запитала Соля й вийшла до мене. – О! Я його знаю! – сказала вона, побачивши Женю. – Це той самий бойовик ЛеНеРе, той хлопець, про якого я тобі розказувала.

– Той самий сепаратист? – вичавила я із себе.

– Той, хто врятував мене, – уточнила Соля.

Мені здавалося, що земля тріснула піді мною і я провалююсь у її глибини.

– Геть! – закричала йому. – Я не хочу тебе бачити!

Я з усієї сили гепнула дверима перед його носом і замкнулася на всі замки. Мене трусило, і я схопила пачку цигарок, побігла на балкон. Тремтіло все всередині, пальці не слухалися, коли я діставала цигарку, і вона зламалася. Зі злістю пожбурила її з балкона, дістала іншу й довго тремтячими пальцями намагалася прикурити її запальничкою. Я вже курила другу поспіль цигарку, коли до мене підійшла Соля.

– Навіщо ти так? – запитала вона.

– А як треба? Трояндовими пелюстками всипати дорогу сепаратистові?!

– Не знаю, як він потрапив до бойовиків, тому не маю права засуджувати. А ти знаєш?

– Не знаю й не хочу знати! – відрізала я.

– Я знаю лише те, що він ризикував своїм життям, коли звільняв нас із полону.

– Я довірилася йому і вкотре так уляпалась, – із сумом промовила я. – Я, із загостреним почуттям патріотизму, до самих кісток патріот, спала зі своїм ворогом! Що це було? Доля наді мною так жартує? Чому? Чому саме він став тим, із ким мені було так просто, спокійно й затишно? Солю, скажи мені чому? Чому я така недолуга?

Я не стрималась і розревілась у Солі на грудях.

– Ми повинні пам’ятати, що він урятував мені життя, – спокійно промовила Соля, погладжуючи моє волосся.

– Я хочу все забути, – плакала я. – Забути назавжди.

Не пам’ятаю, як минули два вихідні. З мене ніби душу вийняли, і я не знала, куди себе подіти. З радістю зустріла понеділок, коли можна було піти на службу й не думати про нього.

Увесь наступний тиждень ми із Солею не згадували Женю. Я ходила, немов привид, розгублена, спустошена, уся в роздумах. У п’ятницю ввечері Соля знову нагадала мені про нього.

– Можеш на мене ображатися, але ти повинна Женю перепросити за свій учинок, – сказала вона мені.

– Я?! За що?

– Ми повинні йому дякувати за мій порятунок, ось за що!

– Я не збираюся вибачатися перед сепаратистом! – чітко промовляючи кожне слово, сказала я сестрі.

– То, може, потрібно було мені там загинути?! – скрикнула вона з обуренням. – Нехай би мене ще ґвалтували, а потім стратили?! Так було б краще?! Може, тобі було б легше, ніж тепер панькатися з калікою, яка не може навіть їсти приготувати?!

З її очей бризнули сльози. Я схопила Солю в обійми, почала цілувати м’яке волосся, мокрі очі.

– Ну що ти таке кажеш, сонечко! – промовляла я. – Як ти можеш?

– А ти? Як ти можеш?!

…У понеділок мені зателефонували з волонтерського центру й попрохали під’їхати в офіс. В обідню перерву я викликала таксі й за десять хвилин була на місці.

– Нам вдалося зібрати потрібну суму, – сповістили мені, і я так розчулилася, що ледь не розплакалася.

Увечері поклала на стіл гроші.

– Солю, це тобі на операції та реабілітацію зібрали волонтери, – сказала я сестрі. – Ось телефон лікаря-нейрохірурга, який робитиме операції. Дзвони й домовляйся, коли можна їхати в Київ.

– Я поїду згодом, не зараз, – сказала вона.

– Чому? – здивувалась я.

– Потрібно їхати з чистою совістю, а ми… ти образила людину, яка врятувала мені життя. Не по-людськи якось, – сказала Соля й пішла в іншу кімнату.

Євген

Коли я прийшов до Еліни й вона відчинила двері, я побачив її у військовій формі. Це було так неочікувано, що я стояв ошелешений і здивовано блимав очима. Потім я побачив її сестру, ту саму білявку, яку разом зі ще одним хлопцем звільнив із полону на прохання Анатолія Андрійовича. Дівчина назвала мене бойовиком ЛНР, і я справді був таким. То було тоді. Я зрозумів реакцію Еліни й пішов геть, залишивши квіти під дверима. Я не мав права її засуджувати, але відчув утрату рідної та близької людини. Ми з Еліною знайомі недовго, але вже встигли зблизитися. Я хотів бути з нею, хоча після втрати Люби вже не сподівався на таке. Люба була зовсім інша. Коли згадував наші романтичні зустрічі, у пам’яті спливали ромашки, поцілунки, її губи з присмаком яблук, ніжні дотики рук і наш степ. Еля зовсім інша. Вона спокій і надійність, її хлоп’ячість та деяка незграбність легко межували із темпераментом та надійністю. З таких жінок, як вона, виходять турботливі та люблячі матері й вірні дружини. Я не знав, що робити, але втрачати її не мав наміру.

