ДЕТЕКТИВНИЙ ЦИКЛ

ДЖЕК ТЕЙЛОР

КНИГА 2

KEN BRUEN

THE KILLING OF TINKERS

КЕН БРУЕН
УБИВСТВА ТІНКЕРІВ

Переклад з англійської МАРІЇ ЧАЙКОВСЬКОЇ
Обкладинка ЮЛІЇ КАЦЦ

Видавництво «Жорж» 2024

УДК 82-312.4

Б89

Бруен, Кен

Б89 Убивства тінкерів / Кен Бруен; пер. з англ. М. Чайковської. — Харків: Вид-во «Жорж», 2024. — 288с.

ISBN 978-617-7579-83-9

Рік тому в старому ґардівському пальті, з тверезим розумом і блиском в очах Джек Тейлор залишив Ґолвей, сподіваючись знайти нове життя в Лондоні. І ось він повертається — у шкіряній куртці на плечах, з пачкою сигарет у кишені, кількома грамами кокаїну на поясі й з пінтою пива на думці. Так багато всього для нових звершень... Тож невдовзі Джек знову легко занурюється в стан алкогольно-наркотичної феєрії, виринаючи звідти лише раз на декілька днів, щоб остаточно не втратити зв'язку з реальністю. В один із таких рідкісних моментів «прояснення» він отримує чергову справу. А точніше — вона сама знаходить його, обіцяючи купу неприємностей. Та хіба це колись зупиняло Джека?

УДК 82-312.4

© Ken Bruen, 2002

© ТОВ «Видавництво «Жорж»,

українське видання, 2021

Усі права застережено

ВІДГУКИ

Упродовж тривалого часу ті, хто знав цього письменника, насолоджувалися його творами. Тепер на гачку весь світ.

Марк Біллінгем

Блискуча робота. Стиль Бруена лаконічний, дошкульний, несамовитий і часто смішний.

Plain Dealer (Клівленд)

Динамічний, пробивний та зухвало свіжий роман, емоційно чесніший за більшість книжок. Ірландець Бруен — оце, чорт забирай, письменник.

January Magazine

Чудовий розважальний твір. Витончений талант Бруена втілився в його вмінні змішувати елементи нуару з гумором. Що далі чекає на Джека? Важко сказати. Але в будь-якому разі є відчуття, що Бруен знову тішитиме нас своїми похмурими оповідями.

Miami Herald

Ви ніколи не читали таких книжок. Бруену притаманний особливий, бездоганний і лаконічний стиль. Він знає, як захопити читача динамічною розповіддю та несподіваною розв’язкою.

Rocky Mountain News

Солідний зразок кримінального чтива.

Booklist

Круто зварений стиль Бруена ідеально пасує до його сюжетів. Його звичка писати вправно перетворила «Убивства тінкерів» на чотиризіркову пляшку насолоди.

Boston Globe

Блискучий кримінальний роман.

Globe and Mail (Торонто)

Скривавлений і розбитий Джек залишається книжковим сином Бруена, зраненим вуличним поетом, який вірить, що словами можна вимолити спокуту.

New York Times Book Review

Едові Мак-Бейну,
а також
Бонні та Джо
з книгарні «Чорна орхідея»
на Східній 81-й вулиці, Нью-Йорк.

Не можна повернутися додому.
Томас Вулф

ХЛОПЕЦЬ ПОВЕРНУВСЯ ДО МІСТА. Коли мій автобус в’їхав до Ґолвея, у мене в голові гучно грали «Thin Lizzy». Найвеличніший соло-вибух із часів Ґері Мура. Я був на їхньому останньому концерті в Дубліні. Мав стояти в охороні на найбільшому концерті року. Філ Лайнотт був з голови до ніг у чорній шкірі, під кайфом по самісінькі зябра. Ходив сценою, наче пантера в Рільке. Це був його останній публічний виступ. Мій теж. Його рання смерть збіглася з крахом моєї кар’єри. Мене вигнали з поліції за те, що я дав по пиці якомусь політикану. Ніколи про це не шкодував. Хіба що про те, що не вмазав дужче. Через звільнення я по спіралі скотився в алкогольне пекло. Оселившись у Ґолвеї, почав кар’єру приватного детектива на пів ставки, але створював більше хаосу, ніж ті злочинці, яких шукав. І ось тепер я віз із Лондона шкіряну куртку та звичку до кокаїну.

Я б повернувся додому й раніше, але, за неписаним ірландським правилом, — якщо поїхав, то не повертайся. Принаймні вдай, що постарався. Не знаю, кого я хотів здивувати. Я вже не пам’ятаю, коли востаннє дивував живу людину, себе — тим паче. Сталося майже диво: з Ґолвея я їхав тверезим. Це було якесь одкровення. Було неймовірно почуватися вільним від звичного нездужання і мати незатуманений розум. Я міг думати і без того, щоб заливатися пійлом за найменшої нагоди. Читати книжку знову було так само приємно, як і колись. Я щиро вірив, що розпочинаю життя з чистого аркуша.

Але тепер я повернувся до того стану, який називають «свідоме пияцтво». Коли я був при тямі — пив. Чоловік, котрого я зустрів на Кілберн-Гай-роуд у Лондоні, запитав, чи я п’ю лише в компанії. Я відповів:

— Ні, а ви?

— Я соціально застрахований пияк.

До Лондона я їхав із планом. Мало є в житті страшнішого, ніж алкоголік із планом. Я думав зробити так: зняти в Лондоні квартину в районі Бейсвотер. Якомога ближче до парку. Бажано з еркером, щоб спостерігати за сірими білками над Серпентином. Відповідно до мого плану, жінка, яку я кохав, мала отямитись і зрозуміти, як сильно тужить за мною. Прилетіти до Лондона та якимось чином знайти мене. Одного прекрасного дня (а цей день неодмінно мав бути прекрасним) вона мусила загадковим чином відшукати мене. І тоді наше щастя зацвіло б. Я мав просто чекати на її появу. А якщо мене довго не буде в місті, треба було чекати листа від неї, в якому вона напише, як їй мене бракує, і чи не хочу я відновити наші стосунки?

Я зняв однокімнатну квартирку в Ледброк-Ґров. Тішився ілюзіями. Затирав до дірок пісню Вена Моррісона «Astral Weeks». Серед безлічі чудових пісень «Astral Weeks» виділяється. Я казав собі, що проживаю її. Моя реальність скидалася на кошмарний сон до того, що далі нікуди. Ледброк-Ґров — це простір міського занепаду. Тут людський мотлох відвойовує місце у сміття. Суміш ароматів б’є в голову, поки йдеш районом. Неминучий запах карі, сечі та всепроникного смороду занедбаності.

Ідучи з Ґолвея, я лишив по собі декілька трупів. У справі було очевидне самогубство дівчинки-підлітка. Розслідування спричинило:

Три смерті.

Чотири, якщо рахувати мого найкращого друга.

Моє розгаратане молотком серце.

Мішки грошей.

Вигнання.

А уявіть, якби я був до всього цього ще й компетентним.

О, ще одне. Імовірно, моє втручання призвело до загибелі дівчинки-підлітка. Я зціпив зуби і проковтнув усе це, щоб не додати власне ім’я до переліку мерців. За свій аргумент я б міг отримати приз «Найгірше виправдання десятиріччя», бо звучав він так:

— Я намагався зробити, як краще.

Не намагався.

Я був надто п’яним, щоб намагатися робити будь-що.

Коли автобус заїхав у передмістя, я повторив про себе мантру

— Старатись повернути світові частинку його розбитого серця.

Ці слова Луїзи Броґан я пригадав із тугою, якої в собі навіть не підозрював.

Зійшовши з автобуса на Фейр-Ґрін, я побачив заголовок:

БІЛЬШЕ ҐАРДІВ
ДЛЯ ЖОРСТОКИХ ВУЛИЦЬ ҐОЛВЕЯ

Далі я помітив готелі. На Форстер-стріт їх з’явилося ще чотири. Цей район колись був дупою міста. Тут ніколи нічого не будували. Звісно ж, і «Семмон» давно знесли. Паб моєї юності, названий на честь Ліама Семмона з футбольної команди, яка тричі виграла All Ireland¹.

Порахувати готелі й плакати. Принаймні коли закрився паб, то на його місці повісили простирадло з якогось шоуруму, що повідомляло: «Ми переїхали на Туам-роуд».

Господи.

З тим самим успіхом могли написати:

«Все полетіло під три чорти».

Усі чорти з їхніми пожитками вже давно переїхали на Туам-роуд.

Перед від’їздом я знайшов новий паб. Чимале досягнення як для міста, що позбавило мене будь-якого пристойного закладу. Я зрозумів, що то мій паб, побачивши оголошення на вікні:

ЛЕГКІ НАПОЇ НЕ НАЛИВАЄМО

Джефф, власник, колись грав у хеві-метал-гурті. У вісімдесяті слава про них прокотилася Німеччиною. Джефф писав вірші. Ну, тексти пісень. Які там вірші?

Отож.

Він познайомився з однією панк-рокеркою, котра неабияк допомагала мені в складні часи. Кеті Беллінгем, колишня наркоманка з Лондона. Життя занесло її до Ґолвея. Я познайомив їх і поїхав. До них я навідаюся перш за все.

Я прилетів з Гітроу² в Дублін і стрибнув у полуденний автобус.

— Ну шо, як діла? — запитав водій.

От він, дім, подумав я.

Я кинув курити, але почав би знову без жодного сумніву. Це повна хрінь. Сучасний світ зроблений для некурців. Майже неможливо вживати кокаїн і не палити. Вони гарно поєднуються. Коли накочує перша кокаїнова хвиля, нікотин добре її шліфує. Ніби все й так недостатньо погано. Не знаю, чи під час прохолодного желеподібного оніміння, чи пізніше, але рука тягнеться до м’якої червоної пачки. Спробуйте покурити в аеропорту Дубліна, та й у будь-якому іншому. Нехай щастить. Сегрегація у всій красі. Крихітні ізольовані коробки, де товпляться присоромлені курці. Пустеля прокажених сучасності. Винувато киваєш іншим, чиркаєш запальничкою та всмоктуєш отруту. Треба бути хворим на голову, щоб нести наркотики через аеропорт у Дубліні. Охоронці там просто скажені. Наскрізь бачать — засічуть, і тобі кінець.

Але я таки спробував.

Моя потреба була більшою за страх. Я вже уявляв заголовки газет:

КОЛИШНЬОГО ҐАРДА ЗАТРИМАЛИ
З НАРКОТИКАМИ В АЕРОПОРТУ

Чим не гаряча зустріч удома?

Фух.

На Форстер-стріт особливо сильно закортіло нюхнути, але я стримався. Біля «Нестора» стояв чоловік у брудному білому костюмі й співав:

— Яка ж ти гарненька жінка...

Біля його ніг лежав пошарпаний капелюх. Він зібрав близько п’ятдесяти пенсів. Я шарпнув кишені й кинув декілька монет. Він сказав:

— Плюнь у мене, Дікі.

Від Джо Долана до Дікі Рока, точнісінько. Я розсміявся, а він додав:

— З тебе стерлінг.

— Вибач.

— Забий, ти хотів як краще.

І він почав співати «The House With The Whitewashed Gable».

У барі сидів один охоронець. Він вигукнув:

— Буоже, гляньте, хто повернувся.

Будь-де ірландці вітатимуть вас із поверненням однаковою фразою:

— О, ти повернувся.

Джефф працював за баром, кивнув мені й запитав:

— Що тобі налити?

— Кухоль пива.

Він витріщився на мене з німим питанням:

«Ти знову п’єш?»

Спасибі, бляха, що не мовив цього вголос. Грала якась пісня, я не впізнав.

— Що це грає?

— Ти не повіриш, — усміхнувся він.

— Джеффе, це ж Ірландія: я повірю у що завгодно.

— «І Saw a Stranger» Томмі Флемінга.

Він лишив кухоль «Ґіннесу» осідати, підійшов до мене й промовив:

— Ну дак обніми ж.

Я обняв.

Не слабенько і не дуже гнучко. Ми, ірландці, не любимо обіймів. Від них залишається присмак досади. Він виглядав гарно. Фірмові чорні джинси, ідеально чисті. Дідова сорочка, ковбойські чоботи, чорний замшевий жилет. Волосся зав’язав хвостом на потилиці. Як і я, Джефф наближався до п’ятдесятки. Зовсім не схожий на старого рокера. Легкість рухів надавала йому шику, хоч би в що він одягнувся.

— Ти чудово виглядаєш, — зауважив я.

В Ірландії це зазвичай вступ до: «Не позичиш мені грошей?»

Але я сказав щиро.

Він відступив, оглянув мене. На мені був мій єдиний костюм з «Оксфему». Він давно зносився. Я не стригся й не рівняв бороди. Джефф сказав:

— А ти виглядаєш хріново.

— Спасибі.

Він пішов зняти піну з пива. Я сів там, де завжди сідав раніше: куток, твердий стілець і ще твердіший стіл. Ніщо не змінилося. Змінився я.

— Можу замовити тобі пиво? — запитав я в охоронця.

Він мовчав декілька секунд. Мабуть, не почув. Тоді розвернувся на стільці й спитав:

— Я тобі за це буду винен пиво?

— Ні.

— Тоді давай.

Я пошарив у своїй сумці й дістав необхідне. Поклав цигарки на стіл, інше засунув у кишеню.

— Джеффе, піду віділлю.

— Та як хочеш.

Я зачинився в кабінці, став на коліна перед унітазом, опустив кришку, дістав шмат фольги. Насипав п’ять ліній, згорнув десятку трубочкою і швидко вдихнув. Вставило моментально. Я відкинувся на двері кабінки, відчувши, як холодне оніміння охопило мій мозок, пробурмотів:

— Господи.

За десять хвилин мене наелектризувало. Я встав, підійшов до умивальника. На дзеркалі був логотип:

SWEET AFTON³

З мого носа текла кров.

— Боже...

Я витер ніс серветкою. Умився холодною водою. У бороді виднілися сиві волоски, щоки запали. Я підтягнув штани, тугіше затягнув ремінь. Дванадцяти кіло наче й не було. Коли я грав у герлінг, то був кремезнішим. Картопля і багато тренувань — ось рецепт м’язів.

Я повернувся до залу, а за моїм столом уже сиділа Кеті, Вона змінилась. Уже не двадцятидворічна панкуха зі слідами голок на руках. Вона підскочила:

— Ти повернувся!

Нові м’які нотки з’явились у її ірландському привітанні. Мені більше подобалися її старі інтонації, як у Кім Карнз.

Знов обійми.

Вона зміряла мене очима:

— Кокаїн.

— Та ну.

— Стару наркошу не надуриш.

— Чи ж я намагався?

— Тому що наркоші так і роблять... ховаються.

Я сів, добряче ковтнув пива. Боже, це було чудово. Кеті нахилилася, витерла піну з моєї верхньої губи.

— Ми вже приготували тобі кімнату.

— Що?

— Перша ніч після повернення, маєш провести її з друзями.

— Я хотів повернутися до готелю «Бейлі».

— Завтра повернешся.

— Ну добре.

Вона погладшала, наїла щоки, навіть трошки блищала.

— Ти сяєш, — зауважив я.

Кеті почервоніла. Присягаюся, вона зашарілася, хоча я думав, це вже забуте мистецтво.

— Я вагітна, — сказала Кеті.

Після належних привітань я мовив:

— Я тобі дещо привіз.

Вона засяяла ще дужче:

— Покажи!

Я вручив їй перший пакунок. Вона розірвала обгортку, наче дитина. На стіл упав золотий кладдахський перстень.

— Я й Джеффу придбав.

— Ох, Джеку.

Я їх забрав у якогось хлопця в пабі.

Кеті наділа перстень, він підійшов на палець.

— Любий, дивись, що нам привіз Джек! — вигукнула вона.

Джефф обережно підійшов до столу. Кеті показала золоту прикрасу.

— Давай, ти теж надінь.

Так легко не підійшло. Він витягнув ланцюжок з-під сорочки. Я помітив там чудотворний медальйон. Він відкрив застібку, надів каблучку на нього й мовив:

— Деніел Дей-Льюїс так носить. Думає, що це робить його ірландцем.

Медальйон лежав на столі, немов сподівання. Або це кокаїн нашіптував мені щось...

— Джеку, візьми це, — сказав Джефф.

— Він, мабуть, належав твоїй матері.

— Мама б схвалила такий гідний вчинок.

— Тоді хіба я можу відмовитися?

Я поклав медальйон у гаманець. Усередині було фото молодої жінки, яка усміхалася до чогось за кадром. Волосся акуратно кучерявилося довкола гарного личка. Джефф помітив його:

— О, а це хто?

— Ішла в комплекті з гаманцем.

Вечір у барі перетворився на гулянку. Я зателефонував місіс Бейлі до мого старого готелю, вона приїхала разом із Джанет, покоївкою-економкою-кухаркою. Просто втілення благодаті. Прийшли ще кілька охоронців. Близько дев’ятої бар уже був напханий. Я підняв градус до віскі «Bush», заходило як по маслу. Джефф танцював із місіс Бейлі, я вальсував із Джанет. Охоронці вжарили джигу.

Гулянка скінчилася. Бар виглядав так, ніби на нього впала бомба. Я відключився просто на своєму твердому стільці. Кепська ідея. Спина розколювалася на частини. Похмілля накотило важко, швидко й смертельно, поглинувши кожну клітину мого єства.

— Мати Божа... — тяжко хрипів я.

Охоронця звалило просто на барній стійці з незмінною половиною кухля темного пива в узголів’ї. Джефф зайшов у залу.

— Чудовий ранок, хлопці!

Садюга. Він увімкнув телевізор. Поперемикав канали й зупинився на «Sky News», там розказували:

— Полу Єйтс⁴ знайшли мертвою...

Мене наче громом ударило. Я любив цю дівулю. Одного разу чув, як вона сказала:

«Коли Фіфі була немовлям і вперше впала з ліжечка, я помчала до лікаря. Нервувала скажено. Він сказав, що єдине з дитиною негаразд — те, що вона носить забагато ювелірних прикрас!»

Ну як таку жінку не любити?

А ще я одного разу чув, як Мері Кофлан мовила:

— Співати блюз — це одне. А відчувати його — від цього я ледь не вмерла.

Амінь.

— Яка втрата, — похитав головою Джефф, глянувши на мене.

Але я знав. Вираз обличчя матерів усюди в цій країні. Він наче казав мені:

«Нехай це буде для тебе наукою».

Джефф був надто тактовним, щоб говорити таке в лице. Охоронець поворухнувся, потягнувся до свого кухля, допив рештки пива й знову заснув. У моєму старому пабі «Ґроґан» таких було двоє. По різних кутках бару, однаково вдягнуті:

Кашкети
Куртки-спецівки
Спортивні штани.

Однакові напої. Завжди й щоразу — наполовину висмоктаний кухоль «Ґіннесу», з незмінною піною. Чимале досягнення. Здається, вони навіть не були знайомі. Я знав їх тільки як охоронців. Не знаю, що вони пильнували. Можливо, традиційні цінності. В одного з них стався серцевий напад. Інший пішов працювати деінде, коли в «Ґроґані» змінився власник.

Я почувався старим. П’ятдесят років наближалися, кожен поганий рік карбувався на моєму обличчі. А похмілля накидало ще п’ятірку.

— Кави? — запитав Джефф.

— А папа римський має чотки?

— Це означає «так»?

Я піднявся нагору. Вони підготували мені мансардну кімнату. Чисту, спартанську. Томасу Мертону тут було б де розвернутися. Сонячні промені пробивалися крізь віконце в даху. Це створювало ілюзію надії. Я дістав своє туалетне приладдя й пішов шукати ванну. Вона була вільна. Бездоганно прибрана, без жодної плямки, свіжі пухкі рушники викладені за розміром.

— О... кей.

Я стягнув свій зношений костюм і пішов у душ. Щосили уникав дивитися на власне тіло. Численні бійки залишили по собі сумну спадщину. Я повернув кран так, щоб окріп полився на всю котушку. Добряче щипання шкіри мене розслабило. Я загорнувся в рушник і порився в шафках.

Хіба не всі так роблять?

Там була ціла купа жіночого мотлоху. Пахло дезодорантом «Мит», я мало не задихнувся. Витрусив із пляшечки з аспірином декілька пігулок та проковтнув не запиваючи. Ще там був лосьйон після гоління в крутому залізному флаконі. Називався він «Harley».

«Та ну, Джеффе», — подумав я.

Втираючи лосьйон собі в бороду, я промовив:

— З кокаїном життя налагоджується.

Висипав декілька ліній просто на раковину, глибоко видихнув і затягнув їх. Якийсь короткий час нічого не відбувалося. Може, похмілля заважало? А потім заспівали янголи. Хвиля кайфу змішалася з нудотою. Я відчув, як мої очі широко розкрилися. Боже, біль зник. Я поплив до своєї кімнати, бурмочучи:

— Люблю своє життя.

Одягнув запрані джинси «Levi’s». Ще одне прання — і їм кінець. Надів футболку з написом «Масний Мак-Свинтус» — подарунок від пивної «Шейн Мак-Ґоуен» в Іслінгтоні. Колись вона була білою, але я поправ її з темно-синьою сорочкою. Нарешті взувся, витрусив із пачки «Marlboro» цигарку та закурив. Тільки я та Бетті Девіс іще куримо. Спустився в бар, жадібно ковтнув кави. Ідеальна — гірка, як провінційні плітки.

— У тебе, мабуть, сильні краплі для очей, — сказав Джефф.

— Що?

— У тебе очі... блищать.

— Фух, я, мабуть, більше ніколи, ніколи не питиму спрітцу, — сказала Кеті, спустившись до зали.

Джефф розповів їй про Полу Єйтс.

— Бідолашна сучка, — прокоментувала Кеті.

Через кілька хвилин вона нахилилася до мене.

— Що за запах? Пахнеш, як мій Джефф.

Вона так легко присвоїла його — мені серце наче обценьками стисли.

Я пішов до свого стільця, глибоко вдихнув. Трохи відпустило. Двері до бару відчинились, і зайшов кремезний чолов’яга. Густа чорна борода, випромінював якусь тиху енергію. Він підійшов до мене.

— Можна на два слова?

— Звісно.

— Віч-на-віч.

Я озирнувся — бар точно не був оселею приватності. Я усміхнувся трохи ширше:

— Ходімо на вулицю, там розберемося.

Куточок його рота смикнувся — єдиний натяк на те, що він оцінив жарт. Одного погляду на його руки було достатньо, аби зрозуміти, що життя його потягало. Свіже повітря вдарило, наче ключкою в носа. Я похитнувся, відчув, як мене підтримала рука.

— Свіже повітря — ще та лярва, — сказав він.

Я дістав цигарки, витрусив одну, чиркнув запальничкою. Не працює.

— Блін, — сказав я.

Чоловік був у темному костюмі, білій сорочці, краватці. Він дістав з кишені запальничку «Zippo», запропонував мені. Щире срібло. Я закурив і простягнув йому.

— Лишіть собі, — відповів він. — Я кинув.

— Це ж срібло.

— Нехай це буде позикою.

— Гаразд. Отже, — я присів на підвіконня, — що вас до мене привело?

— Ви мене знаєте?

— Нє.

— Точно?

— Я не забуваю облич.

— Я Сажотрус.

Я придивився до його обличчя. Не жартує.

— Не ображайтесь, але це для мене пусті звуки.

— Може, «тінкер»⁵ вам щось говорить?

— Це якийсь жарт?

— Я не вмію жартувати, містере Тейлор.

— Звіть мене Джек. Отже... що ви хочете?

— Допомоги.

— Не знаю, чи зможу я вам допомогти.

— Ви ж допомогли Енн Гендерсон.

Ім’я застало мене зненацька, шкрябнуло по серцю. Можливо, це якось відбилося на моєму обличчі, бо він додав:

— Вибачте, якщо завдав вам болю, містере Тейлор.

— Джек, звіть мене Джеком.

Я стрельнув бичком, простежив за дугою польоту — злетів, приземлився.

— Слухайте, Сажотрусе... Господи, ну й ім’я. Я цим більше не займаюся.

— Вона сказала, ви допоможете.

— Вона помилилася.

Я вже хотів був піти, але він підняв руки, зупиняючи мене:

— Вони вбивають наших!

Це спрацювало як стоп-кран. Без питань. Я зупинився, розвернувся до нього. Він продовжив:

— Вас довго не було. Я знаю. За останні шість місяців убили чотирьох мандрівників.

Він замовк, презирливо скривився.

— Поліція ні чорта не робить. Я ходив до начальника, Кленсі. Ви його знаєте?

Я кивнув, і він продовжив:

— Для них ці люди — просто тінкери... що постійно вбивають одне одного.

— Ну а я що можу зробити?

— Можете з’ясувати.

— Що з’ясувати?

— Хто їх убиває і навіщо.

Діти безвиході.
Патрік Мак-Ґілл

Я ЛИШИВСЯ В «НЕСТОРІ» ЩЕ НА КІЛЬКА ДНІВ. Мабуть, через те, що мені бракувало сил зібратися та поїхати. Було близько полудня, я спустився вниз, крикнув Джеффу, що хочу пива.

— Не зарано? — запитав він у мене.

— Господи, я не сплю з восьмої.

Він уважно подивився мені в очі й промовив:

— Так, добряче не спиш.

Наркота переставала діяти, я огризнувся:

— Відчепись.

Джефф змовчав, просто налив мені пива.

— Кудись поспішаєш?

Я трохи подобрішав.

— Час мені повертатися в «Бейлі».

— Побудь ще кілька днів. Кеті тобі рада.

Я подивився, як він знімає піну, тоді мовив:

— А тобі, Джеффе, з цього яка користь?

— Я твій друг. Ото і вся користь.

Хіба можна якось на це відповісти? Не знаю. Двері бару відчинились, увійшов Сажотрус. У синьому костюмі, ще синішій сорочці, з вовняною краваткою. Якби не золота сережка у вусі, зійшов би за охоронця. Мені закортіло пожартувати з цього приводу. Кинути щось на кшталт: «Це що за синя тачка тут припаркувалася?»

Але замість цього я сказав:

— Давайте до мене.

— Мінералку, будь ласка.

Джефф подивився, що в нього є.

— «Club Orange» підійде?

— Так, будь ласка.

Секунду ми вивчали один одного поглядом, а потім Сажотрус зробив ковток. Похрумтів льодом, демонструючи великі та міцні білі зуби.

— Чому ви прийшли?

— Вам потрібне житло?

— Ні-ні. Я по вуха в пропозиціях щодо помешкання.

Він стримано посміхнувся:

— Гострий у вас язик.

— Давайте ближче до справи.

Він дістав набір ключів та поклав їх на стіл.

— Знаєте Гідден-Веллі?

— Звісно... Там живе Джон Арден.

— Хто?

— Номінант на Букерівську премію, шанований драматург...

Він підняв руку.

— Я не книжна людина, містере Тейлор.

— Ніколи не пізно почати.

— Я не казав, що я неук... Зовсім інше мав на увазі.

Я побачив, як зблиснули його очі, і вирішив не кепкувати з нього більше.

Але все ж пожартував ще раз:

— Що, зачепив за живе?

Він проігнорував це.

— Мої люди купили там будинок. Але... не прижилися. Можу запропонувати його вам. Невеличкий, але пристойний.

— І ви віддасте його мені, якщо я допоможу.

— Так.

— А якщо я нікого не знайду?

— Тоді зможете прожити там пів року.

Мої інстинкти волали: «Ні». Я сказав:

— Згода.

І взяв ключі.

— Тепер розкажіть мені, що трапилося.

Він поклав переді мною якийсь шмат паперу. Я подивився на нього.

З січ..........Крісті Флінн (Оґ.)

19 лют..........Кйонн Флаерті

2 квіт..........Шонен Браун

9 черв...........Блекі Раян

— Усі мертві? — запитав я.

— Так, їх знайшли на Фейр-Ґрін, біля притулку для бідних «Саймон».

— Як?

— Що «як»?

— Як вони померли?

— Їм усім проломили голови молотком.

Він рвучко встав, підійшов до бару та сказав Джеффу:

— Маленький «Джеймісон» і кухоль пива для мого друга.

Я ще раз глипнув на список. У моїй душі шепотіла втома: «Ти виснажений».

Згадалися раптом слова з пісні, яку я колись чув:

«Він п’є не через власний морок, а через морок у душах інших».

— Щодо оплати. — Сажотрус повернувся до столу.

— Що?

— Скільки грошей ви хочете?

— А що, ви не даруєте мені той чортів будинок?

— Вам знадобляться гроші, вони всім потрібні.

Аякже.

Він вручив мені товстий конверт, напханий банкнотами.

— Якби ж він був коричневий, — зауважив я.

Сажотрус розгубився:

— Я не розумію.

— Якби конверт був коричневий, ми були б наче політикан і журналюга.

Дотеп не припав йому до душі. Він цмулив своє віскі, наче вмирав від посухи. Мені віскі обпікав горло частіше, ніж я хотів би пам’ятати. Ми перезирнулися.

— Маю пити потроху, обмежую себе, — пояснив він.

— Переді мною можете не виправдовуватися.

— Та я знаю.

— Перепрошую?

— Енн Гендерсон розповіла мені про вашу хворобу.

У мені здійнялася лють.

— «Хворобу»... так і сказала?

— У моїх людей те саме.

Він махнув лівою рукою, ніби відмахуючись від цього факту.

Я вирішив... забити.

Час уже збиратися.

— Декілька хвилин, і я буду готовий.

Нагорі я спакував сумку та поцупив флакон «Harley». Джефф і так добре пахнув. А от мені з цим згодилася б допомога. Я накинув шкіряну куртку, в якій приїхав з Лондона. Трохи пошарпана, але хай це буде її характером. Спустився до бару, простягнув Джеффові руку:

— Було весело.

— Ти куди?

— Він їде з цим тінкером, — гукнув сонний охоронець, піднявши голову.

— Чуваче, спи, — урвав його Джефф.

Сажотрус кивнув мені та вийшов на вулицю.

— Маю тепер житло в Гідден-Веллі, — сказав я.

— Від отого мужика?

— Ага.

— За які подвиги?

— Збираюся розгребти трохи лайна, яке з ним трапилося.

— Боже, Джеку, я думав, ти зав’язав із цим... після останнього разу.

— Це інша справа.

— Еге ж, а ти в ще гіршій формі, ніж тоді. Кеті! Джек їде.

Вона одразу прибігла.

— О, Джеку!

— Я буду поруч, буквально за рогом.

— А як же кіноха?

Вона так і сказала, серйозно. Коли англійці намагаються тут одомашнитись, у них їде дах.

— Яке кіно?

— «Ослятко Джулієн», режисер Гармоні Корін.

Я подивився на неї якомога тупішим поглядом. Вона взялася пояснювати:

— Це ж один із «Догми». Він ще «Ґуммо» зняв, пам’ятаєш?

— Хм, анітрохи.

— Джеку, ти просто маєш це побачити! Він сцяв разом із Ларсом фон Трієром!

Джефф за стійкою ледве сам не всцявся. Навіть охоронець усміхався. Краще сказати чесно, подумав я.

— Я нічого з цього не знаю.

Кеті виглядала пригніченою. Вона простягла мені маленький пакунок. Я побачив спереду напис: «Zhivago Records»⁶.

— Це було тобі як привітання вдома.

Я розгорнув пакунок: CD Вена Моррісона та Лінди Льюїс «You Win Again». Я зібрав увесь свій ентузіазм і пробурмотів:

— Bay.

Тепер вона зраділа:

— Я знала, що тобі сподобається. Пам’ятаєш? Перш ніж поїхати, ти подарував мені її альбом.

Я не пам’ятав, але відповів:

— Звісно.

Надворі Сажотрус сказав:

— У мене є фургон.

— У мене теж.

Це був «форд транзит», страшно побита тачка. Він помітив моє вагання і мовив:

— Двигун добрячий.

Я смикнув дверцята й закинув сумку. До нас підійшов той самий співак у білому костюмі, якого я бачив, коли приїхав, і запитав:

— Дасте трішки грошей на чай, сер?

Я вручив йому диск.

— Що це за лайно? — запитав він.

— Новинка.

МЕНЕ ЗААРЕШТУВАЛИ В ПЕРШУ Ж НІЧ У ГіДДЕН-ВЕЛЛІ. Припхались о восьмій, розбудили, коли я дрімав перед каміном. Гідден-Веллі лежить на схилі між Проспект-Гілл і Гедфорд-роуд. Райський тихий куточок у галасливому місті. З пагорба відкривається краєвид на озеро Лох-Корріб, аж дітей хочеться завести. На північ — район Боермор. За рогом — набережна Вудквей та універмаг. Будинок був сучасний, на два поверхи, по дві кімнати на кожному. Слава Богу, з дерев’яною підлогою та кам’яним каміном. Повністю мебльований, із важкими шведськими стільцями та диваном Навіть книжкова шафа була напхом напхана.

— Холодильники та морозильники заповнені, — сказав мені Сажотрус. — У шафі є випивка.

— Ви на мене чекали?

— Містере Тейлор, ми завжди на когось чекаємо.

— Ну що тут скажеш. Може, щось вип’ємо?

— Ні, я маю йти.

Якось я читав лист Вільяма Берроуза до Аллена Ґінзберґа:

Уперше мене заарештували, коли я сидів на пляжі, через підозру, що я прибув на плоту з Перу разом із молодим хлопцем і зубною щіткою. (Подорожую без багажу, тільки найнеобхідніше.) Якось уночі я вколов шість ампул метадону, й екскапітан знайшов мене в передпокої абсолютно голим. Я сидів на сидінні унітаза (яке видрав у туалеті), грався водою у відрі й співав «Deep in the Heart of Texas».

Я роздивився свій новий дім і подумав, що мене прибило до непоганого пляжу. Довго приймав ванну, потім розпакував речі, потинявся будинком. На задньому дворі знайшов вугілля, розпалив камін. Збирався посидіти декілька хвилин, але відключився. Мене розбудив грюкіт у двері. Протираючи очі, я поплентався до дверей, відчинив їх і сказав:

— Ґарди.

У формі. На вигляд — десь по шістнадцять. Але пальця в рот не клади.

— Джек Тейлор? — запитав перший.

— Ніби ви не знаєте.

— Запрошуємо вас пройти з нами, — додав другий.

— Навіщо?

— Допомогти нам вести розслідування, — посміхнувся перший.

— Хоча б кави можна взяти?

— На жаль, ні.

Патрульна машина була припаркована просто біля дверей.

— Дякую за делікатність, хлопці. Я якраз хотів справити враження на сусідів.

Один із ґардів нахилив мені голову, коли саджав до автомобіля, просто як у кіно. Дуже дбайливо, але головою об дах автівки я все одно вдарився.

— Ой, — промовив він.

На Мілл-стріт, коли ми вийшли з машини, до нас підскочив місцевий фотограф Майк Шокс і запитав:

— Хтось цікавий?

— Та ні, взагалі ні.

Мене відвели до кімнати для допитів. Я розім’яв зап’ястки, ніби з мене зняли наручники. Посередині сірого столу стояла бляшана попільничка на написі «Players Please». Я витрусив із червоної пачки цигарку, чиркнув запальничкою. Глибоко затягнувся, спробував відшукати камеру.

Відчинилися двері, зайшов Кленсі. Суперінтендант Кленсі. Бачить Бог, про нас є що розказати, але нічого хорошого. Він був присутній під час події, на якій моя кар’єра закінчилася. Тоді він був худим, наче мокра шавка. А ще ми були друзями. Але тоді, коли я звалив із міста, він уже поводився як мерзота.

Весь у відзнаках, постарів. Обличчя стало багряним, на щоках з’явилися плями. Але погляд гострий як ніколи.

— Ти повернувся, — промовив він.

— Добре підмічено.

— Я сподівався, ми вже ніколи тебе не побачимо.

— Ну що я можу сказати тобі, братан...

— Сподіваюся, що той наркоман Саттон не з’явиться.

— Це навряд.

Саттон був мертвий. Я вбив його — свого найкращого друга. Умисне вбивство — здається, так це називається. Кленсі пройшов у мене за спиною. Старий ритуал залякування. Правило допиту. У підручниках його нема — воно викарбуване в камені. Я мовив:

— Пане начальнику, я все скажу.

Я відчув, як він заніс руку. Я напружився, чекаючи удару. Але ні. Я дістав ще одну цигарку, закурив. Він спитав:

— Які в тебе справи з цими тінкерами?

— Одним тінкером.

— Будеш огризатися — закину твій зад у «Маунтджой»⁷, перш ніж ти встигнеш попросити адвоката.

— А, ти про Сажотруса.

Він ледь не луснув од люті.

— Він рідкісна мерзота!

— Від тебе він також не в захваті.

Він сів на край столу. Його штанини підскочили, відкривши лисі білі ноги над синіми шкарпетками. Він нахилився прямо до мого обличчя. Мені в ніс вдарив запах цибулі.

— Слухай-но сюди, хлопче. Тримайся подалі від цієї компанії.

Я погасив цигарку.

— То ти не будеш розслідувати вбивства чотирьох їхніх людей?

У куточках його рота виблискувала слина.

— Трикляті тінкери, вони завжди вбивають один одного, — чвиркнув він, а потім підвівся та поправив тугий службовий кітель. — Забирайся.

— Я вільний?

— Будь обережним, дядьку.

— Помагай Боже, — кинув я, прямуючи до дверей.

Я СПУСТИВСЯ ПО МІЛЛ-СТРІТ ДО ШОП-СТРІТ. Том йорк із «Radiohead» казав:

Щодня ти думаєш: може, варто зупинитися. Може, у цьому немає сенсу, тому що з усіх звуків, які ти видав, які робили тебе щасливим, висмоктано все, що вони означали. Від цього дах їде.

Декілька хвилин я постояв на містку. Там далі, біля Кладдаху, лежав пірс Німмо. Тіло Саттона так і не знайшли. Тепер його картини вважали колекційними. Як там французи називають нічні жахи? Cauchemar. Звучить потужно. Господи, кошмари алкоголіків страхітливіші, ніж у ветеранів В’єтнаму. Ти заплющуєш очі, бурчиш: «Ось воно!..», хоча тобі вже не до жартів. Спочатку, за іронією долі, алкоголь стримує кошмари або трохи затирає. Зате потім живить їх, наче паливо, і доводить до максимуму. Краще на такій межі не затримуватись. Ірландською сни — broinglόidí: м’яке, красиве слово. Алкаш завжди хоче неможливого, але приємних снів — найбільше. Дарма. Хоча Саттон уві сні не приходив. Ясна річ, я думаю про нього більшість денного часу, але вночі він не являється. Дякувати Богу.

Музика від «Merton» і кухоль пива — от чого я потребував. І не обов’язково в такій послідовності. Я пішов у букіністичну книгарню Чарлі Вірна. Справжню книгарню. Коли я спілкувався з бібліотекарем Томмі Кеннеді, який виховав і зростив мій гарний книжковий смак, він розповів мені про Сильвію Біч. У дні її блискучої слави в Парижі її магазин відвідували

Джойс
Гемінґвей
Фіцджеральд
Гертруда Стайн
Форд Меддокс Форд

Коли містер Кеннеді розповідав про це, його голос наповнювався тугою. Він так гарно описував цю міфічну атмосферу, що я майже відчував запах цигарок «Gauloise» і аромат справжньої французької кави. Я був малим, тому, звичайно ж, запитав одразу:

— Ви теж ходили туди, містере Кеннеді?

— Ні-ні, — відповів він з болем утрати в очах. — Я ніколи там не був.

Один із моїх улюблених віршів — «Крик» Ґінзберґа. Хоч кому скажу — ніхто чомусь не дивується. Напевно, люди часто чують, як я сам кричу. Він їздив зі мною до Лондона в кишені моєї куртки. Також я завжди беру «Гончу небес» Френсіса Томпсона. Це колекційна книжка, в палітурці з м’якої шкіри із золотою оздобою. Коли я сказав Томмі Кеннеді, що обрав кар’єру в поліції, він страшенно засмутився. На прощання він подарував мені цю книжку Томпсона. Від моїх п’яних ночей збірка була добряче пошарпана.

Книгарня Чарлі Вірна — це практично ідеал Томмі. Декілька років тому я порпався тут у відділі детективів. Якийсь студент тримав у руках чудове американське видання Волта Вітмена. Дивився на цінник. Чарлі саме проходив повз:

— Беріть.

— У мене грошей бракує.

— Пусте, якось занесете.

А ПОТІМ..

Вручив йому «Вибране» Роберта Фроста, сказавши:

— Ця вам теж пригодиться.

Оце клас.

Коли я ввійшов, Вінні Браун розбирав книжки. Він підняв голову:

— Ти повернувся.

У цьому магазині працювала суперкоманда: Чарлі, Вінні та Ентоні. Якось я познайомив Ентоні з книгами Пелеканоса, а за це він подарував мені повне зібрання Гаррі Крюса. Цей американець добре вписався в життя Ґолвея. Я ж і досі тут чужий.

— Як там у Лондоні? — запитав Вінні.

Нещодавно я подужав «Лондон: Біографія» Пітера Акройда. Намагаючись не виглядати ботаном, я сказав:

— Лондон — це суцільний хаос, не місто, а непрохідний лабіринт.

Вінні задумався та запитав:

— Це з Акройда?

Я небагато знаю про інтуїтивні здогадки. Не маю на увазі якусь мерзенну пісню Стінга — я про звичайний збіг, коли Бог ніби сидить у засідці. У відділі дитячої літератури блукала якась жінка. Обирала між «Барні» і «Вельветовим кроликом». Я кивнув, вона звернулася до мене:

— Містер Тейлор?

«Містер» — вмерти можна,

— У вас усе в порядку? — спитав я.

— У неділю буде повторна гра.

— Правда?

— Я молилася за те, щоб ми побили «Королівство». Як вважаєте, я правильно зробила?