У понеділок пішов на пошуки роботи й того ж дня влаштувався водієм на гуртову базу мийних засобів. Зарплатню обіцяли не дуже високу, але на перший час хоча б якась робота. Я мав два вихідні, і вони наближалися.

У суботу вранці зателефонував Антонові. Він був не в хорошому настрої та заздрив мені, що вже не на війні й живу в мирному місті. Антон шкодував, що пішов у військо до козаків, і взагалі мав пригнічений настрій і був розчарований у всьому. Я не розповів другові про Елю, бо наші стосунки зависли в повітрі, але був упевнений, що вони не закінчені.

Шльопаючи по калюжах, без парасольки під дощем я пішов у Гогольсквер. Дощ і холодний вітер розігнали людей по домівках, і лише поодинокі перехожі, змагаючись із поривами вітру за свою парасольку, підтюпцем поспішали в справах.

Я помітив Елю здалеку. Самотня постать була на нашій лавці під картатою парасолькою. Підійшов ближче й побачив дівчину. Вона сиділа зігнувшись, підмостивши під себе пакет, опустивши низько над собою парасольку. Я сів поруч на мокру лавку.

– Так, я був у Луганську з бойовиками, – промовив я. – Я розповім про це тобі сам пізніше.

– А я в цей час збирала про них дані й передавала українській розвідці, – сказала вона.

– А до цього я був у козацькому війську в Первомайці. І про це можу все розказати.

– А я воювала в батальйоні «Айдар». Можу багато чого розповісти. Хочеш?

– Не зараз. Потім. У мене була дівчина, яку я щиро кохав. Її розстріляли козаки за те, що не погодилася з ними працювати.

– У мене були два чоловіки, яких я кохала. Від кожного з них народила дитину, проте залишилася матір’ю-одиначкою. Я розповім тобі згодом.

Еля піднесла парасольку так, щоб прикрити мою голову. Дощові потоки стікали з неї мені за пазуху, але було не до того.

– Я покинув усе й поїхав у Росію, там працював і мав час на роздуми, – продовжив я. – Там зрозумів, як помилявся. Потім повернувся за програмою СБУ «Повертайся додому», суд мене звільнив від кримінальної відповідальності.

– У мене нещодавно померла мама. Щойно я дізналася, що бойовики в Луганську розстріляли мого друга дитинства Сашка.

– Мій друг дитинства Юрко також загинув. Його розстріляли росіяни, – сказав я. – Я не бачив свого батька багато років, а зараз хочу його знайти й порозумітися з ним.

– Сестрі волонтери зібрали потрібні кошти на операцію. Наш батько залишився в окупованому Луганську й не хоче звідти виїжджати. А я підписала контракт із ЗСУ.

– А я влаштувався на роботу водієм. Моя мама живе в Первомайці.

Дощ усе лив і лив, ніби вирішив вилити всі запаси води на нас.

– Люди ходять різними шляхами, – сказав я після паузи. – Іноді вони збиваються з правильного шляху, випадково потрапляють на не свій, хибний шлях, блукають стежками, але врешті-решт бачать попереду світло і йдуть на нього, щоб одного разу потрапити на свою широку дорогу, і знаходять свою половинку, щоб іти разом і вже ніколи не збитися з курсу. Я помилявся, як усі люди. І не важливо, ким я був, важливо, ким є зараз.

– Пам’ятаєш, ти мені розповідав притчу про щастя? Там люди вели рахунок щасливим митям свого життя, записували їх у записничок, щоб потім підрахувати час, коли вони були по-справжньому щасливими? – сказала Еля. – Мені здається, що я можу зараз розгорнути свій записничок і почати відлік свого щастя.

Еля повернула голову до мене, і наші погляди зустрілися. Моє серце наповнилося ніжним щемом, коли я побачив її щасливі, хоча й трішки сумні очі.

– Я також починаю відлік свого щастя, – промовив я розчулено й торкнувся губами її повік. – Справжнього щастя. Поруч із тобою.

Липень 2017 року

# Примітки

1

Деннороджені – народжені в один день того ж місяця та року (авт.).

2

Агломерація – компактне скупчення населених пунктів.

3

ГУР – Головне управління розвідки.

4

СКС – самозарядний карабін Сімонова.

5

ПЗРК – переносний зенітно-ракетний комплекс.

6

«Грабуй награбоване» – політичне гасло в Росії 1918 року, російська калька марксистського терміна «експропріація експропріаторів». Вислів Леніна в промові 24.01.18 р.

7

ДРГ – диверсійно-розвідувальна група.

8

БТР – бронетранспортер.

9

Оксюморон – художній засіб, що ґрунтується на поєднанні непоєднуваного.

10

ЗСУ – Збройні Сили України.

11

Сєвєр – так часто містяни називають Сєвєродонецьк.

12

БМП – бойова машина піхоти.

13

«Трикутник» – так місцеві називають за географічною близькістю три міста: Рубіжне, Сєвєродонецьк і Лисичанськ.

14

«Свій серед чужих, чужий серед своїх» – фраза з назви однойменного фільму М.Михалкова (1974 р.).

15

Бахмутка – траса Т-1303 на Луганщині з Луганська до Лисичанська, неофіційна назва.

16

Тут переказ однієї з притч Бруно Ферреро.

17

Переказ однієї з притч Бруно Ферреро.