— Проти «Керрі»⁸ я б і сам свічку поставив.

Вона мене оглянула з голови до ніг. Не з простою цікавістю, а наче заклопотано.

— Ви відпустили бороду.

— Так.

— Пасує.

Лондон

ЗА ПІВ РОКУ ДО СВОЄЇ ПОЇЗДКИ В АЗІЮ ТОМАС МЕРТОН ЗАПИСАВ У ЖУРНАЛІ:

Я розумію, що мені слід розлучитися з минулим — згустком інерції, помилок, дурості, гнилі, непотребу. Відчуваю величезну потребу в ясності, розсудливості або, навпаки, нерозсудливості. Потребу повернутися до реальної справи, доцільних зусиль. Маю відкинути великі сумніви. Потребую натхнення і духу. Хочу побачити ясне світло.

Його вбило струмом під час подорожі в Бангкоку, дурний нещасний випадок.

Аура того, хто загубив шлях.

Поки я жив у Лондоні, мене тягло до пропащих. Моя аура безперервного занепаду була маяком для волоцюг, що загубили шлях. Алкоголіків, торчків, зеків, невдах, грішних янголів. Прийдіть до мене всі втрачені, і я влаштую вам упізнання. Особливе місце серед них посідали двоє. Вони належали до пограничної групи тих, кого я назвав. Сержант розшукової поліції Кіґан був свинею, ще й пишався цим Похмуре минуле в Ірландії, переїхав і працював у Лондоні, райони Брікстон і Пекхем.

Крикливий вульгарний фанатик, його ось-ось мали вигнати з поліції.

Я тоді пив у шинку на Рейлтон-роуд, вмираючи від похмілля й бажання нюхнути. Відвідувачі були переважно чорні. І декілька білих, що переплутали бар. З випивки був чорний ром з кока-колою або без. Боб Марлі розійшовся не на жарт. Хлопець із дредами запропонував мені «Rolex». Я відмовився:

— Я не рахую час.

— Йоу, чуваче, дівці своїй подаруєш!

— Дівки немає.

Він відкинув свої дреди та почав підспівувати Бобу «No Woman, No Cry».

Люблю цю пісню.

Голосний регіт перекрив музику і сколихнув дим у повітрі. Я глянув через плече і побачив якогось товстуна, що вивищувався над юрбою. Його піджак лежав на підлозі, через товсте черево деякі ґудзики на сорочці повідривались. Обличчя багряне, спітніле. Він розповідав якийсь анекдот із непристойними жестами.

— Рагуль, — пробурмотів я.

Можливо, вийшло голосніше, ніж я хотів, — хлопець із дредами почув і зауважив:

— Краще не зв’язуйся з оцим мужиком.

Від таких хвилювань мене вже відділяла мінімум чарка рому, тому я спитав:

— Це ж чому?

— То Кіґан. Од його самі проблеми.

— Як на мене, просто товстий виродок.

Хлопець із дредами глянув мені в очі:

— О, дак ти ж ірландець.

І звалив. Я жестом замовив собі ще порцію. На мою думку, бухло тут було засолодке, але заходило гладенько, як добра брехня. Я знову подивився на Кіґана. Тепер він співав «Living Next Door to Alice». Я точно розчув у тексті слово «мінет». Безперечно, це був успіх, хоча й безглуздий. Одне з двох: він має зв’язки або сам коп. Хоча одне не виключало іншого.

Я намагався згадати слова з «Philosopher’s Stone». Пізніше, в моєму поганому ліжку, я спробував пригадати версію «Madame George» Маріанни Фейтфул. Оце запальна пісня.

Хтось штовхнув мене плечем, розплескавши вміст моєї склянки. Я пробурмотів:

— Якого хрі...

Почув у відповідь:

— Вибач, друже.

Я обернувся. Кіґан. Винним точно не почувався. Справжнє значення його слів було таке: «Іди на хрін». Він зміряв мене очима, щось зважив і сказав:

— Ти коп.

— Уже ні.

— Коп-ірландець. Нічого собі, щоб мене... Ґарда Шикіні.

— Шихана.

— Що?

— Вимова. Ти гівняно вимовив слово.

На якийсь моторошний момент мені здалося, що він мене зараз обійме. Думка з’явилась і щезла, він сказав:

— Люблю ірландців, принаймні декого з цих вилупків.

— Чому?

Він голосно розреготався. Відвідувачі повернули голови, потім знову відвернулись. Усе в ньому видавало тварюку, селюка, дурбецала. Але за сміх можна пробачити багато. Цей сміх здіймався із самого низу, і в ньому відчувалася крапля тяжкості й болю. Він сказав:

— Якось я їздив у відпустку до Ґолвея на кінні перегони, але жодного триклятого коня так і не побачив.

— Я саме з Ґолвея.

— Жартуєш!

Про таке зазвичай не брешуть: ти або звідти, або ні. Я міг закінчити цю розмову одним махом, сказавши: «Ми не любимо англійців». Може, мене підкупив його сміх, ром усередині і взагалі мій район. Я простягнув руку:

— Джек Тейлор.

Він потиснув:

— Кіґан.

— І все?

— Ну, може, ще сержант-детектив.

Він свиснув якійсь жінці, та плавно підійшла. Жодна кількість випитого рому не зробила б її гарненькою. Але з неї аж перло сексом, через вінця переливалося. Він поклав руку їй на дупу і запитав:

— Як, ти сказала, тебе звуть, крихітко?

— Рода.

— Родо, це Джек Тейлор, він ірландський ґард, тут під прикриттям.

Вона широко всміхнулася. Уже чула всі затягані фрази й підкати, які тільки існують у світі. Він шльопнув її по сідницях:

— Піди припудри носик, лялечко. Чоловіча розмова.

Він подивився їй услід, тоді хитнув головою в її бік:

— То що, Джеку... хочеш собі таку?

ЛОНДОН ПРОПОНУЄ МАЙЖЕ ВСЕ, ЧОГО МОЖЕ ЖАДАТИ ЛЮДИНА. Е. Б. Байт якось написав про Нью-Йорк:

«Окрім усього іншого, він пропонує шанс бути везучим».

Лондон, звісно, зовсім інше місто, але схоже на те. Ніколи не перестає дивувати. Мені потрібна була освіта.

Я читав багато, практично до виснаження, але неймовірно безладно. Мені хотілося впорядкувати знання. Вирішив піти на вечірні курси Лондонського коледжу. Обрав літературу й філософію. Я носив бороду і шарф, який придбав у секонді. Був у дуже студентському настрої. Я не був там найстаршим, але точно найбільш обшарпаним. У листопаді в Лондоні погода вкрай кепська. Піднімаючись по Ледброк-Ґров проти вітру, що виє в лице, можна промерзнути до кісток. Убога кімнатка довершувала моє жалюгідне становище. Ліжко, крісло, електричний обігрівач і душ. А, так, ще електроплитка. Шпалери висіли шматтям (я не жартую). Щоб поглибити страждання, я читав «Площу похмілля» Патріка Гамільтона. Похмура річ. Він писав: «Ті, кого залишив Господь, завжди можуть погрітися біля газового вогню на Ерлз-Корті». Я б і сам не відмовився піти туди.

Є таке магічне ірландське слово sneachta. Вимовляється «шнякхта», гортанно. Перекладається як «сніг». Першої ночі мого студентства сніг ішов безперервно. Безжальний і дошкульний. Я одягав чорні теплі джинси, термобілизну, черевики на товстій підошві, теплу сорочку, джинсову куртку. Зверху накидав шкіряне пальто, на голову — шапку. І все одно мерзнув. Пам’ятаєте «Блюз Гілл-стріт»⁹? Там хлопець працював під прикриттям і вічно лаяв злочинців: «Ах ти ж собача морда!» Я виглядав десь так. Не дуже спокусливо, але мені було байдуже. Принаймні я так думав. Діла до цього мені не було. Енн Гендерсон там, у Ґолвеї, розбила мені серце. Я не вірив, що захочу принаймні підійти до будь-якої жінки.

Лектор виявився мудаком. Теж із бородою. Поводився з нами, як із лайном. Ну й хрін з ним. Він белькотів щось про Троллопа, я почав куняти. Було тепло. Я звернув увагу на брюнетку ліворуч. Трохи за сорок, строге бліде обличчя. Під важкою паркою вгадувалося розкішне тіло. Вона перехопила мій погляд, подивилася кілька секунд, відвела очі. Лекція скінчилася, лектор почав роздавати завдання, ця жінка повернулася до мене:

— Guten Tag, Gedichte und Briefe zweisprächig¹⁰.

— Що?

— Емілі Діксон, її вірші.

— Повірю вам на слово.

Вона простягнула руку і представилася:

— Кікі.

Якби я згадав Кікі Ді¹¹, то негайно видав би свій вік. Я сказав:

— Джек Тейлор.

— Ну і, Джеку Тейлоре, не хочете зі мною випити?

— Спробую.

У неї був акцент європейки, яка вчила англійську в Америці. Приємно звучить.

Є певна велич в англійських пабів. Вони неймовірно відрізняються від ірландських. Я б не хотів це визнавати, але в англійських пабах приємніше. Чи навіть найкраще слово тут — затишніше. Ми йшли мовчки по пронизливому холоду до найближчого пабу. Увійшовши всередину, в усіх сенсах відтанули. Вона зупинилася біля каміна, почала знімати верхній одяг, а в мене почалася ломка. Я не нюхав кокаїну вже чотири дні. Не тому, що вирішив кинути, — просто мого дилера загребли. І шморгав носом я зовсім не від холоду. Я промерз і зовні, і зсередини.

— Що будете пити? — запитав я.

— Гарячий пунш, я правильно назвала?

— Ви, певно, ніколи не помиляєтеся?

Хазяїн-бармен був п’яницею. Видавали його пом’яте обличчя, несвіжий костюм і персні з масивними печатками. Він сказав низьким басом:

— Доброго вам вечора, сер.

— Дайте два гарячі пунші, краще у великих кухлях... Ну й те, що самі п’єте.

В англійців існує чарівне правило — можна пити на роботі. Мені таке коштувало кар’єри. Він пив велике бренді й відповів:

— Із величезним задоволенням.

Кікі сіла практично біля каміна. Я сказав:

— А ви гаряча жінка.

— Якби ж то!

Я занадто старий для енергійного сексу. Але тієї миті відчув примарний приплив бажання. Простягнув їй пунш:

— Sláіntе¹².

— Перепрошую?

— Ірландська.

— Красиво.

Зазвичай я не псую віскі. Жодного льоду або води, п’ю чисте, як янгольські крила. Але пунш був що треба. Ми замовили ще по одному, пальці в мене на ногах потепліли.

— Ви звідки? — запитав я Кікі.

— З Гамбурга.

Я певен, що на це можна було відповісти розумно, може, навіть дотепно, але в мене не вийшло. Я згадав серіал «Вежі Фоулті»: «Не кажи про війну, не кажи про війну». Ляпнув:

— Ага.

Вона пильніше придивилася до мене.

— П’ятдесят три.

— Що?

— Вам п’ятдесят три роки.

Тепер я вже почув її німецький акцент. Вона хотіла, щоб мені було п’ятдесят три.

— Сорок дев’ять.

Вона не повірила. Відбувалася дивна річ. У моїй голові лунали брати Ф’юрі, їхня пісня «When You Were Sweet Sixteen». He просто уривками, а повністю. На мить музика заполонила все. Я бачив, як ворушаться губи Кікі, але не чув голосу. Хитнув головою, музика стихла. Вона питала мене:

— Хочеш зі мною переспати?

УБИЛИ ЩЕ ОДНОГО ТІНКЕРА. Я ВСТАВ ПІЗНО, ПРОКИНУВСЯ РОЗГУБЛЕНИМ. Де я, в біса? Зручне ліжко, чиста кімната, ситцеві фіранки. Гідден-Веллі. Чорт, я ж тепер маю дім. Мені подобалося це відчуття. Я повільно прийняв душ, похмілля майже не мучило, майже нічого не боліло. Натягнув спортивні штани й тонкий светр з логотипом «Brixton Academy». Пройшовся босоніж, насолоджуючись дерев’яною підлогою. Приготував яєчню і бонусом — справжню каву. У кухні чудово пахло. Я побризкався «Harley» й занурився в атмосферу.

Увімкнув радіо і знайшов станцію зі старим роком. Прослухав «Chicago» і «Supertramp». Круто.

У двері подзвонили. Це був Сажотрус. Закипаючи від гніву, він запитав:

— Ви чули?!

— Що чув?

— Убили ще одного з наших!

— Бляха.

Він забіг у будинок. Я зачинив двері, вирішив діяти обережно. Він витріщився на яєчню. Я запитав:

— Щось будете?

— Чаю, будь ласка.

Він сів і дістав цигарку. Не цілу пачку, а одну зім’яту цигарку. Я передав йому запальничку «Zippo», він сказав:

— Пів року намагався кинути.

І закурив. Я налив йому чаю, теж підпалив цигарку. Моя страва прохолола.

— Я зіпсував вам сніданок, — промовив він.

— Не переживайте, я ненавиджу яйця.

Я не тиснув на нього, сам усе розповість. Він сказав:

— Шон Hoc був моїм племінником. Я купив йому перший фургон. Минулої ночі його знайшли голим на Фейр-Ґрін. З відрубаною рукою.

— Господи.

— Вони кинули його спливати кров’ю.

Він опустив руку і помацав сумку «Adidas». Я не одразу її помітив. Він штовхнув її до мене й наказав:

— Відкрийте.

— Може, не варто.

— Відкрийте, містере Тейлор.

Я нахилився, глибоко зітхнув і розстебнув блискавку. Побачив скривавлену руку. Яке це прокляття — бути спостережливим. Шлунок стиснувся, а мозок холодно фіксував деталі. Чисті нігті, товста обручка на безіменному пальці, чорне волосся там, де руку було по-дикунськи перерубано. Я підвівся, кухня попливла перед очима. Підійшов до вмивальника, відкрив холодний кран і засунув голову під струмінь. Не знаю, скільки я так простояв. Озирнувся тільки коли Сажотрус простягнув мені рушник і запитав:

— Вам налити?

Я кивнув. Сумку він уже застібнув і поставив на стілець. Дав мені чашку. Я ковтнув. Бренді. Коли я востаннє пив бренді, то отямився в психлікарні в Беллінаслоу. Якби я міг піднятися сходами, то додав би до бренді смужку кокаїну. Дуже, бляха, багато смужок. У шлунку потеплішало, мене охопив штучний спокій. Сажотрус видобув із моєї пачки цигарку, прикурив і тицьнув її мені до рота. Я сказав:

— Дякую, не турбуйтеся, я в порядку.

Він заварив ще чаю.

— Це залишили в мене на порозі. Сумку міг відкрити хто-небудь із моїх дітей.

Я знав, що це безглуздо, але вирішив діяти за правилами і запитав:

— У поліцію дзвонили?

Він шумно втягнув повітря крізь зуби, наче хотів плюнути, і запитав:

— А ви хіба самі не зустрічалися вчора з їхнім головним начальником?

— Звідки ви знаєте?

— Ви на мене працюєте, я маю бути в курсі того, як просуваються справи.

Я не був у захваті від оцього «ви на мене працюєте» і вирішив, що треба зараз усе прояснити. Поставив чашку і додав:

— Дещо з’ясуймо, приятелю. Я вам допомагаю, а не працюю на вас. Ви мені не бос, я не ваш службовець. Це зрозуміло?

Він ледь усміхнувся:

— Ви горда людина, Джеку Тейлоре. Я розумію гордість. Ось, тримайте.

Він простягнув мені щось, загорнуте в ганчірку.

— Розгорніть самі, — сказав я.

Він послухався. 9-міліметровий браунінг, потужний. Він пояснив:

— Тут є кнопка, бачите?

Він натиснув на неї, вискочила обойма,

— Тринадцять пострілів, одна куля вже в дулі. Ось запобіжник. Щоб запрацювало, зведіть курок.

Він поклав пістолет на стіл. Я запитав:

— І що конкретно я повинен із ним робити?

— Це для вашої безпеки.

— Ні, дякую, я не люблю зброї.

Він загорнув пістолет, підійшов до умивальника і відчинив дверцята під ним. Засунув згорток за трубу й зауважив:

— Ніколи не знаєш, коли пригодиться.

— У вас є припущення? Хто може хотіти вбивати ваших людей?

— Гляньте новини. Тінкерів ненавидять усі.

— Безцінна допомога.

МЕНІ БУЛИ ПОТРІБНІ КОСТЮМ ТА ІНФОРМАЦІЯ. В «ОКСФЕМІ» ВСЕ БУЛО ЗАДОРОГО. Якось у Лондоні я зайшов до їхнього магазину на Гай-стріт у Кенсінгтоні. Піджаки були прикріплені ланцюгами, наче в бутиках на Ріджент-стріт. Що за фігня? Дякую, не треба. Я пішов в «Age Concern», вибрав синій костюм. Завеликий, але я можу розтовстіти. Щоб сховати пістолет, будь-який костюм підійде. Витратив п’ятірку, взявши ще темно-синю сорочку і вовняну краватку. Продавчиня, справжня англійка, навіть вибачилася:

— Вибачте, що так дорого.

— Ви жартуєте?

Вона не жартувала.

— Він абсолютно новий, тому нам довелося підвищити ціну.

Я задумався. Зрозуміло, вона англійка, але ж і в них є почуття гумору. Тому я сказав:

— Це просто пограбування серед білого дня.

Вона широко всміхнулася:

— Знаєте, я додам ще й новеньку хусточку!

— Та це вже занадто!

Черевики в мене вже були. Кікі купила мені пару «Weejuns». Далі розмова з жінкою. Я зневажав себе за це, але диявол підганяв. Зателефонував Кеті. Вона сухо відповіла:

— Привіт.

— Мені потрібна твоя допомога, дівчинко.

— Ну звісно. Що цього разу, Джеку?

— Ім’я.

— Ох, Джеку.

Вона знала, про що я. Вона й сама там була. Я додав благальних ноток:

— Мені вкрай паскудно, Кеті.

Я чекав — що мені лишалося? Стояв у телефонній буді, стискаючи свій синій костюм, ґард на канікулах.

— Стюарт.

Дала мені адресу. Я запитав:

— Він буде вдома?

— Він завжди вдома.

Клац. Бездушна телефонна трубка. Джеффу вона не скаже, але я щойно поставив під загрозу нашу дружбу. Переживемо, але я добряче потоптався по ній. Пішов за адресою — виявилося, що будинок біля каналу. Звичайний, без вивіски «Продавець наркотиків». Я натиснув на дзвоник.

Відчинив банківський службовець, очі гострі, як у касира. Я запитав:

— Стюарт?

— Кеті дзвонила. Заходьте.

Усередині проста вітальня. Жодних картин із птахами, але загалом усе стандартно. У рамці висіла «Desiderata»¹³. Стюарт запитав:

— Чогось бажаєте?

— Так, грам кокаїну.

Він увічливо розсміявся, тому я запитав:

— Ви часом не працюєте в «Банку Ірландії»?

— Навряд. Хоча вас я знаю.

— Хіба?

— Ви Джек Тейлор, колишній поліцейський. Минулого року про вас писали газети.

— Стю, то як щодо кокаїну?

Він вибачився, вийшов і повернувся з коричневим конвертом. Країна тримається на коричневих конвертах. Сказав:

— Тут півтора.

— Відмінно, яка ціна?

Дорого. На прощання він додав:

— Дзвоніть у будь-який час.

Вхід на цвинтар заборонено циганам,
вуличним крамарям, жебракам і волоцюгам.
Лондонська постанова

ПРИЙШЛО БАГАТО НАРОДУ, Я СКІЛЬКИ ЩЕ НЕ БАЧИВ НА ПОХОРОНАХ. Бог свідок, я по них походив. Іноді сам почуваюся старим кладовищем, забитим трунами. Але похорони тінкера не йдуть у порівняння.

Майже жебрацька мрія. Якщо в житті немає нічого правдивого, залишається полюбити смерть. Тінкери добряче випереджають у цьому решту людей.

Назвати цю подію гучним, дивовижним видовищем — це не сказати нічого.

По-перше, слід знати, що витрати не мають значення. По-друге, я майже певен, що ніде не буває такого бурхливого горя. Арабські жінки — найкращі в оплакуванні, але й ті не зрівняються з цими мандрівними продавцями. Річ навіть не в шматуванні одягу на собі. Вони рвуть свої душі.

Якби це побачив Ділан Томас, то подумав би, що його рядок «лютуй, гнівися, тільки не згасай»¹⁴ матеріалізувався.

Я зрадів, що церемонія відбувалася на кладовищі Боер-мору, тому що ніхто з моїх там не похований. Вони всі сплять у Рауні, поруч із мертвим коханцем Нори Барнакл. Треба якось туди навідатись.

Іти пішки за катафалком завжди здавалося мені віджилою традицією.

Але не сьогодні. До мене підійшов Сажотрус і запропонував:

— Можу підвезти.

— Піду пішки.

Він був дуже задоволений. Біля могили дехто з тінкерів тиснув мені руку, плескав по плечу. Я не з чесних: громадян і не тінкер. Але достатньо поза законом, аби вписатися. Вони говорили:

— Нехай благословить вас Господь, сер, спасибі за турботу. Хай береже вас Божа матір.

Щось таке. У словах відчувалося тепло. Я вже добряче нанюхався, тому не усвідомлював болю. Пішов тинятися між надгробками і натрапив на ось це:

Томмі Кеннеді
Бібліотекар
1938-1989

Господи, він помер приблизно в моєму віці. Я не вірю в погані прикмети, але кокаїн вірить. Я мимоволі здригнувся. І не почув, як ззаду підійшов Сажотрус.

— Джеку.

Я підстрибнув на пів метра. Він кивнув на надгробний камінь і сказав:

— Він був нашим товаришем.

— І моїм.

— Найкращі йдуть першими.

— Тим більше приводів сумувати.

Він подивився на мене співчутливо. Чоловіки рідко таке роблять. Ми не виставляємо почуттів напоказ. Я навіть припускати не хотів, що він про мене подумав.

— У готелі будуть невеличкі поминки, — сказав він.

— Дякую, зайду.

— Я не сумнівався, Джеку.

І він пішов. Я поклав руку на надгробок Томмі, вона тремтіла. Мало хто був до мене таким добрим і стільки навчав. А я поїхав до Темплмора вчитися на поліцейського і геть про нього забув. На свій довічний сором, я дізнався про смерть Томмі тільки через два роки після того, як його поховали. Сподіваюся, Господь пробачить мені — це його робота. Але я не пробачу. Священник на цьому похороні був моїм заклятим ворогом Отець Малахія. Приятель моєї матусі, який мене на дух не терпів. Він курив сигарети «Мейджор», які колись мали швидкоплинний успіх, бо Роббі Колтрейн курив їх у «Методі крекера». Оце справжні цвяхи в труну, міцніші за потін¹⁵ і просто вбивчі. Він сильно постарів, але завзяті курці всі так. Малахія підійшов і промовив:

— Ти повернувся.

— Дійсно.

— Я б убив за цигарку.

— Ви кидаєте?

— Господи, звісно ж, ні, просто забув у церкві. Служки обов’язково поцуплять їх.

Я простягнув йому свою червону пачку. Він глипнув на мене:

— А ти коли почав?

— Вибачте, святий отче, ви будете курити чи ні?

Він узяв сигарету й одразу ж відірвав фільтр. Я дав йому прикурити, і він жадібно затягнувся.

— Лайно.

— Типове слово для священника.

— Ненавиджу ці штуки.

— То не куріть.

— Та не цигарки... похорони, особливо цих людей.

— Усі ми Божі діти.

Він викинув цигарку.

— Тінкери — нічиї діти.

І пішов, перш ніж я встиг відповісти.

До готелю я, очевидно, прийшов найраніше. Один розумніший за мене чоловік сказав:

«Хай їм, трясця, краще живеться за те, що впустили тінкерів!»

Останнім часом тінкери почали боротися після довгих років дискримінації. Вигравали судові процеси проти публічних закладів, до яких їх не пускали, і власники пабів мали змінити свої погляди. Оскільки мене самого не пускали до безлічі таких закладів, моє серце з цього приводу кров’ю не обливалося.

Я підійшов до стійки. Бармен був схожий на Роббі Вільямса. Залишалося сподіватися, що манери в нього кращі.

— Доброго дня, сер. Ви з похорону?

— Так.

— Усе на барі безкоштовно до другої тридцять. Що вам налити?

— Кухоль пива і чарку «Джеймісона».

— Не бажаєте присісти, сер? Я принесу.

Я сів і почав гризти арахіс. Дивно, але мої думки занесли мене до двох письменників, з якими мене познайомив Томмі Кеннеді. Це були Вальтер Макен, прекрасний тоді і тепер, та Пол Сміт. Колись на моїй полиці стояли «Вівтар Естер», «Сезон упертості» і мій сумний фаворит — «У мені співає літо». Не так давно в бібліотеці Ламбета я відшукав його «Землячку». Як на мене, ця книжка, видана в 1961 році, перевершує і «Місто повій»¹⁶, і «Прах Анджели»¹⁷. Завдяки Полу Сміту я відкрив для себе Едну Сент-Вінсент Міллей, а це не абихто. Бармен приніс випивку і сказав:

— Доброго здоров’я.

— Байдуже.

Пиво виявилось ідеальним, я такого ще не пив. Здається, Фленн О’Браєн мав рацію: «Немає нічого кращого за кухоль простого пива». Добре змочило кокаїн, яким я закинувся. Коли я був ще молодим поліцейським, то вирішив подивитися Еймона Морріссі в «Браті» й планував глянути на Джека Мак-Ґоврана в «Чекаючи на Ґодо». Замість цього я напився. Величезна помилка. Я пригубив віскі й майже злетів до небес. Почали сходитися крамарі. Підійшов Сажотрус і сказав:

— Не сидіть на самоті.

— Це правило чи що? Скажіть, що ви зробили з рукою? — Поховав.

Я відпив добрячий ковток віскі. Обпекло, сволота. Те, що треба. Ресторан хитався перед очима. Я сказав:

— Багато народу прийшло.

— Ми віддаємо шану нашим померлим. Про них більше ніхто не подбає.

— Сажотрусе, не ображайтесь, але я повинен знати, як вас називати.

— Не розумію.

— Блукачі, тінкери, цигани... як? Мені незручно називати вас тінкерами.

— Нас усі так звуть.

— Я ж не про це питаю. Як мені вас називати?

— Клан.

— О, це мені подобається.

У його очах з’явилася задума. Він сказав:

— Після Великого голоду, якщо клани сварилися, то підпалювали оселі один одному, тому нас вигнали.

Його покликали одразу декілька людей, він повернувся до реальності:

— Мені треба йти.

— Назад до клану.

Він злегка всміхнувся. Я замовив собі ще пійла і раптом усвідомив, що мені з ними надзвичайно легко. Я міг би напитися до чортиків, але розумів, що маю триматися в нормі. Сказав собі:

«Все дуже просто. Треба тільки виявити, хто і чому».

Допиваючи віскі, я вирішив: «Пофіг хто. Досить просто чому».

Я стояв на Фейр-Ґрін. На північ — притулок «Саймон». Мені бракувало всього кількох чарок, щоб опинитися там. Якби вони мене прийняли. Я пішов від клану тінкерів. Боже мій, як вони вабили, волали, просили мене:

«Повернися, напийся, ми про тебе подбаємо».

Я був упевнений, що подбають. Ясна річ, я пішов на схід, минувши мінімум чотири бари, де мою появу принаймні стерпіли б. Точніше й не скажеш. Коли я впиваюся до певного стану, то мені дуже хочеться жерти. Смаженої картоплі в оцті, в газеті, з божественним ароматом — порційного раю.

Відгомін дитинства, про яке я би мріяв. Найприємнішим спогадом моїх дитячих років була картопля ввечері в п’ятницю. До школи на вихідних не треба, у неділю ми грали у футбол, і в кишені завжди лежали шість пенсів на смажену картоплю. Ці миті було майже неможливо зіпсувати. Я летів до закусочної, де продавали картоплю, з насолодою вдихав магічний насичений запах оцту і жиру. Я умлівав від передчуття, нарешті підходила моя черга, і я вигукував:

— Одну з собою, із сіллю й оцтом!

Картоплю насипали в пакунок із газети, вона була надто гаряча, щоб їсти, тому я просто встромляв ніс в аромат. Найчастіше в дитинстві я присягався, що дорослим їстиму виключно це. Одна з причин, через які я зараз ненавиджу фастфуд, — він позбавив дітей магії картоплі фрі з мого дитинства. У Боерморі лишився один заклад, де досі можна отримати газетний пакунок смаженої картоплі. І цього разу я купив її саме там. Ішов вулицею Святої Бригіти, тримаючи в руках гарячий пакунок. Потім перейшов дорогу і, не доходячи до розкішних апартаментів, повернув на пагорб. Просто над Гідден-Веллі тече вдалину річка Корріб. Уночі вогні коледжу Діви Марії відбиваються у воді й викликають загадкову журбу. Але за чим?

Я й досі не знаю.

Біля будинку я за давньою традицією пововтузився з ключами. І почув:

— Перепрошую?

Я озирнувся й отримав по морді залізним ломом. Відчув, як посипалися зуби.

— Тягни його до провулку.

Провулок був біля будинку. Мене потягли, а потім довбонули по яйцях. Мене вирвало картоплею і випивкою. Хтось гаркнув:

— Чорт, він мене обблював!

— То зламай йому ніс.

Мені в лице прилетів той самий лом. І на цьому все. Я лежав притулившись до стіни. Голос над вухом промовив:

— З тінкерами водишся, так?

Потім хтось шумно втягнув повітря і вдарив мене в скроню. Я вирубився. Отямившись, не міг зрозуміти, скільки часу пролежав. Повз пройшла літня пара, жінка зауважила:

— Ну що за вигляд, сором.

Якби я міг, я б крикнув: «А чого ви очікували? Я ж тінкер».

Згодом я доплівся в будинок, до умивальника. Сплюнув кров із зубами. Пішов до вітальні, приклався до горла пляшки ірландського віскі. Алкоголь обпік зранені ясна, але все-таки потрапив куди слід. Мій костюм було зіпсовано, блакитна сорочка перетворилася на лахміття. Попри те, що показують у фільмах, треба добряче постаратися, щоб отак роздерти сорочку. Я знайшов зім’яті цигарки й закурив. Стиснув важку запальничку «Zippo», як талісман. Ще віскі — мені трохи полегшало. Довго шукав номер телефону Сажотруса, зосереджувався цілу вічність, нарешті:

— Алло?

— Це Джек, допоможіть...

І знепритомнів.

Коли я знову розплющив очі, то не відразу зрозумів, де я. Ліжко, піжама. Перша думка:

«Чорт, тільки не лікарня».

Якби лікарні дарували бонусні милі, я б подорожував без кінця. А потім у мене серце похололо: хтось біля дверей. Голова розколювалася від болю. Сажотрус спить у кріслі. Несе нічну варту. Дивно, але я не відчував похмілля. Чому це? Тривожно. На колінах у Сажотруса лежав дев’ятиміліметровий пістолет. Краще мені не робити різких рухів. Злегка кашлянув. Він поворухнувся, я запитав:

— Де моє похмілля?

Він стрепенувся, схоже, здивувався, побачивши пістолет, поклав його на підлогу і відповів:

— Вас напхали знеболювальними.

Рот онімів і не болів. Оніміння можна стерпіти.

— Хто поклав мене в ліжко?

Він усміхнувся:

— Ми знайшли вас на підлозі. Ви були у вкрай кепському стані, друже мій. Покликали лікаря, він над вами почаклував. Це було два дні тому.

— Боже.

— Клан охороняє вас по черзі. Звісно, вам знадобиться стоматолог.

— Я хочу чаю.

Він підвівся, я кивнув на пістолет. Сажотрус мовив:

— Якби він був із вами, ви б не втратили зуби.

— Я ніс смажену картоплю. Якби в мене була зброя, мені забили б її в горлянку.

— Несподівано напали?

— Та просто як у казці!

Він пішов готувати чай, а я обережно спустив ноги з ліжка. Мене хитало, але я втримався на ногах. Повільно рушив до туалету, уникаючи дзеркала. Я ніколи не був красунчиком, але без зубів, напевно, став зразковою потворою. Сказав собі:

«Це додає твоєму обличчю характеру».

Ще б пак. Порожня щелепа і пістолет — може, тоді люди не зачіпатимуть мене.

Діставшись униз, я натягнув тонкий светр і старі джинси. Яйця були чорно-сині й набрякли. Випив теплого чаю, від тостів відмовився. Сажотрус дав мені декілька червоних і сірих капсул:

— Допоможуть приглушити біль.

Я подумав про кокаїн, але зі зламаним носом? Він сказав:

— Я прибрав кокаїн на випадок, якщо загляне поліція.

Я не відповів, і він додав:

— Тірнанси.

— Що?

— То були брати Тірнанси, вони напали. Ненавидять тінкерів. Останнім часом їх не було чути, але коли вони з’являться знову... Я вам повідомлю.

Усі вважали, що основа — це бесіда:
ввічлива, цивілізована, майже банальна;
і кава з молоком, без цукру. Такий був
звичайний вибір. Нічого дивного.
Але я пив чай...
Незвичайний вибір —
майже як повстання.
Джефф О’Коннелл

ЯКЩО НЕ РАХУВАТИ ВІЗИТУ ДО ЗУБНОГО, НАСТУПНІ ДЕКІЛЬКА ТИЖНІВ Я МАЙЖЕ НІКУДИ НЕ ХОДИВ. Сидів удома, майже завжди п’яний. Стоматолог сказав:

— Ух...

Це погано. Він запитав:

— Що сталось?

— У регбі грав.

Він подивився на мене з недовірою, але змовчав. Я провів у кріслі півтори години, поки він робив жахливі речі. У моєму роті було стільки інструментів, що я міг би з легкістю відкрити гурток «Зроби сам». Коли він перервався, я попросив:

— Тільки не розповідайте мені, що ви робили.

— Я вибрав майже всі уламки і...

— Господи, док... чесно. Я щиро не хочу нічого знати.

Потім він знову сів у крісло й почав колупатися. Нарешті зняв зліпок і повідомив:

— За два тижні можна буде ставити.

— А можна поки що приліпити що-небудь тимчасове?

Він похитав головою:

— Повірте мені, містере Тейлор, коли мине анестезія, вам заважатиме навіть власний язик.

Коли я зібрався йти, він запитав:

— У вас є медична страховка?

— Ні. Страховки нема, зубів нема: типовий ірландець у розквіті сил.

— Принаймні з вами почуття гумору. Воно вам знадобиться.

— Дякую, док. Хотів би я сказати, що було приємно з вами посидіти.

— Я б на вашому місці трохи відпочив від регбі.

У моєму останньому розслідуванні я мав справу з полісменом Бренданом Фладом. Він побив мене до півсмерті, зламав пальці на лівій руці. Це сталося під час нашої першої зустрічі. Потім він став набожним і неймовірно змінився. Фактично розкрив усю справу, а потім довів мене до вбивства мого найкращого друга. Отакі яскраві в нас стосунки. Я зберіг його номер і зателефонував того вечора.

— Алло?

— Брендане, це Джек Тейлор.

Довга пауза, потім я почув глибоке зітхання.

— Ви повернулися.

— Так точно.

— Вашого друга не знайшли.

— Ні, не знайшли.

— Чим можу допомогти, Джеку?

— Раніше ваша інформація дуже допомогла. Чи не міг би я скористатися вашою допомогою ще раз?

— Якщо це не суперечитиме волі Божій.

— Досі віруєте?

— Так, Джеку, і Бог у вас вірить.

— Це втішає.

Я розповів йому про вбивства тінкерів. Він запитав:

— Поліція цим не займається, правильно?

— Тому я вам і телефоную. Зможете допомогти?

— Залиште мені ваш номер. Я розпитаю декого.

— Чудово, але будьте обережним.

— Бог направить.

Клац.

Я пив віскі «Robin Redbreast». Це дійсно Божий привіт із п’ятдесятих. Мій батько зазвичай випивав склянку такого з різдвяним пирогом. Бачить Бог, пироги моєї матері можна було з’їсти тільки так. Батько був доброю людиною. Моя мати була сукою тоді й відтоді не змінилася. Я не чув про неї нічого вже понад рік. Може, померла. Єдине, що вона в мені любила, — це мої невдачі. З таким сином вона могла мучитися все життя. Ця жінка була народжена, щоб стати мученицею, але виключно в присутності глядачів. Тільки би платили за квитки.

Моє звільнення з поліції, пияцтво, невдале життя — більшого вона не могла й бажати. І старалася все гарно вистраждати. Чорт, чого я взагалі так завівся? Я взяв слухавку, зателефонував Кікі. Номер я знав напам’ять.

— Це Джек.

— Джеку, як твої справи? Чому не дзвониш? Коли приїхати?

— Боже мій, повільніше. Я в порядку... Скучив за тобою.

— То мені приїхати?

— Ясна річ, але через пару тижнів.

— Чому, Джеку?

— Косметичні причини.

— Не розумію.

— У мене є гарні новини. Я тепер маю будинок і роботу.

— Але, Джеку, ти ж знаєш, мені потрібен власний простір.

Мені хотілося крикнути:

«Якщо тобі потрібен власний простір, якого біса ти пхаєшся до Ірландії?»

Але я стримався, лише сказав:

— Побудеш тут кілька днів, звикнеш до обстановки.

— В Ірландії все настільки інакше?

— Повір мені, я живу тут майже п’ятдесят років, але звикаю й досі.

— Отже, я можу приїхати через два тижні?

— Безперечно.

— І... Джеку, ти мене кохаєш?

— Звичайно.

— Я теж тебе кохаю.

Я поклав слухавку й задумався. Ні, я її не кохав. У всьому винне кляте віскі «Robin Redbreast».

У ранок, коли мені поставили нові зуби, я відчув себе найщасливішим приватним детективом. Пам’ятаєте «Dire Straits»? Вони що завгодно могли зіграти. Це серйозне досягнення. Потім ще й принцеса Діана оголосила, що це її найулюбленіший гурт, і все. Сайонара, сисунці. Тепер їх ставлять на одну полицю з «Duran Duran», а звідти вже немає вороття. «Money for Nothing» звучало дуже самовдоволено. Як і багато інших рок-зірок, Марк Ноп-флер віддав данину скромності своєю грою в гурті «The Notting Hillbillies». Так, ми всі звичайні хлопці. Пізніше гурт спустив себе в звичайний унітаз. Ось такі дурниці я думав, поки дантист ставив мені нові коронки. Він сказав:

— Треба буде трохи до них звикнути.

— Як і до нової Ірландії.

Він усміхнувся і назвав ціну.

— Боже мій, а ці зуби можна орендувати?

Він не оцінив жарту.

Поки я йшов по Шоп-стріт, весь час усміхався, щоб усі оцінили зуби. Почув, як якийсь алкаш зауважив:

— А цей хлопак уже нализався.

Я пройшов повз паб «Ґроґан» — колись мій улюблений. Ліону, колишньому власникові, належала більша частина мого серця. Його теж убили, теж через мене. Від цієї думки моя усмішка згасла. Я дістався до Гідден-Веллі, на кухні чекав Сажотрус.

— О, будь ласка, приходьте коли завгодно, зовсім не обов’язково дзвонити заздалегідь, — пробурмотів я.

Він наче оцінив мене.

— Нові зуби, так?

Я посвітив йому всім ротом. Він кивнув і запитав:

— Як ваші яйця?

— Набряк спав.

Знову кивок.

— Я не мав на увазі фізичні.

— А, ви про метафоричні яйця. Ну, поверніть мені кокаїн, і я переверну землю.

— Їх усього двоє, Тірнансів. Вони з’явилися.

Мої нутрощі стиснулися. Він поліз до кишені піджака. Сажотрус завжди був у темному костюмі й білій сорочці. Загалом він був більше схожий на офіціанта-грека, ніж на мандрівного ділка. Він дістав шкіряний мішечок із ремінцем, щоб можна було надіти на шию.

— До речі, чому ви в костюмі? — запитав я. — Не схоже, що вам потрібно сидіти в офісі.

Він сумно посміхнувся.

— Мені треба залишатися респектабельним. Від нас очікують, що ми будемо виглядати як безхатьки, але я спростовую ці стереотипи.

— Зрозуміло. А вам не хочеться іноді наплювати і просто розслабитися?

Він відмахнувся від цієї нісенітниці, поплескав рукою по мішечку:

— Відкрийте.

— Жартуєте? Знаючи вас, я цілком можу знайти там висушену голову.

Нарешті він розсміявся:

— Ви майже вгадали.

Він перевернув торбинку. На стіл упали чотири закривавлені зуби.

— От бляха.

— На випадок, якщо вам потрібна мотивація, щоб розібратися з Тірнансами.

Він зібрав зуби, висипав їх назад до мішечка й простягнув мені. Я неохоче затягнув тасьму й накинув ремінець на голову, сховав торбинку під сорочкою.

— Тепер я як Брандо в «Апокаліпсисі», — зауважив я.

Він підвівся й промовив:

— Я заберу вас о сьомій. Візьміть зброю.

— Ого, спектакль із помстою? Що мені одягнути?

Він замислився.

— Що-небудь похмуре.

Після обіду мені принесли пакунок. Без марки і незаклеєний. Я розгорнув його. Кокаїн. Промовив уголос:

— Молодець, Сажотрусе.

Насипав собі смужку. Ніс потроху загоювався, але боліло все одно пекельно. Я зміг вдихнути тричі. Після двотижневого утримання вдарило, наче грім. Дякую тобі, Боже. Ясна оніміли, я відчув, як морозець пішов горлом і вкрив мізки. Ось тепер можна і в дзеркало зазирнути. Недобрі справи. Ніс змістився ліворуч. Можливо, наступного разу його посунуть назад. А наступний раз точно буде, так завжди. Під очима густі сині тіні, пасували б до уніформи поліції. Нові глибокі зморшки біля рота. Як же я постарів. Хоча не так сильно — Джорджа Майкла ще не полюбив. Усміхнувся, помилувався зубами. Як сліпучий маяк у пустелі. Зуби наче живуть своїм життям. Згадалася пісенька з дитинства:

«Білі зуби за момент, якщо на щітці “Pepsodent”».

Отаке.

Кокаїн добряче мене накрив. Треба було вийти на вулицю, похизуватися усмішкою двадцятирічного на обличчі півстолітнього мужика. Майже хайку, дуже погане, безперечно. Я вдягнув білу сорочку, штани, черевики «Weejuns». Якщо накину шкірянку з Лондона, буду найстарішим піжоном у місті. Мішечок бився об груди під одягом, наче погані новини. Я вийшов на вулицю і не міг повірити, що сонце сяє так яскраво. Тепла ніякого, але можна дофантазувати. Хтось поруч промовив:

— Ми програли повторну гру.

— Он як?

— Не змогли перемогти цих виродків з «Керрі».

— Може, наступного року вдасться.

— Хріна лисого вдасться.

Такі сусіди мені підходять. Я пішов у «Zhivago Records». Деклан підняв голову і зауважив:

— Ти повернувся.

— Спостережливо.

— Що?

— Та не зважай. Мені потрібен Король.

— Елвіс?

— А існує інший?

— Найкращі хіти?

— Саме так.

— Диск?

— Деклане, не хочу вчити тебе вести бізнес, але люди за сорок не приходять по диски.

— Тобі треба цифрові носії.

— Мені треба потрахатися. То платівку продаси чи як?

— Джеку, чесне слово, ти став вразливим. Що з твоїм носом?

— Порадив одному хлопцю купити цифровий носій.

Він зробив мені знижку на декілька фунтів, тож я йому вибачив.

Я знав, що треба сходити на кладовище, вже давно. Чи почувався я винним? Господи, ще й як. Але чи достатньо винним, щоб усе ж піти? Не зовсім.

Я зустрів ірландського румуна на ім’я Чаз. Колись він був справжнім румуном, але потім асимілювався серед ірландців. Він запитав:

— По пиву?

— Авжеж.

Ми рушили до пабу «Ґараван». Там нічого не змінилося, не зіпсувалося. Я сів у кутку, Чаз пішов по пиво. Я дістав цигарки та закурив. Чаз приніс келихи.

— Sláinte.

— Хай буде.

Він дістав цигарку з моєї пачки «Marlboro», скористався моєю «Zippo». Уважно оглянув її і зазначив:

— Справжнє срібло.

— І що?

— Цигани робили.

— Правильно.

— Продай.

— Мені її позичили.

— Ну позич.

— Ні.

Кухлі швидко спорожніли, я замовив ще. Придивився до Чаза. Він був одягнений в аранський светр і військову форму. Я запитав:

— Як справи?

— Сподіваюся отримати грант від Художньої ради.

— На що?

— Поки не знаю, але щось вигадаю.

— Ти, напевно, виграєш.

— Ти ж знаєш, Джеку: в Ірландії не люблять румунів.

— Прикро.

— Але в Ґолвеї інакше.

— Це добре.

— Та ні, я маю на увазі, що тут нас просто ненавидять.

— Ого.

— Позич п’ятірку, Джеку.

Я дав йому гроші, попрощався й пішов. Ледве не збив із ніг свою матір. Вона подивилася над моєю головою, напевно, прочитала вивіску пабу — навряд чи наді мною світився німб. На її обличчі й досі не було зморшок, наче незгоди життя її не торкались. У черниць такі обличчя. Есте Лаудер якось сказала: «Гляньте на черниць, у їхніх очах Арктика, крижана блакить. Там завжди написано одне: “Я тебе ховатиму”».

— Сину, — промовила вона.

Пам’ятаючи про пивний дух із рота і зламаний ніс, я кинув:

— Як ти?

— Ти повернувся.

— Так.

Мовчання. Такі люди страшенно люблять паузи. Я вже був підігрітий алкоголем, тому без проблем підігравав. Чекав. Вона здалася першою:

— Можу пригостити тебе чаєм.

— Не треба.

— Тут поруч є «GBС», вони печуть чудові булочки¹⁸.

— Не сьогодні.

— Не думав повідомити про приїзд?

Ось і стара пісня, звичне скімлення.

— Чому ж, думав повідомити, — сказав я. — Тільки не тобі.

Зачепив. Вона зітхнула. Якщо зітхання включать до олімпійських видів спорту, вона стане олімпійською чемпіонкою. Люди пробігали, не помічаючи нас. Я сказав:

— Мені час іти.

— Це все, що ти можеш сказати рідній матері?

— Та ні, ось іще візьми.

Я зірвав із шиї мішечок і вклав їй у руку. Хотів сказати: «Поклади це біля серця мого батька».

Але який сенс це говорити?

У мені співало літо¹⁹.
Една Сент-Вінсент Міллей

САЖОТРУС ЗАЇХАВ ПО МЕНЕ ВЧАСНО. У БІЛОМУ ФУРГОНІ, БЕЗДОГАННО ЧИСТОМУ. Я вмостився на пасажирське сидіння спереду. Позаду сиділо четверо молодих хлопців у чорних спортивних костюмах.

— Привіт.

Вони не відповіли. Сажотрус завів мотор і виїхав на вечірню дорогу.

— У мене є для вас подарунок, — промовив я.

Сажотрус здивувався.

— Що саме?

Я простягнув йому пакунок. Він розкрив його, одним оком стежачи за дорогою.

— Елвіс Преслі!

— Він бос, як і ви.

Із заднього сидіння пролунали схвальні голоси. Ми звернули до Ніл-Лодж. Він сказав:

— Вони живуть на Тейлорз-Гілл.

— Напевно, грошенята водяться.

Він зирнув на мене і запитав:

— Не ваша рідня?

— Що?

— Ну, Тейлорз... Гілл.

Я похитав головою:

— Я занадто грішний для цього.

Він задумався над моїми словами, потім запитав:

— Готові?

— До чого?

— Робити те, що сказано.

— Гммммм, із цим у мене завжди проблеми.

— Спробуєте це змінити?

— Бог свідок — постійно намагаюся.

Ми зупинилися в тихому місці на узбіччі, неподалік Треднідл-роуд. Сажотрус кивнув, і хлопці зникли з авто, наче примари.

Я запитав:

— Ці Тірнанси... Це їхній власний будинок чи як?

Сажотрус похмуро посміхнувся.

— Спадок. Жоден із них не одружений. Вони дивляться відео, замовляють карі, пиво і влаштовують вечірки. Без жінок. Цвіт ірландської мужності, холостяки, пишаються цим.

— А ви ж одружений?

— Так, і в мене є малі діти. Не будемо про родину зараз.

— Гаразд.

— Світло блимне — підемо.

— Останнє запитання.

— Що?

— Чому вас звуть Сажотрусом?

— Ми чистимо димоходи.

— А ці хлопці, до речі, чим займаються?

— Це вже два питання.

— Хіба?

— Хлопці розчищають нам шлях.

— Зрозуміло.

— Самі побачите.

Блимнуло світло ліхтарика. У мене за поясом стирчав дев’ятиміліметровий пістолет — як у найкращих фільмах. А я, блін, навіть не знаю, чи заряджений він. Але питати було недоречно. Будинок у псевдотюдорівському стилі, майже весь фасад заріс плющем. Двері відчинені. Я пішов за Сажотрусом. Вестибюль був завалений запчастинами від машин, велосипедами, розібраними двигунами. Ми зайшли до великої вітальні. Хлопці тут уже попрацювали. Двоє сиділи на товстуні, що лежав долі. Худішого з Тірнансів засікли в кріслі й приставили ніж до горла. Обидва брати були в шортах і майках.

— Жирдяй на підлозі — Чарлі, — повідомив Сажотрус. — Інший, розумніший — Ферґал.

Почувши своє ім’я, Ферґал усміхнувся. На його щоці вже зрів синець. Він сплюнув і заявив:

— Тейлоре, тупий ти довбодятел.

Хлопець, що стояв ліворуч, зацідив йому кулаком у вухо. Ферґал похитнувся, але зухвалості не втратив.

— Хлопці, посуньтеся, — попросив я.

Ті глянули на Сажотруса, він кивнув. Я витягнув пістолет і запитав:

— Ферґал, правильно?

— Пішов ти в сраку.

— Ану, Ферґале, припни язика.

Він відчув, що майже прийшов до тями:

— Гарний пістолет. Засуну його тобі в дупу.

Чарлі валявся на підлозі з закривавленою фізіономією, але захихотів і крикнув:

— Молодець, брате!

Осмілівши, Ферґал заволав:

— Що ти будеш робити, гівнюк?

Я відповів:

— Спочатку ось що...

Озирнувся, прострелив Чарлі коліно, глянув на Ферґала знову:

— А потім тебе каструю.

Чарлі горлав, і я попросив:

— Заткніть йому пащу.

Ферґал злякався, вкрився потом

— Стеж уважно. — Я навів пістолет на його пахвину. — Хочеш додати щось?

— О Боже, Тейлоре... Будь ласка... Ситуація вийшла з-під контролю... Вибач нам.

Я продовжив:

— Ти винен мені комплект нових зубів.

— Звісно, без проблем, Господи. Все, що скажеш. Ти любиш відео? У нас є класні фільми.

— Мені потрібні твої зуби.

Я вдарив його пістолетом по зубах, нахилився і додав:

— І щоб від тебе не було ні слуху ні духу.

Він кивнув, затискаючи рот долонею. Я повернувся до Сажотруса:

— Я з ними закінчив.

Повернувшись до фургона, я спробував закурити. Не зміг. Сажотрус прикурив сам і тицьнув сигарету мені. Потім завів двигун, і ми повільно поїхали геть. Через певний час він промовив:

— Я думав, що ви й справді відстрелите йому яйця.

Я глибоко затягнувся.

— Я теж думав.

Позаду почувся тихий сміх. Мені слід було уважніше придивитися до тих хлопців. Я цього не зробив і потім заплатив за це надто дорого.

KIKI ПРИЛЕТІЛА ВВЕЧЕРІ. ЙШОВ ДОЩ. Я викликав таксі, поїхав до аеропорту, щоб зустріти її.

— На Параолімпійських іграх декілька проб на допінг виявилися позитивними, — повідомив мені водій.

Таксистів не можна заохочувати. Навіть просте хмикання вони зазвичай чують так: «Ви такий захопливий співрозмовник, будь ласка, поділіться вашою думкою про все на світі й не давайте мені вставити ані слова».

Таксиста понесло:

— Візьміть звичайні Олімпійські ігри — там обману всі чекають. Але ці каліки... Ми ж сподіваємося, що хоча б вони будуть чесними. Хіба не так?

Потім він перейшов до того, хто винен.

— Знаєте, через кого це все? — запитав він.

— Гадки не маю.

— Ці ваші араби!

— Ого.

— Вони підмішують наркотики у воду!

Коли ми приїхали в аеропорт Карнмор, я запитав:

— Ви можете почекати?

— Звісно. Хочете, зайду з вами в будівлю вокзалу, вип’ємо чаю?

— Ні.

Коли я побачив Кікі, моє серце трошки стрепенулося. Не безтямно закалатало, а лише віддалено тьохнуло. Виглядала вона блискуче — синій піджак, світло-блакитні джинси.

— Ти приголомшливо виглядаєш, — сказав я.

Вона мене обійняла та гаряче поцілувала.

— Джеку, ти шарієшся.

— Це від збентеження.

Я взяв її валізи, на щастя, маленькі. Значить, не планує гостювати довго. Дорогою до таксі я попередив її:

— Не кажи нічого про спорт.

Коли ми рушили, таксист завів звичне:

— Деякі проби на допінг виявилися позитивними....

У Гідден-Веллі, коли я дістав валізи Кікі з багажника, повз нас пройшов мій сусід. Підморгнув і кинув:

— Бешкетник!

Англієць би сказав: «Гульвіса!», але це зовсім не той колорит.

Їй сподобався будинок. Я налив випивку і сказав:

— Sláinte.

— Ой, красиве слово. Красивий ти. Що з твоїм носом і зубами?

— Непорозуміння.

— У тебе неприємності, Джеку?

— Ні, все чудово.

Пішли в ліжко. Хотів би я похвалитися своїми успіхами.

Але нічим козиряти.

— У чому річ, Джеку? — запитала вона.

— Ні в чому. Просто я від тебе відвик.

— Може, алкоголь, кокаїн — це вони тебе виснажили.

— Ні... Потерпи декілька днів, і все буде в шоколаді. Ніхто з нас у це не повірив. Увечері я запропонував:

— Ходімо, познайомлю тебе з друзями.

Ми вирушили до «Нестора». Охоронець нас проігнорував. Джефф працював за стійкою. Я сказав:

— Джеффе, це Кікі, моя подруга з Лондона.

Кікі кинула на мене швидкий погляд. Джефф гукнув Кеті, а потім запитав:

— Можу я вам що-небудь запропонувати, щоб привітати в Ірландії?

— Маленький «Ґіннес».

— І мені кухоль пива, Джеффе.

З’явилася Кеті, вона помирала від цікавості. Вагітність була дуже помітна, у них із Кікі відразу зав’язалася жіноча розмова. Ми сиділи на стільцях, а Кеті стояла за баром із Джеффом. Кеті раптом запитала:

— Слухай-но, Джеку, чому ти ховав від нас таку чудову жінку?

Кікі глянула на мене, потім повернулася до Кеті:

— Хіба Джек вам нічого не говорив?

— Ні, нічого.

— Я його дружина.

Навіть охоронець запитав:

— Що?!

Першим оговтався Джефф, відійшов на хвилину і повернувся з пляшкою шампанського. Кеті так і стояла.

Кікі сказала:

— Я йду.

Я вийшов за нею на вулицю, сказав:

— Вони збираються це відзначити.

— Ключі, Джеку.

Я віддав їй запасні ключі, які збирався вручити пізніше. Вона запитала:

— Яка адреса?

Я пояснив їй, вона зупинила таксі. Я навіть сподівався, що це буде той шанувальник Олімпійських ігор. Вона поїхала. У барі всі чекали на наше повернення. Я сказав:

— Краще знову постав шампанське у лід.

Охоронець додав свого п’ятака:

— А от і перша сімейна сварка.

А Кеті:

— Сумніваюся, що перша.

Я замовив велику порцію віскі, сів на свій улюблений жорсткий стілець. Кеті принесла випивку і запитала:

— Можна присісти?

— Звичайно.

Я закурив цигарку, збовтав віскі у склянці.

— Віскі зараз допоможе?

— А шлюб?

— Господи, Джеку, чому нічого нам не казав?

— Не знаю. Мені здавалося, що лондонські справи мають залишатися в Лондоні. Я повернувся додому, зняв собі житло, все залишив позаду.

— Боже мій, але ж... Я до того, що... Ти взагалі кохав її?

— Я дещо втратив там голову.

— Оце так новина.

— Так-так, я тоді чомусь вирішив, що якщо це зроблю, то заспокоюся. Вона пише дисертацію з метафізики.

— І це має мені про щось сказати? Я навіть вимовити це слово не можу.

— Вона вивчає буття.

— О, ну тепер типу все зрозуміло.

— Я думав, вона зможе зазирнути в мою душу, побачити, як мене можна врятувати.

Кеті підвелася.

— Дитина штовхається, мені треба лягти. А тобі треба перестати нюхати кокаїн, ти знаєш?

— Звісно.

Трохи згодом у паб увійшов чоловік, наблизився до мене. Наче знайомий, але не більше. Він сказав:

— Джек?

— Так?

— Я Брендан Флад.

— Точно. Я тут нещодавно одружився, це досі збиває мене з пантелику. Випити хочете?

— Мінералки, будь ласка.

Я замовив йому воду. Дякувати Богу, він не попросив соломинку. Він добряче постарів. Одягнений був у пошарпану куртку зі шкіряними латками. Брендан розстібнув її, і я побачив важкий срібний хрест.

— У мене запальничка зроблена з такого ж шматка срібла, — зауважив я.

Він похитав головою.

— Не варто жартувати на цю тему.

— Вибачте.

— Розкаятися ніколи не пізно.

— Знання метафізики в цьому допоможе?

— Я кажу про віру, Джеку, про віру. Знання — це знаряддя Сатани.

— Як ви мене знайшли?

Він нарешті трохи розслабився і відповів:

— Ми ж були ґардами, Джеку.

Я жестом попросив іще одну порцію випивки.

— У смерті цих нещасних і справді проглядається спільний почерк, — почав розповідати Брендан.

— Продовжуйте.

— Усі знайдені голими, понівеченими, кожного якось спотворили. І всім було не більше тридцяти, жодного старшого.

— Що ще?

— Поліція вважає, що це сімейні чвари.

— А ви як вважаєте, Брендане?

Він сьорбнув мінералки. Якщо вона йому й подобалася, він добре це приховував.

— Я думаю, що хтось систематично вистежує і винищує молодих тінкерів, — повідомив він.

— Господи.

— Не згадуйте ім’я Господа намарно. Можливо, ви захочете поговорити з Рональдом Брайсоном.

— Хто це?

— Англієць, соцпрацівник, працює в «Саймоні» на Фейр-Ґрін. Усі тіла були знайдені поблизу цього притулку.

Я засунув руку в кишеню, вигріб декілька купюр і поклав біля склянки. Він запитав:

— Що це?

— За вашу допомогу та витрачений час.

Він повагався, а тоді поклав гроші до кишені й сказав:

— Віддам у церкву.

— У вас є родина?

— Бог — моя родина.

Він підвівся й додав:

— Здається, я маю вас привітати?

— Що?

— Тепер у вас є дружина.

— Та ні, це непідтверджені плітки.

— Бог бажає вам добра, Джеку.

Пізніше, багато часу по тому, Джефф сказав:

— Тобі краще йти додому, Джеку.

— Я не хочу. Лишуся тут.

— У тебе є дружина, йди додому. Мені здається, Кеті дуже скоро народить. Мені треба поспати.

— Правильно. Подзвони мені, коли настане час.

— Звичайно.

— Пообіцяй.

— Обіцяю. А тепер забирайся.

Підійшовши до вхідних дверей свого будинку, я роздивився, чи немає поблизу Тірнансів. Ні, ніяких забіяк. Похитуючись, зайшов і крикнув:

— Кікі, ти спиш?

Дошкандибав до кухні, глянув на годинник. Пів на четверту ранку. Як таке могло статися? Подумав: «Нюхну одну смужку, прочищу мізки й перевірю, чи не захоче Кікі всерйоз покохатися».

Я усміхнувся: крутий план. Кікі зрозуміє, що я справжній жеребець. Мені б тільки почати, а потім я гратиму довше, ніж Стінг. До чайника була прихилена записка. Поруч розсипалися кулі з мого пістолета. Виблискували, як відполіровані. Перш ніж читати записку, я вирішив закинутися. Кокаїн лежав у холодильнику, між маргарином і банками з нежирним йогуртом, щоб був холодненьким. Я насипав смужку, товщу, ніж збирався, і затягнув. Мене відкинуло аж до стіни, здавалося, в животі утворилася пробоїна. Пробурмотів:

— Ух, фух. Оп-ля, тихіше, всі довкола сплять.

Коли я знову зібрав мізки докупи, то навшпиньках підійшов до записки... просто підкрався. Ось що там було написано:

Джеку,

Ач, не «Дорогий Джеку». Зловісний початок. Далі:

Я переночую в готелі. Завтра повертаюся до Лондона. Виродку, ти принизив мене, але я досі кохаю тебе. Не хочу тебе бачити. Я знайшла зброю, коли шукала мийний засіб. Ти мене лякаєш. Подарунок для тебе я залишила на нашому... ні, на твоєму ліжку.

Кікі

— Срань, — вимовив я.

І впав на підлогу. Пізно вранці прокинувся, відчувши перш за все напад параної. Спина оніміла, я виблював на шкіряну куртку, ніс допікав болем. Я пробурмотів:

— Могло бути гірше.

Потім перечитав записку. Поплівся нагору, побачив на ліжку пакунок Розгорнув: коричневі черевики від «Bally». Надзвичайно зручні. Я вийняв із них папір, поміряв. Вищий клас. Якщо мене ховатимуть у черевиках, хай це будуть «Bally». Я мало не розплакався, жаліючи себе. Постояв від душем, поклав брудний одяг у пральну машину, навіть шкіряну куртку. Натиснув «Пуск» і подумав: забув додати кондиціонер.

Задзвонив телефон. Я закурив, зняв слухавку.

— Алло.

Це була не Кікі, але я почув:

— Викликає Лондон.

— Що? Кіґан?

— Вгадав, хлопче.

— Звідки в тебе мій номер?

— Подзвонив у поліцію, поговорив із засранцем на ім’я Кленсі. Здається, ти йому не подобаєшся.

— Боже правий, вау, тобто привіт.

— І тобі привіт. У мене відпустка.

— Відпустка?

— Ну, канікули, есквайре. Я збираюся сісти на літак.

— Зараз?

— Ще б пак. Ти ж хочеш, щоб я приїхав, так?

— Звичайно.

— Гаразд, тоді зустрінемось об одинадцятій вечора. Я буду в пабі «Причали».

— Сьогодні?

— Зберися, приятелю, на нас чекає гаряча прогулянка.

Він роз’єднався. Я подумав трохи про його приїзд, потім вирішив:

«А чому б і ні, в біса?»

І задовго до останнього зойку
Пробивається тихий шепіт,
Спускається
І молить про останню пісню.
К. Б.

ЯКЩО МЕНІ ЩОСЬ І СНИЛОСЯ, ТО ЦЕ БУЛИ ПОГАНІ СНИ. Я прокинувся в холодному кокаїновому поту й пробурмотів:

— Оце так прихід!

Потім простягнув руку до Кікі, але торкнувся черевиків від «Bally».

— Och, ochon²⁰, — прошепотів я.

Ірландською це означає щось типу: «От же ж отаке». Ну а що? У старому ток-шоу Джекі Ґлісона, ще чорно-білому, він завжди починав епізод фразою «Як мило». Я заповз під душ, зробив його максимально гарячим і шкварився, доки не полегшало. Перевірив свій гардероб і почув слова, які наркотики шепотіли Річарду Прайору: «Слабшаєш, Річі?»

Я вдягнув білу футболку — чи скоріше білувату, — джинси й нові черевики. Сіли на ногу ідеально. Так шкода, що я завинив перед Кікі. Як співається в пісні, алкоголіки — найдивніші створіння на планеті, ходячі суперечності. Кріс Крістофферсон неймовірно влучно написав про відчай п’яниць. Він сам був ходячим уособленням «Усвідомлення» Де Мелло. Якщо прислухатися до пісні «Sunday Morning Coming Down», можна зрозуміти, що це гімн алкоголіків. Особливо якщо ви відчуваєте запах смаженого курчати. Мабуть, я ніколи ще не почувався таким самотнім. Лондон, дощовий недільний вечір, усі бари зачинені, вітер шмагає на Ледброук-Ґров, і на мить уловлюєш віддалений аромат домашньої їжі. А ти в глибокій сраці.

Я спустився в кухню, подивився на годинник: за чверть дев’ята. Закип’ятив чай, знайшов сухий тост, пожував. Почав тривожитися. Вирішив, що краще спробувати. Знайшов телефонний довідник, набрав номер.

— Алло?

— Добрий вечір, це готель «Імперіал», чим можу допомогти?

— У вас не зупинялася... місіс Тейлор?

— Одну хвилину, сер, я перевірю.

На жахливу секунду мені здалося, що зараз до телефону покличуть мою матір. А потім я почув:

— Вибачте, під таким ім’ям у нас ніхто не зареєстрований.

Клац. Я перебрав пів сторінки телефонів. Чай прохолов, тост зігнувся. Ну от, тепер усе це стане сопливою кантрі-пісенькою. Я продовжував дзвонити, допоки не почув:

— Так, сер, у нас зупинялася місіс Тейлор, але вона вже виїхала.

— Не знаєте куди?

— Мені здається, взяла таксі до аеропорту.

Я сумував за нею. Запхав мокру білизну в сушарку, разом зі шкіряною курткою, і сказав їй:

— Розплався, мені пофіг.

У мене ще було тепле пальто — інвентарний номер 8234, на будь-яку погоду. Мені продовжували писати, вимагаючи, щоб я його повернув. Кінна поліція, може, й має змогу відібрати все, але прості Ґарди мого пальта не отримають. Я застібнувся щільніше. Кокаїну не торкався, не пив, хоча мав змогу прикластися до обох. Останній дзвінок. Набрав номер і почув:

— Притулок «Саймон», чим можу допомогти?

— Можна поговорити з Рональдом Брайсоном?

У слухавці крикнули, закричали у відповідь, тоді мені:

— Рон вихідний до завтрашнього полудня.

— Можна зустрітися з ним завтра?

— Він буде тут.

Клац. Досить детективної діяльності на один день, час розважитися. Я перевірив гаманець і пішов. Дорога до «Нестора» триває п’ять хвилин — дуже просто. Я вирішив піти в обхід і зазирнути до церкви Святого Патріка, пробудити старі спогади. Зупинився біля грота. Якби я вирішив помолитися, то молився б за Кікі. Раптом почув:

— Очам не вірю, Джек Тейлор молиться.

Отець Малахія власною персоною, самовдоволений по вуха. Якби мені й подобалися священники, його я все одно ненавидів би. Він висмоктував нещасну сигарету.

— А ви досі палите, — зауважив я.

— Я щойно був у твоєї матері.

— Оце несподіванка.

— Несподіванка? Бідна жінка в глибокому шоці відтоді, як побачила тебе. Подарував їй зуби.

— Мої зуби.

Він закотив очі, ніби благаючи: «Господи, дай мені сили!» Напевно, їх навчають цьому в семінарії.

— Вона цього не переживе.

— М-м. Думаю, оговтається.

— Навіщо ти так вчинив?

— Спиртне, отче, спиртне заволоділо мною.

Він автоматично підняв праву руку і перехрестився. Стільки ж років він отак безкарно хрестився. Я посміхнувся і зауважив, як він смикнув руку донизу. Я повернувся до статуї і спитав:

— Якщо скажу, що бачив, як ворухнулася статуя, це мені допоможе?

— Ти щеня.

Він витягнув свої «Мейджори», підкурив одну і затягнувся так, наче хотів усмоктати в себе всю лють. Я сказав:

— У мене є добрі новини для матусі.

— Ти їдеш із міста?

— Ні, одружився.

— Що?

— Але моя дружина їде. Точніше, вже поїхала.

— Ти одружився, і твоя дружина вже поїхала?

— Коротко кажучи.

Він жбурнув недопалок у грот.

— Ти точно схиблений.

— Зате не зануда, правда, Малахіє?

— Котися під три чорти.

Коли він помарширував геть, я крикнув услід:

— Це не благословення!

Місцева жінка, що проходила повз, сказала:

— Оце ви правильно. Цей піп забагато на себе бере.

Я помолився за Кікі, хоч і коротко.

У «Несторі» Джефф запитав:

— Ти її знайшов?

— Вона поїхала.

— Поїхала?

— Назад у Лондон.

— Боже, Джеку.

— Де Кеті?

— Вона на тебе сердиться. Дай їй декілька днів.

Він налив мені кухоль і сказав:

— За мій рахунок.

— Дякую, Джеффе.

— Що збираєшся робити?

— Зустрітися з Кіґаном.

— З ким?

— Із сержантом-детективом Кіґаном з лондонської міської поліції.

— У Лондоні?

— Ні, у пабі «Причали», за годину.

— По роботі?

— Ага, і робота в нас буде складна.

— Забудь, що я запитав, забий.

Охоронець був на місці і витріщався на мене. Я звернувся до нього:

— Ти щось хотів?

— Мені сподобалася твоя жіночка.

— О Господи!

Я попрямував униз по Шоп-стріт. Було морозно, але вуличним акторам байдуже. Вони працювали мовчки. Нерівно, але старалися. Біля книгарні «Ісонс» стояв жонглер, біля пекарні «Ґріффін» — музикант, актор в образі Чарлі Чапліна працював коло «Фіні». Німецька пара запитала:

— Де тут можна знайти крак²¹?

Я показав у тому напрямку, звідки прийшов, і запитав: — А що ви маєте на увазі?

У «Причалах» було забито. З-поміж загального ґвалту я розчув голос із англійським акцентом:

— Сонце, гарячий пунш і кухоль темного пива.

Хто ж іще це міг бути? Чаз, мій румунський друг, вийшов з натовпу й наблизився до мене, перш ніж я озвався до Кіґана.

— Пам’ятаєш, я дав тобі вчора п’ятірку?

— Ні, Чазе, це я тобі позичив.

— Певен?

— Так, але ти, напевно, хотів би ще одну?

— Ти найкращий, Джеку.

— Скажи це моїй дружині.

Кіґан стояв у білому светрі з написом «Pόg mо thόin»²², яскраво-червоних штанах для гольфу і сувенірному капелюху з Блекпула, який запрошував: «Поцілуй мене швидко».

Він закричав:

— Джек Тейлор — мій найкращий друг! — і тицьнув мені в руку кухоль пива. — Там на стійці є й гаряче, й випивка.

Я подумав:

«Воно мені треба? Кому воно взагалі треба?»

Запитав Кіґана:

— Де твої речі?

— У готелі «Джурі».

— Ти зняв номер? У мене є місце.

— Це чудово, приятелю, але ж я хочу потрахатись.

Аргумент. Я вирішив пливти за течією. Кіґан — це стихія. Груба, різка, потужна, непереборна. На площі Ейр є нічний клуб «Куба». О другій ночі ми з Кіґаном сиділи там із двома дамами, яких він підчепив. Він їм, здається, сподобався. Обіймав одну за талію і шепотів мені:

— Джеку, я так люблю цю країну.

— А вона, безумовно, любить тебе.

— Свята правда, синку. Я ж, бляха, феній²³.

Треба довго пожити, щоб почути такі слова, вимовлені з англійським акцентом. До нас підійшов менеджер, і я подумав:

«Ми попали».

Але помилився. Він запропонував шампанського за рахунок закладу. Кіґан сказав:

— Наливайте, любий пане, так! А на сніданок ми хочемо чорний пудинг²⁴.

Я змирився з ситуацією. Усю наступну годину я виливав Кіґану події декількох останніх тижнів.

— Ти схиблений вилупок, але я люблю тебе, — сказав Кіґан.

Що б про нього не говорили інші, він ніколи нікого не засуджував. Кіґан тицьнув дівчатам декілька банкнот і сказав:

— Інстинкт підказує мені, що ви б хотіли липких коктейлів із парасольками... Вгадав?

Звісно ж. І вони обожнювали його за це. Він знову повернувся до мене:

— Та брюнеточка... Я б осідлав її дупку... Ти не проти?

— М-м-м... ні.

— Тихіша — твоя, згода?

— Ага, дякую.

А потім він ураз посерйознішав. Мужланство, вульгарність, примовки в стилі Гантера Томпсона зникли вмить.

— Джеку, я хороший поліцейський, це єдине, що я вмію робити. Але ці покидьки намагаються мене позбутися. Рано чи пізно їм це вдасться.

— Я це проходив.

— Отже, скажу тобі тільки одну річ, приятелю.

— Гаразд.

— Займайся справою, яка в тебе є зараз. Решта не має значення.

— Займуся.

Кіґан знову перевтілився на Джона Белуші й звернувся до дівчат:

— Ну, хто бажає першою чмокнути мою щічку?

Наступного ранку я розліпив очі й не повірив побаченому. Поруч лежала дівчина. Одразу ж почали спливати подробиці вчорашнього дня — усі, крім подій у клубі. На вигляд їй було років шістнадцять. Я підняв простирадло — бляха, гола. Підсудна справа. Дівчина заворушилася, прокинулася й усміхнулася:

— Привіт.

Бували й гірші початки. Я відповів:

— І тобі привіт.

Вона притиснулася до мене і сказала:

— Це так мило, — відсунулася. — Дякую, що взяв ситуацію у свої руки.

— Е-е-е...

— Ти справжній джентльмен.

Ні чорта не ясно. Вона випромінювала тепло, це збуджувало мене.

— Давай я приготую чай і тости.

— А ми можемо поснідати в ліжку?

— Звісно.

— Джеку, ти найкращий.

Я виліз із ліжка. Теж у чому мати народила. Кепсько. У моєму віці, та ще після стількох бійок, голим краще не світитися. Я схопив футболку й труси, а вона зауважила:

— Знаєш, а ти в непоганій формі.

— Угу, дякую.

Де моє похмілля? Я заслуговував найстрашнішого похмілля. Але поки що нічого не відчував. Унизу я виявив її сумку, порився в ній. Серветки, помада, запальничка, ключі, презервативи. Господи, ці дівчата завжди у всеозброєнні. У гаманці знайшлося посвідчення. Я дізнався, що звати її Лора Нілон, двадцять вісім років, працює в магазині телефонів. Знайшов також цілу пачку «Benson & Hedges», розкрив її, закурив. Приготував сніданок. Знайшов тацю із зображенням весілля Діани і Чарльза. Навіть серветки знайшов. Відніс усе нагору.

— Ой, Джеку, справжній пікнік! — вигукнула вона, а потім поплескала долонею по ліжку поруч із собою.

Я вирішив присісти скраю. Якщо її й мучило похмілля, вона цього не показувала. Задоволено гризла тост.

— А можна мені в душ? — запитала вона.

— Звичайно.

— Приєднатися не хочеш?

— М-м, ні, дякую.

— Ти дуже милий, Джеку. Ти мені подобаєшся.

Мені важко було впоратися з позитивною енергією, яку вона випромінювала. Я так звик до постійного страждання. Я знаю, що з ним робити, мені так майже комфортно. Вона повернулася з душу, загорнута в рушник.

— Куди поділася твоя подруга? — запитав я.

— Поїхала з містером Кіґаном. Вона від нього збожеволіла. Нам так пощастило, що ми з вами познайомилися.

Я мав переконатися, тому запитав:

— Ти серйозно?

— Абсолютно. Ти не повіриш, які виродки тут трапляються. Я не хочу з тобою розлучатися, Джеку.

Із цими словами вона опустилася до моїх колін і зробила найкращий у моєму житті мінет.

Потім запитала:

— Сподобалося?

— Неймовірно.

— Ти будеш щасливий зі мною, Джеку, от побачиш.

Я почув шум біля вхідних дверей і подумав: «От лайно, Кікі повернулася». Натягнув штани й пішов униз. На кухні сидів Сажотрус.

— Ви що, так і збираєтеся приходити коли заманеться? — запитав я.

— Я дзвонив у двері.

— А... я, напевно, був у душі.

Він дивився за мою спину. Я обернувся. Лора в одній з моїх сорочок.

— Вибачте, тут немає моїх цигарок? — запитала вона.

Сажотрус запитав:

— Це Кікі?

— Ні... м-м, це Лора.

— Привіт.

— Привіт.

Я простягнув їй цигарки.

— Збиратимусь, а то запізнюся на роботу, — зауважила дівчина.

Вона пішла нагору, Сажотрус запитав:

— То це не ваша дружина?

— Ні.

— Зрозуміло.

Насправді йому нічого не було зрозуміло, як і мені.

— Я отримав точну інформацію.

— Кажіть.

Я розповів.

— Ви збираєтеся зустрітись із цим Брайсоном. Я піду з вами.

— Ні.

Ми посперечалися щодо цього. Нарешті він поступився і запропонував підвезти Лору до роботи, а я поїхав у центр. Зайшов у гуманітарку «Vincent de Paul» і купив костюм, светр, сорочки, джинси та блейзер. Заплатив за все страшні гроші — тридцять п’ять фунтів.

— Ви знаєте, що кожна річ побувала в хімчистці? — запитала продавчиня.

— Ні, не знав.

— Їх для нас чистять безкоштовно.

— Круто.

— Так, дуже.

Я взяв таксі до Гідден-Веллі, щоб довезти покупки. Таксист зауважив:

— Гарні лахи.

— І в хімчистці побували.

— Тим краще.

Я став чоловіком із новою дівчиною, новим гардеробом, тому треба було перелаштуватися. Я надягнув блейзер, накрохмалену білу сорочку, сірі штани. Аж хрускотів від свіжості. Коли вийшов із дому, сусід зауважив:

— Сяєте як нова копійка.

Божественний комплімент.

Притулок був у кінці Фейр-Ґрін. На захід — залізничний вокзал, на південь — депо. Може, їм подобається чути стукіт коліс. «Саймон» урятував незліченну кількість безхатьків Ґолвея. У їхніх притулках чисто, прибрано, там піклуються про людей, завжди відчинено. У місті, де всі лають усе підряд, тільки про цей притулок кажуть лише добрі речі. Я увійшов, і секретарка промовила:

— Драстуйте.

— Доброго дня, я хотів би побачити Рональда Брайсона.

— Хвилинку.

Ніякої гнітючої атмосфери. У місці, що бачило стільки горя, ти мимоволі готуєшся відчути депресію. Аж тут ні. До кімнати ввійшов високий хлопець, під два метри, в джинсах, чорній футболці, замшевому жилеті. Ззаду хвостик, риси обличчя різкі, загострені. Енергія як в індіанця, що йде по сліду. Жодного поспіху і повна впевненість у тому, що він вас вистежить.

— Я Рон, — промовив він, розтягуючи слова.

Я встав, простягнув руку і відрекомендувався:

— Джек Тейлор. Дякую, що погодилися зі мною зустрітися.

Він махнув долонею, проігнорувавши мою руку, і сказав: — Пусте, Джеку. Давайте десь спокійно поговоримо.

Англієць. Типово лондонська холоднокровна невимушеність. Я міг би й далі аналізувати його вимову.

— Кави? — запитав Рон.

— Ні, дякую.

Ми ввійшли до маленького кабінету. Він зайшов за письмовий стіл, зручно влаштувався у кріслі, закинув ноги на стіл. Старі пошарпані мокасини, напевно, придбані в Непалі. Я сів на жорсткий стілець. Хлопець почав скручувати цигарку, діставши тютюн зі шкіряного кисета. Підняв брови, пропонуючи приєднатися. Я похитав головою, почервонів. Дістав свою запальничку, дав йому прикурити. Він зауважив:

— Гарна.

— Так.

— Перш ніж ми почнемо, Джеку, дозвольте вам розповісти про мою посаду тут. Я професійний соціальний працівник, висококваліфікований.

Він замовк на мить, даючи мені час оцінити його слова. Я відповідно ледь усміхнувся... типу хай думає, що я надто вражений, щоб відповідати. Він продовжив:

— І хоча вони користуються моїми послугами, я не є членом організації.

Він зупинився, і я зауважив:

— Ви консультант.

— Не зовсім, — кислий смішок. — Швидше радник.

— Зрозуміло.

— Чудово. Отже, яка проблема привела вас, Джеку?

Я дістав список з іменами вбитих тінкерів, поклав на стіл і сказав:

— Моя проблема в тому, що хтось убиває тінкерів, ось цих.

Він зняв ноги зі столу, діловито переглянув перелік.

— Я знаю... знав цих хлопців. Але не розумію, чому це ваша проблема, Джеку. Ви не поліцейський. І я впевнений, що й не їхній родич.

Він широко посміхнувся, даючи мені зрозуміти, що він уміє жартувати. І, попри високу кваліфікацію, готовий до жартів.

— Мене попросили перевірити це, — відповів я.

— У ролі приватного детектива, двадцятка в день плюс витрати? — запитав він із недовірою в голосі. — Краса, таке можливе лише в Ірландії. Наче в кіно. То навіщо ви прийшли до мене, приятелю?

— Ви їх знали.

— Аякже! Ох, та вам доведеться переговорити з безліччю народу. Вони ж були тінкерами. Їх, мабуть, пів країни знало.

— Якщо є щось...

— Овва, не поспішайте, друже, я розумію, ви хочете відробити свої гроші... Я маю пересвідчитися, чи правильно вас зрозумів.

— Що тут розуміти, Роне? Ви можете мені допомогти чи ні?

— Як типово для нишпорки! Краса. Чекайте, я просто намагаюся збагнути: у вас є яка-небудь ліцензія?

— Ні.

— Отже, якщо я викину вас звідси, як недійсний чек, ви заберетеся до бісової матері?

Рон кайфував на повну.

— Так і є, Роне. Але я звертаюся до ваших найкращих почуттів.

Щось промайнуло на його обличчі. Навіть не тінь, щось занадто швидке та ілюзорне, але, безумовно, з темного боку.

— Не роби помилки, Джеку, — процідив він крізь зуби. — Я не реагую на прохання. І тобі не вдасться цим до мене достукатися.

— Вибач, Роне. Здається, мене занесло. Я забув, що ти соціальний працівник.

Знову короткий проблиск. Я й гадки не мав, на що тисну, але щось розворушив. Ясна річ, я знав, навіщо це роблю. Щоб розлютити цього лицемірного нахабу.

— Ти не вмієш поводитися з тими, хто стоїть вище за тебе, Джеку, — просичав він. — Здогадуюсь, у тебе ніколи не було нормальної роботи, так?

Уже простіше. З цим я міг упоратись.

— Я був ґардом.

Це його збентежило, але він швидко зосередився.

— На це немає жодного натяку, якщо чесно. Не надто високо злетів кар’єрними сходами?

— Ти дуже проникливий, Роне.

Полестив.

— Я займаюся цим уже давно.

— Воно й видно. Моя проблема полягала в тому, що від нас чекали, що ми теж будемо соціальними працівниками. Я ж намагався бути людяним.

Не зачепило. Мить — і Рон знову був на висоті. Широко посміхнувшись, він промовив:

— Я, напевно, неправильно тебе зрозумів, Джеку. Якщо чесно, сприйняв тебе за недоумка. Я бачив достатньо алкашів, мало хто з них ясно викладає думки.

— Але співчуття я в тебе так і не викликав.

Ні, гру закінчено. Він почав ухилятися, з’їхав на іншу тему, потім підчепив список нігтем і додав:

— Ці молоді люди всі бухали. А життя таких не жаліє. Чесно кажучи, я здивований, що ти протягнув так довго. — Він підвівся. — Не марнуй часу, Джеку. Вони жертви війни ні за що. Яка триває щодня.

Він простягнув мені руку, але я її проігнорував.

— Залиш свій номер. Якщо я щось пригадаю, то зателефоную.

— Спасибі, Роне. Повчальна вийшла зустріч.

— Не для мене, Джеку. Я абсолютно марно витратив свій дорогоцінний час.

Виходячи, я сказав адміністраторці:

— Вельми дякую. Рон — блискучий спеціаліст.

— Усі так кажуть.

На вулиці я глибоко зітхнув і спробував позбутися моторошного ознобу, що лоскітно пробіг по шиї. Озирнувся. Брайсон стояв, притиснувшись до вікна. Скло спотворювало риси його обличчя, робило посмішку жаскою і зловтішною. Він тримав руку біля паху та рухав нею вгору-вниз, імітуючи мастурбацію. Я сподівався, що він її таки імітував. Що мені лишалося робити? Я вчинив, як справжній ірландець. Показав йому середній палець і пішов звідти к бісу.

To do is to be.
Платон

To be is to do.
Сократ

Do be do be do.
Сінатра

Я ПІШОВ У «ПРИЧАЛИ». KlҐAH СКАЗАВ, ЩО БУДЕ ТАМ В ОБІД. Він і був. Уже добряче розпалився й розповідав американській парі, що так, поля і в грудні зелені. Решту часу він співав, старанно й жахливо. Простягнув мені кухоль пива.

— Ну ти швидкий, — зауважив я.

— Я ж у швидкій країні.

З колонок співали «U2» — «Angel of Harlem».

— Дідько, це що, традиція? — обурився Кіґан.

— Для більшості — традиція.

— А куди поділися «дідлі-ду», всі ці боурани та ільєни²⁵? — Гарно вимовив.

— Я тренувався.

— Помітно.

— Цю пісню хіба наспіваєш?

— Ну, про «U2» багато чого кажуть. Джордж Пелеканос сказав майже все, але я не пам’ятаю, щоб казали, що їх можна наспівувати.

— Хто такий Пел-гек-канос?

— Один із найкращих авторів детективних романів.

— Ох, пургу гониш. Найкращий — це Ед Мак-Бейн.

Він зробив великий ковток, майже пів кухля за раз. Навіть бармен рота роззявив. Кіґан почекав мить, відригнув і промовив:

— Ще трохи, і мій чорний пудинг виступить на Біс.

— Ти його їв?

— Ну да. Джурі приготувала мені справжню їжу по-ірландськи: ковбаски, смажені помідори, два яйця, бекон...

— Скибочки?

— Що?

— В Ірландії бекон називають скибочками.

— Чому?

— Бо нам так хочеться.

— Я хочу набити собі тату.

— Що?

— Напис «Éire»²⁶ і трилисник. Що скажеш?

— Кіґане, я за тобою не встигаю.

— Ти пий-пий. Отак, гарний хлопчик.

Ми знайшли собі столик.

— Ну а як ти провів час із тією чіксою? — запитав він.

— Господи... «чікса». Ніхто їх так уже не називає, крім Террі Воґана.

— Ну і?..

— Все було чудово. Просто дивовижно.

— У мене теж. Півночі шпилив її.

Він говорив голосно, з лондонським акцентом, увесь паб був у курсі його нічних пригод. Він здавався такою свинею, що ніхто його не зачіпав.

— Ти ходив до цього соціального працівника? — запитав Кіґан.

— Брайсона.

— Знайоме ім’я.

— Є ще Вілл Брайсон, пише про подорожі.

— Я читаю тільки Мак-Бейна. І як?

Я переказав. Коли закінчив, він запитав:

— І що підказує тобі твій інстинкт?

— Він убивця.

— Ну, хлопче, це занадто швидкий висновок.

— Це зробив він.

— І що тепер?

— Треба нарити на нього все, що є.

Він витягнув ручку. Я офігів — це був золотий «Parker».

— Ансворт подарувала, — пояснив він.

— Ансворт?

— Чорна поліцейська з моєї дільниці.

Я здивувався і запитав:

— Ти дружив із темношкірою людиною, темношкірою жінкою?

— У мені багато чого уживається, — промовив він, піднявши голову. — Я не такий, яким здаюся... Як і ти, Джеку.

— Я за це вип’ю.

Ми випили. Я розповів усе, що знав про Брайсона.

— Я подзвоню з приводу цього клоуна в контору, — сказав Кіґан. — Якщо ця мавпа з Лондона, хлопче, то обіцяю тобі: ми все на нього розкопаємо.

— Спасибі.

— Еге ж... А тепер поясни, чому ти досі не допив?

Пізніше він запитав мене:

— Які плани в цілому?

— Щойно дізнаюся, де він живе, відвідаю його.

— Я піду з тобою.

— Упевнений?

— Зламувати двері — моя робота. Я все ж зроблю татуху... Бачив таке в «Додому і в дорогу».

— Ти це дивишся?

— Та всі дивляться.

Цієї миті, не знаю чому, я відчув до нього симпатію. Він стояв там, наче задовбаний Попай Дойл²⁷, пітнів і важко дихав. На щастя, він пішов, і я не встиг це сказати.

— Джеку! — покликав мене бармен.

— Що?

— «Spice Girls» удев’яте на першому місці.

— Господи, ну й навіщо мені це знати?

— Хіба ти не хочеш бути в курсі?

— Хай Бог милує.

Коли я востаннє бачив «Spice Girls», був такий обнюханий, що летів, наче вві сні. Бекхем дивно нагадувала мені молодого Кліффа Річарда. Я досі не знаю, кого б це дужче засмутило. Мабуть, її.

Коли я дістався до Гідден-Веллі, то ледве тримався на ногах. Нарешті витяг одяг із сушарки. Він не так висох, як запікся. Шкіряна куртка могла стояти без сторонньої допомоги, а от я вже на ногах не тримався. Я її випрасував. Етикетка грізно натякала:

«Ніколи не прасуйте шкіру».

Іди в сраку, етикетко.

Напередодні поминальної неділі я поїхав відвідати своїх покійних. Сажотрус позичив мені фургон. З’явився рано-вранці й поцікавився моїми планами на день. Я пояснив:

— На цвинтарі Рауна лежать ті, кого я найбільше любив і до кого найгірше ставився. Уже понад рік я не читав кадиш²⁸.

— Ка... що?

— Це данина поваги.

Він стримано кивнув: таке він розумів. Сумно, що тінкерські родини знають ці речі краще за нас. Бачить Бог, у них великий досвід.

— Хочете, поїду з вами? — запитав він.

— Ні, краще я сам.

— Я дам фургон.

— В оренду?

Він широко всміхнувся:

— Джеку Тейлоре, ви говорите, як ґард. Ходять чутки, що ви були справедливим.

— Я використаю своє право на мовчання.

За годину фургон уже стояв на доріжці перед будинком. Напханий квітами. Як і Кіґан, Сажотрус мав свої позитивні риси. Я одягнув новий костюм. Сидів він не дуже. До цього його носив хтось зовсім не схожий на мене. Сажотрус вислухав розповідь про мій візит до Брайсона і запитав:

— Думаєте, це він?

— Так.

— Тоді я його вб’ю.

— Ого, притримайте коней, треба ще дещо перевірити.

— А тоді я його вб’ю.

— Сажотрусе, заради Бога, перестаньте це говорити. Ви просили мене допомогти — маєте довіряти.

— Я довіряю.

Непереконливо.

— То поки що без убивств?

— Я почекаю.

— Окей.

Я доїхав у фургоні до воріт кладовища, взяв оберемок квітів. Зовні, біля входу, двоє хлопців ганяли м’яч.

— Містере, ви тінкер? — запитав один із них.

— А тобі що?

— Це фургон тінкерів.

— Звідки ти знаєш?

— Немає позначки про податок.

— Ну... А тут можна взагалі гратись?

Другий хлопець великим пальцем тицьнув у бік могил і сказав:

— Та їм начхати.

— Ти впевнений? — спитав я, уважно подивившись йому просто в очі.

Вони втекли. Спочатку я привітався з батьком. Можу сказати, поклавши руку на серце, що він був справжнім джентльменом Одна жінка сказала мені колись:

«Твій тато такий галантний».

Яке чудове слово. Він його заслуговував. Потім я розшукав могилу Патріка. Він був королем місцевих п’яниць, слава його була недовгою, але блискучою. Він правив своїм людом легко та з гумором, а потім його збив автобус, що їхав із Солтгілла. Я вилив трохи віскі на землю. Ця молитва йому б сподобалася. Потім я відвідав Шона, колишнього власника пабу «Ґроґан». Дуже боляче було згадувати, як він зрадів, коли я вирішив перестати пити, хоч і недовго. Його вбили через мене. Цю провину я нестиму вічно. Я мовчки поклав троянди на його могилу. Я ще п’ю, отже, він не захоче мене слухати. Нічого путнього я не здатен сказати.

Паскудний алкоголізм. Мені так кортіло випити, що я відчував смак віскі на язиці.

Четверта й остання могила: Сара Гендерсон. Дівчинка-підліток. Могила була акуратно та чисто прибрана, трава виполота, кругом розставлені вірші в рамочках та іграшки. Тут було що завгодно — ляльки Брітні й Барбі, плюшевий Барні. Її мати прийшла до мене, благаючи довести, що її дочка не самовбивця. Тоді декілька місцевих дівчат померли під час загадкової «епідемії самогубств». Справа була розкрита. Тих дівчат убили. Найжахливіше було те, що серед них лише Сара дійсно наклала на себе руки. Звісно, її матері я не сказав. У той час я був несамовито закоханий у неї. І сам спустив усе псу під хвіст.

— Джеку?

На мить мені здалося, що це озвалася Сара. Потім побачив тінь. Енн Гендерсон, аж сяє. Усміхається, незабутні очі дивляться просто на мене. Я зібрався з силами і промовив:

— Енн.

Вона глянула на могилу дочки і сказала:

— Ти приніс шість білих троянд.

— Так.

— Ти запам’ятав, як це чудово.

Я й гадки не мав, що робити. Спробував зібратися з думками. Але хіба це могло допомогти? Аж ніяк. Вона досі уважно розглядала мене.

— Тобі знову зламали ніс. Ох, Джеку, ну що нам з тобою робити?

«Нам»!

Принаймні вона могла робити все, що їй заманеться. Хіба я слабка людина? Вона тим часом говорила:

— Але зуби у тебе відмінні. Коронки?

— Мм... ну типу того.

Ви можете подумати, що я залишався спокійним, збирався з думками. Ага, нічого подібного.

— Ну як ти, Джеку? — запитала вона. Турбота в її голосі просто вбивала.

Я був необережний і легковажний, ще й під мухою. Тому ляпнув:

— Ну я от одружився.

Де були мої мізки, коли я це бовкнув? Я подумки благав, щоб вона не почала за мене радіти. А вона це й зробила.

— Ой, Джеку, як чудово! Хтось із місцевих?

— Ні... і вона... мене покинула.

— Джеку...

Я мав дізнатись, як у неї справи, хоч і боявся почути правду.

— А як ти? Досі зустрічаєшся з, е-е..?

— Так, ми призначили весілля на червень. Пообіцяй, що прийдеш!

Я не пам’ятаю, що сказав. Потім поплентався геть, спотикаючись об надгробки, матюкаючись і майже ридаючи. Збоку на фургоні один із тих хлопчаків надряпав:

«ТІНКЕР».

І ти тримав мене за руку
Без будь-яких на те причин.

Я ГОВОРИВ ПО ТЕЛЕФОНУ З ЛОРОЮ. СКЛАДАЛАСЯ ТАКА РОЗМОВА:

— Джеку, я скучила.

— Господи, це...

— Ми побачимося?

— Звичайно.

— Тому що Кіґан зустрічається з моєю подругою. Постійно. Вона навіть хоче народити йому дитину.

— Це точно не залишить його байдужим. Слухай, як щодо вечері завтра?

— Ти запрошуєш мене до ресторану? Справді?

Чому в мене складається враження, що вона грається зі мною? Щойно я відчував потяг до когось, люди підстрибували і кричали:

«Попався!»

Стримуйся, наказав я собі.

— Давай зустрінемось о восьмій у «Ґаравані», почнемо звідти.

— Я одягну для тебе щось особливе, Джеку.

— Не сумніваюсь.

Я поступово відійшов від щоденної дози кокаїну. Це, безперечно, добрий знак. Спати ліг рано, і наче щойно задрімав, як задзвонив телефон. Кинув погляд на годинник — четверта.

— Це має бути щось до фіга життєво важливе! — пробурмотів я.

— Джеку, невже я тебе розбудив?

— Хто це?

— Думав, ти всю ніч жереш віскі.

— Брайсон.

— Ти ж раніше кликав мене Роном, чи не так? Дружелюбніше, Джеку.

— Що тобі треба?

Я вловив у його голосі грайливість і вкрадливість.

— Хочу запхати носа у твої справи так само, як зробив сьогодні ти.

— Ти мене дістав, приятелю.

— Накопав уже на мене щось, Джеку?

— Чому... тобі є що приховувати?

— А я що, головний підозрюваний? Актор із тебе такий собі, не Гелен Міррен.

— А що, Роне, ти хочеш бути підозрюваним?

— Не смій говорити зі мною таким поблажливим тоном, ти, шматок лайна!

— Вау, у тебе, бачу, на п’яниць стоїть, Роне?

— Як ти смієш аналізувати мене? Подумай от про що, містере приватний член... Енн Гендерсон.

У мене перехопило подих. Він це вловив.

— Що, здивувався, Джеку? Тепер ти починаєш розуміти, з ким маєш справу.

Мені треба було швидко відігратись, а ще треба було цигарку, але, бляха, я не бачив пачки, тому промовив:

— Я знаю, з ким маю справу.

— Благаю, повідай мені! — фальцетом вимовив він.

— З ідіотом, який дрочить у вікно.

— Будинок 8-Б, Гідден-Веллі, правильно, Джеку?

Він знову здивував мене.

— Може, заскочу, застукаю тебе зненацька!

— Ти мені погрожуєш, Роне? Я кепсько реагую на погрози.

— Звикнеш. Ну, мені пора трохи посвистіти носом у ліжку. Бо завтра мені приводити в порядок нескінченну чергу в дупу п’яних.

— В порядок?

— О так, Джеку. Я добре приводжу в порядок. Невдовзі сам побачиш.

І він кинув слухавку.

Страшенно лаючись, я виліз із ліжка.

— Де трикляті цигарки?!

Наступного дня я ніяк не міг зловити Кіґана: він поїхав на екскурсію в Коннемару²⁹. «Захисти їх Боже», — подумав я. Сажотрус відстоював свій статус ватажка клану. Буквально. Час від часу вони влаштовували змагання. Молодий сміливець кидав виклик, і проблему вирішували кулаками. Місцем зустрічі зазвичай правили околиці Мал-лінгара, і туди стікалися юрби глядачів. Можливість робити ставки притягувала, як магніт. Там програвали цілі статки. Ніхто не міг похвалитися такою кількістю готівки, як тінкерські родини. Поліцію завчасно сповіщали про місце й час.

Вони у відповідь виявляли неабияке завзяття і опинялись у зовсім іншому окрузі. А преса радісно розповідала на перших шпальтах про те, як вони зупиняли невинних автомобілістів. Я обіцяв пізніше під’їхати. Але сумнівався, що захочу.

Я домовився зустрітися з Бренданом Фладом. Він запропонував «Супермак». Я прийшов раніше, зайняв столик. Двоє чорних хлопців прибирали зі столів — ось вона, ознака нової Ірландії. Я хотів привітатися з ними, але, схоже, тільки налякав. Господи, вони ще побачать люд, що виповзає з пабів і нічних клубів о четвертій ранку, і усвідомлять, чого варто лякатися. Навіть ґарди й таксисти о такій порі остерігаються наближатися до цих закладів, як до зони бойових дій. Знають, чим ризикують. Брендан з’явився в костюмі, дивно схожому на той, що я нещодавно придбав. Я сказав:

— Вони пропонують безкоштовну хімчистку.

— Хто?

— «Vincent de Paul».

— Як ви здогадалися?

— Я ж детектив.

Він роззирнувся, і я стиха промовив:

— Чому ми зустрічаємося саме тут?

— У них чудова гостра картопля.

— Хочете?

— Ні, ні. Сьогодні я без цього, спокутую.

Я дозволив йому перевести розмову на інше. Він почав якусь церковну маячню. Я передав йому пачку грошей і сказав:

— Для церкви.

— Що вам від мене потрібно?

— Адреса Рональда Брайсона і час, коли його немає вдома.

Він кивнув.

— Ви з ним зустрічалися?

— Так.

— Це він?

— Це він.

НА ПОБАЧЕННЯ Я ВЗЯВ ІЗ СОБОЮ МОБІЛЬНИК. Я РІДКО НОШУ ЙОГО. Мені слід частіше вибиратися з дому. Коли він дзвонить, у мені скипає все лайно, і я присягаюся, що більше ніколи не візьму його з собою. Мій номер є тільки у Джеффа, Сажотруса і Кіґана. Це створює штучне відчуття контролю.

Я одягнувся, щоб справити враження. Нап’яв відтепер рипучу шкіряну куртку. Один день під ґолвейським дощем, і рипіння мине. Начепив білу сорочку та вицвілі м’які джинси. Коли одягаєш таке, все тіло аж бринить від вдячності. Вони не зовсім білі — щось середнє між світло-сірим і кольором лахміття. І черевики від «Bally». Ох, Кікі.

Коли я йшов містом, до мене підійшли двоє ґардів. Їм на двох, мабуть, було років двадцять. Я привітався по-ґолвейськи:

— Min³⁰.

Вони відгукнулися:

— Сер.

Скільки років зазвичай тим, кого називають «сер»?

У «Ґаравані» було гамірно. Там досі збиралися старожили Ґолвея. Чоловік, якого я знав ще зі школи, гукнув мені:

— Джеку!

Я відповів:

— Ліаме!

І все. Теплота по-ірландськи в найкращому вияві, тобто не висловлена взагалі. Для мене це саме те. Лора сиділа в кінці залу, встала привітатися. Її одяг найбільше нагадував білизну. Видно все. Вона покрутилася переді мною. Я сказав:

— Ого!

— Справді ого?

— І навіть більше.

Я замислився: якщо вона сяде, то сукня підстрибне? Лора сказала:

— Це називається сукня-футляр.

— Не стану сперечатись.

Я б назвав цей футляр носовичком, але мене не питали. Пахло від неї чудово, я негайно їй це повідомив. Вона зауважила:

— Це паризький аромат.

— Ну, зрозуміло. Що будеш пити?

— «Мец»³¹.

— Ти жартуєш?

— Ні, я завжди це п’ю.

— Це ж п’ють тільки алкоголіки, сто відсотків.

Вона розгубилась і пояснила:

— Він у срібній пляшечці, зі шнапсом і апельсином, чорними літерами написано «Metz».

— А-а.

Я відчув себе повним ідіотом і пішов до бару. Цілі полиці цього пійла стояли серед інших пляшок. Повернувся з її напоєм і кухлем пива.

— Тобі склянка потрібна?

— Господи, та ні.

У моїй юності ми пили з пляшок, тому що склянок не було. Задзвонив мобільник. Я не збирався відповідати, але раптом Сажотрус у біді? Це був Джефф. У його голосі відчувалося страждання.

— Джеку...

— Джеффе, що там?

— Кеті народила.

— Чудово. Вона в порядку?

— Не знаю. Можеш приїхати?

— Уже їду.

Я сказав Лорі.

— Хлопчик чи дівчинка?

— Е-е...

— Скільки важить?

— Хм...

— Джеку.

— Боже, Лоро, всі ці жіночі питання; чоловіки такого не питають ніколи.

Принаймні ті, кого я знаю.

— Біжи, — сказала вона.

— А ти?

— Можна мені почекати в Гідден-Веллі?

— Само собою.

Я дав їй ключі. Вона звернула увагу на чудотворний медальйон, запитала:

— Ти віриш у Пресвяту Богородицю?

Ірландки завжди знайдуть чим тебе добити. Долучать до грубої реальності святу простоту. Щойно зрозумієш їх, вони знову заплутають тобі мозок.

— Мені подарував це Джефф, — сказав я.

— Тоді з дитиною буде все добре.

Вона нахилилася, міцно мене поцілувала.

— Я по самі вуха в тебе закохана.

Ну ось. Я ж казав, знову заплутають.

Час Серени Мей.

Я ЗЛОВИВ ТАКСІ НА ДОМІНІК-СТРІТ. ТАКСИСТ ВІДРАЗУ ПОЧАВ:

— Ви знаєте, в чому біда «Манчестер Юнайтед»?

Коли я вилазив з машини біля лікарні, він запитав:

— А знаєте, хто, на мою думку, винен?

Джефф сидів у почекальні.

— Ходімо покуримо.

— Ти ж кинув.

— Джеку... моралі мені читати будеш?

І то правда. Він мав жахливий вигляд. Я часто почуваюся розбитим, так часто, аж мене дивує, що хтось інший може переживати схоже. Я нічого не сказав. Дав йому сигарету, клацнув «Zippo», він похапцем втягнув дим.

— Якби я нюхав, то зараз би приклався, — мовив Джефф.

Скільки я знаю Джеффа, він завжди був Містером Спокоєм. Ніколи не метушився, не бував у кепському настрої, просто плив за течією. Зараз життя схопило його за яйця.

— Мені треба тебе привітати? Чи купити сигари? — запитав я.

— Вона народила дитину.

— Хлопчик чи дівчинка? І, е-е... яка вага?

— Дівчинка. Звідки я знаю вагу? Вона зовсім крихітна.

Ось воно! Відмінність. Джефф із «Великого Лебовскі» став батьком. Це було в його інтонаціях. Перетворення з хіпі на захисника — за кілька слів. Дивовижно. Ось що з ним зараз відбувалося.

— Ми були тут весь день. Кеті, вона просто золото. Потім о шостій вони зібралися робити кесарів розтин. Мене досі нудить від цього, Джеку. Прийшла медсестра, принесла мені її прикраси. Я вирішив, що вона померла. Бляха, чуваче, весь світ просто зник. Якщо я її втрачу — мені кінець. — Він на мить замовк, тоді продовжив: — За десять сьома вони всі з’явилися. «Вітаємо, ви батько», але якось без особливого ентузіазму. Я одразу зрозумів: щось не так. Вони показали мені той маленький згорток, мою доньку. Джеку, я нічого не розумію в немовлятах, але вона здавалася якоюсь... млявою. Потім до мене підійшов лікар і сказав: «Мені дуже шкода, та у вашої дочки синдром Дауна».

Мені здалося, що він зараз знепритомніє.

— Джеффе, приятелю, може, тобі що-небудь принести? Чаю, кави, міцніше щось?

Він узяв іще одну сигарету, але не прикурив.

— Я не міг зрозуміти, що це таке: кіста, фіброма, ще якась срань? Я чув слова, але не розумів, що вони значать. Ніби мелодія є, але слів не розібрати.

Зависла довга пауза, потім він глибоко зітхнув.

— Ну, один мужик пояснив. У неї зайва хромосома. Вона буде повільно розвиватися, їй буде потрібен рік на те, що в інших дітей триватиме пів року. Я пішов до Кеті. Знаєш, що вона сказала, Джеку?

Я похитав головою. Я навіть курити не міг, яке там «знаєш».

— Вона сказала: «Милий, я тебе підвела». Я цих слів до смерті не забуду. Медсестра простягла мені дитину, і Кеті запитала: «Ти любиш її, милий?». — Він насилу підвівся на ноги, віддав мені незакурену сигарету. — Ні, я не буду палити.

— Молодець, тобі ще доньку ростити.

Вони назвали її Серена Мей. Серена — для кармічної енергії, Мей — на честь її мрій, що мають збутися³². Запросили мене бути хрещеним батьком. Джефф покликав мене відвідати матір і дочку. У лікарняній палаті я почувався непроханим гостем. Спочатку відмовлявся:

— Я не підходжу на роль хрещеного батька.

Кеті грізно на мене глянула, і я додав:

— Але це для мене честь.

Джефф простягнув мені дитину, я почав протестувати, як усі чоловіки, але Кеті сказала:

— Та годі тобі, починай уже погано впливати на неї.

Я взяв дитину. То була крихітна істота, важила, як пів кухля пива. А потім маля розплющило очі і подивилося на мене.

— Вона вже закочує очі від мене, — повідомив я їм.

— Просто розуміє, що ти з ґардів, — зауважив Джефф.

І тоді на мить я зрозумів те, що знав Томас Мертон. У Серени не було зайвої хромосоми — це в нас, нормальних людей, бракувало іскорки. Якби ж я міг затримати цей момент і якнайдовше відчувати цю енергію. Я б тоді не пив і не нюхав. Таке усвідомлення приголомшує, мало хто може його пережити, не втративши рівноваги. А я був іще менше спроможний, ніж уявляв.

Десь о четвертій я повернувся до Гідден-Веллі. У кухні горіло світло. Лора спала, згорнувшись калачиком у кріслі. Щойно я зайшов, вона прокинулась і відразу ж заговорила:

— Він був тут, чекав, коли я ввійду. Спочатку я його не помітила, він сильно мене нажахав. Вирішив, що це дуже смішно. Сказав, що він соцпрацівник і дуже серйозно ставиться до своєї роботи. Мовляв, зайшов до тебе додому перевірити, як ти, тому що ти багато п’єш. Запитав, чи я твоя дружина, чи Енн Гендерсон, а потім сказав, що, як на алкоголіка, ти чіпляєш багато жінок. І йому цікаво, що вони в тобі знаходять. І чи я не могла знайти собі нормального хлопця, чи це в мене такий фетиш?

Вона говорила, і її всю трясло. Це краяло мені серце. Я підійшов, сів поруч.

— Тепер усе нормально. Я тут, я тебе не залишу.

Вона вхопилася за мене і притягла до себе.

— Він сказав, що він твій друг, Джеку.

— Ну нехай... а він тебе не чіпав?

— Ні.

— Точно?

— Джеку, він мене налякав.

— Усе гаразд, чесно. Ходімо ляжемо, я тебе обійму; обіцяю, нічого подібного ніколи більше не станеться.

Вона повірила. Коли вона заснула, я ще довго лежав, дивлячись у темряву. Мені несамовито кортіло взяти свій пістолет, піти просто до нього й відстрелити його тупу макітру. Так вийшло, що цей момент сильно вплинув на подальші події. Якби мене попросили назвати, коли саме я прийняв найпомилковіше своє рішення, я би вказав на цю ніч. Тоді все почалося.

Брендан Флад зателефонував наступного дня опівдні. Повідомив адресу й робочий розпорядок Брайсона.

— Звідки ви про все це дізнаєтеся?

— Господь помагає.

— Це видно.

— Я сказав про вас на зборах нашої групи.

— Групи?

— Ми зустрічаємося для молитви, просимо Його про зцілення.

— Зрозуміло.

«Зрозуміло?»

— Ми будемо згадувати ваше ім’я наступні дев’ять тижнів.

Дев’ять тижнів, дев’ять міліметрів калібр... Амуніція звідусіль.

— Спасибі, мабуть.

— Не кепкуйте, Джеку. Дива трапляються. Подивіться, як змінився я.

Це мене й турбувало. Я зателефонував до «Джурі» й почув угашений голос Кіґана.

— Зустрітися можемо? — запитав я.

— Господи, котра година? Котра країна?

— Ірландія.

— Всратись. А я вирішив, що додому поїхав.

— Ти в змозі знайти «GBC» о третій?

— Це паб?

— Ні, кав’ярня.

— Не паб?

— Нам треба попрацювати.

— То ходімо до пивної.

І роз’єднався.

Я подумав був узяти пістолет, але сам Кіґан — це вже достатня зброя. Він запізнився. Я замовив чай.

— У нас чудові булочки, — озвалась офіціантка.

— Так, мама казала.

Вона зацікавилася, нагострила вушка.

— Я її знаю?

Час був згортати розмову, я сказав:

— Навряд чи: вона померла.

Більше жодних люб’язностей з її боку. З’явився Кіґан — вона на нього майже не глянула.

— Перша неприємна людина серед усіх, кого я зустрів в Ірландії.

— Думаєш? Пропонувала мені булочки.

— До сраки.

Попри це, тримався він добре.

Я так і сказав. Він витягнув з кишені пласку срібну флягу з гербом Ґолвея.

— Моя чікса подарувала. Там потин.

— Потін.

— Хіба я не так сказав?

— Точно так само.

Він зробив добрячий ковток і продовжив:

— Ну ось, офіціантка вже стала симпатичнішою. Хочеш?

— Ні, дякую. До мого будинку приходив Брайсон.

Я розповів йому про події останніх днів. Про доньку Джеффа теж.

— Синдром Дауна. У мене в відділку був хлопчина, у нього донька теж була така.

— Ну і як?

Він раптом повеселішав:

— Челсі. Згадав її. Справжня гарнюня. На жаль, мені довелося нею скористатися, щоб дістатися до її татуся.

— Що?

— Не вдавай невинне ягнятко, Джеку. Я поліцейський, не найприємніший тип, тому я тут і мені псує настрій потворна стерва-офіціантка.

Він знову глипнув на неї. Вона збиралася принести меню, але побачила його обличчя і передумала.

— Якби цей гівнюк Брайсон посмів з’явитись у моєму будинку й налякав мою жінку, я б його закопав, — промовив він.

Він ніби ошалів. У куточках його рота збиралася слина з піною.

— Минулого року в Клапемі з’явився серійний ґвалтівник. Начальство вирішило використати поліцейську в ролі приманки. Випустили на справу тупо без прикриття, придурки. Команда захисту запізнилась. А я встиг.

— І що сталося?

— Він звалив її на землю, зірвав панчохи, тримав ніж біля горла і кричав непристойності. Я відірвав його від неї, і знаєш, що він зробив?

— Ні.

— Розсміявся й заявив, що через пів року вийде на волю і тоді до неї добереться.

— І він би... вийшов?

— Можливо, навіть швидше.

— І що зробив ти?

— Допоміг йому впасти на ніж.

— Що?

— Що чув. Чи не час нам рушати?

— Глянь на столик у кутку біля дверей.

Він подивився.

Добре вдягнений чоловік, очевидно засмучений, щось вішав чоловікові й жінці. Вони уважно слухали, ловили кожне слово.

— Що там, шахрай? — запитав Кіґан.

— Особливий тип шахрайства — витискає співчуття. Розповідає їм ламаною англійською, хоч і з гарним акцентом, що забув маленьку сумку в кутку кав’ярні. Але він засмучений, бо кав’ярень так багато і всі однакові. Усі його цінні речі були в тій сумці: квитки, паспорт, кредитні картки.

— Хитрий засранець. Він щось отримає?

— Йому нічого не треба, принаймні не гроші. Він насолоджується їхнім співчуттям з приводу його нещасть.

— Ти його знаєш?

— Так, він був ґардом.

— Хто-небудь повинен зацідити йому в морду.

— Навіщо? Це ж типовий злочин без жертви. Він у них забирає тільки час і емоції.

Ми вийшли на вулицю.

— У Брайсона квартира неподалік доків, — сказав я.

Кіґан усе ще думав про чоловіка, що жалівся на загублену сумку.

— Дивна у вас країна. А ти, Джеку, тут найдивніший.

— Та прямо, Кіґане, не кажи мені, що ти таких типів у Британії не зустрічав.

— Повно. Тільки в Лондоні такі беруть адресу, потім приходять за цією адресою одного прекрасного вівторка, грабують житло, ґвалтують жінку, відрубують голову чоловікові.

— Серйозно?

— Якось у мене був собака. Меєр-Меєр, назвав на честь героя Еда Мак-Бейна, дворняга. Я чув, що пси — магніти для дівок.

— Спрацювало?

— У нього завелися цуценята. Досі гавкають в околицях. Я засміявся.

— Тоді блукав вулицями один психопат. Газети звали його Факел. Він облив Меєра бензином і чиркнув сірником.

— Бляха.

— Я любив Меєра, з ним не було нудно.

— Що ти зробив з Факелом?

— Нічого.

— Та годі, Кіґане, кажи.

— Ми так і не змогли його впіймати.

— Он як.

У кожній моїй напівправді я все применшував.
Філ Кеннеді

КРІСТОФЕР МАК-КВОРРІ, СЦЕНАРИСТ «ЗВИЧАЙНИХ ПІДОЗРЮВАНИХ», ЩО ПІЗНІШЕ ПРОДЮСУВАВ «ШЛЯХ ЗБРОЇ», КАЗАВ:

«Я боявся наймати Джеймса Каана, бо всяке про нього чув. Перше, що він мені сказав: “Ти хворий збоченець”. Він, певно, теж про мене багато чув».

Я розповідав це Кіґану, коли ми підходили до Мерчантз-роуд, але від доків були ще на відстані траулера.

— Як будемо поводитися? — запитав я.

Він похмуро всміхнувся:

— Напряму.

Кіґан побрязкав ключами й відчинив вхідні двері будинку. Ми піднялися на один поверх до квартири 107. Кіґан знову дістав ключі, ми ввійшли. Перше, що вдарило в носа, — дух ладану.

— Наш хлопчик любить покурити траву, — сказав Кіґан.

— Ладан курить?

— Розберемося.

Можливо.

Велика вітальня нагадувала гігантський смітник. Брудні килимки на підлозі, навколо розкиданий одяг.

— Не дуже хазяйновитий, — зауважив Кіґан.

У кухні панував хаос. Скрізь недбало валялися коробки від фастфуду. Купи посуду в мийці.

— Глянь у вітальні, а я пориюся в спальні, — наказав Кіґан.

Я знайшов довідник «Time Out» — сторінки про ґеїв особливо замацані. На столі лежала книжка «Ґор Відал» Фреда Каплана. Я гукнув Кіґана, що знайшов це, і додав:

— Дідько, вона підписана.

— Фредом чи Ґором?

Питання мене вразило. Він вийшов із спальні зі стосом журналів.

— Жорстке садо-мазо, гомосексуалізм, фетишизм. Біль — найулюбленіша тема.

— Нічого не доводить, так?

— Тут доказів по вуха.

— Не для суду.

— Це ти так думаєш. Не дивився серіал «Практика»?

Ми поколупалися ще. Більше нічого. Коли забиралися звідти, я поклав книжку про Відала в кишеню.

— Йому її бракуватиме, — зауважив Кіґан.

— Знаю.

— І травички, що важить як пів цієї книжки.

— Ти забрав куриво?

— Або воно мене.

ТОГО ВЕЧОРА Я ЗАПОВНЮВАВ СВОЇ КНИЖКОВІ ПОЛИЦІ. Сходив до Чарлі Бірна й повернувся додому з неабияким багажем. Я не особливо педантичний, не ставлю книжки за алфавітом або зростом. Мені подобається їх перемішувати. Поставив Пола Теру поруч із житіями святих. Такі розваги поганців, ага. Пелеканоса — в один ряд із Джимом Томпсоном, Фленна О’Браєна — біля Томаса Мертона. За останні пів року я прочитав «Будинок листя», «Нещадну роботу приголомшливого генія», відкрив для себе Девіда Піса.

Треба було ще приткнути кудись збірник віршів Енн Секстон «До Бедламу і частково назад». Ще одна письменниця, чиї самогубство і прижиттєва боротьба з психічними розладами мають відтінок похмурої самоідентифікації.

Дзвінок у двері. Коли я відчинив, мені на руки майже впав Сажотрус. Під оком синець, на обличчі садна, костюм порваний, волосся закривавлене. Він докульгав до крісла, кинув:

— Віскі, будь ласка, Джеку Тейлоре.

Я налив йому велику порцію. Він випив залпом. Я простягнув йому цигарку.

— Билися в костюмі? — запитав я.

— Це був не двобій за розкладом.

— Щось інше, так?

— Правильно, щось інше.

Він зупинив на мені погляд темних очей.

— Що ви думаєте про тінкерів?

— Вам цікаво?

— Сьогодні... так.

— Я з вами працюю, мені подобається.

Він не відводив очей.

— А якби ми жили в сусідніх будинках, Джеку Тейлоре, як би ви до цього ставилися?

— Добре.

Він коротко розсміявся:

— Слабо віриться.

— Не вірите?

— Ходімо.

Фургон стояв у провулку, на крилах і дверцятах виднілися глибокі вм’ятини.

— Господи, що сталось? У вас жбурляли камінням?

— Вгадали.

Він завів фургон і запитав:

— Ви знаєте, що таке стоянка?

— Місце, де живе клан, типу бази для кемпінгу.

Це його потішило.

— «Кемпінг»... звучить так туристично.

Дуже зверхньо він це сказав.

— Слухайте, Сажотрусе, вгамуйтесь. Що б не сталося, я не причетний. Я за вас.

Тінь гіркоти лягла на його обличчя — від очей до рота, губи затремтіли. Він доторкнувся до вуст пальцями й промовив:

— Ви належите до суспільства осілих. Навіть якщо вважаєте себе поза законом, все одно ви — один із них.

Я спробував забити на це, але мені це збіса не подобалося. Дістав цигарку.

— Підкуріть дві, — попросив Сажотрус.

Дитина всередині мене хотіла вигукнути: «Свої купуй!»

Я запалив цигарки і простягнув одну йому.

— Я образив вас, Джеку Тейлоре.

— Нічого страшного.

Він зосередився на дорозі. Це тільки посилило напругу в салоні. Він зупинився на Данґан-Гайтс, ми вилізли з машини. Він кивнув у бік долини.

— Бачите?

Всюди дим.

— Пожежа, горить чагарник. І що?

— Це і є... «кемпінг».

Придивившись, я побачив людей, що приголомшено блукали в диму. Чоловіки, кульгаючи, марно передавали один одному воду, намагаючись загасити полум’я. Босоногі діти плакали, хапаючись за спідниці матерів. Не вцілів жоден будиночок на колесах. Ті, що не горіли, вже перетворилися на попіл або лежали перевернуті.

— Де ж поліція? — розгублено запитав я.

Сажотрус презирливо пирхнув.

— Ви новини слухали?

— Звичайно.

— Про це що-небудь казали?

— Ні.

— Тому що це не новина.

— Хто це зробив?

— Добропорядні громадяни, які ходять до церкви.

Я згадав свою матінку і не став сперечатися. Поглянув на його волосся й одяг і здогадався:

— Ви там були.

— Так, тільки пізно приїхав. Хоча це не допомогло б. Але я зупинив двох вилупків, що збиралися каструвати мого кузена.

— Тупо як у «Солдаті в синьому мундирі».

— Тупо як у сучасній Ірландії.

— Що ви тепер будете робити?

— Відновлювати все. Як завжди.

— Не знаю, що казати.

Він плеснув мене по руці й запропонував:

— Ходімо відвезу вас додому.

— Може, мені туди спуститися, допомогти чим-небудь?

— Навряд чи там сьогодні, та й пізніше, будуть раді місцевим.

Назад ми їхали мовчки. Уже вдома я сказав:

— Телефонуйте, якщо потрібна буде допомога.

— Мені потрібне від вас тільки одне, Джеку Тейлоре.

— Кажіть.

— Знайдіть того, хто вбиває моїх людей.

Яких законів лякаєтеся ви, якщо, танцюючи,
спотикаєтеся об нічийні залізні ланцюги?
Халіль Джебран, «Пророк»

Я ГАДКИ НЕ МАВ, ЯК ЗЛОВИТИ РОНАЛЬДА БРАЙСОНА. Найкрутіше було би просто пристрелити його. Але докази, мені потрібні бісові докази! Можна було помолитись, але така собі поміч. Я вважав, що віра з цим негідником не впорається. Тому я зайнявся тим, що роблю, коли заходжу в глухий кут. Почав читати. Втеча від реальності? Я називаю це заспокоєнням. Моєю останньою знахідкою став Роберт Ірвін. Це просто втіха для серця. Випускник Кембриджа, закінчений наркоман. От із ним я б радо тинявся пабами. Було б чудово. Нещодавно перевидали його блискучу скажену книжку «Сатана хоче мене». Лондон, 1967 рік, описати неможливо. Я так захопився, що попросив Вінні знайти для мене «Вишуканий труп» — про сюрреалізм у 1930-х. Такі книжки зазвичай не читають на заході Ірландії, коли поруч є смужка кокаїну і солідний запас «Black Bush», але це так посилює кайф.

Я планував закінчити книжкою Джеймса Салліса. Особливо мені подобаються його романи про Лью Ґріффіна. Після цього я точно був би готовий пірнути в хаос. Раптом задзвонив телефон, я ковтнув віскі, зняв слухавку.

— Джеку!

— Лора?

Вона ридала, насилу дихаючи. Я сказав:

— Тихо, тихо, мила. Я тут. Скажи мені, де ти.

— У телефонній будці на площі Ейр!

— Лишайся там, я зараз буду.

Я знайшов будку і в ній Лору в істериці. Я відчинив дверцята, а вона здригнулася.

— Ну тихо, тихо... ш-ш...

Я обійняв її. Повз проходила якась жінка і з ненавистю глянула на мене.

— Я не це роблю! — вигукнув я.

— Усі так кажуть.

Лора тицьнула мені в руки зім’ятий пакет з логотипом «Zhivago».

— Я купила тобі подарунок, Джеку.

Я мало не вмер на місці. Доведіть це почуття до максимального гніву, й отримаєте потужну вибухівку. Я посадив Лору на лавку. На іншому кінці дрімав п’яниця і щось бурмотів. Начебто з репертуару Брітні Спірс.

Спробуй-но зрозуміти.

— Що сталося, мила? — запитав я.

— Я розмовляла з Декланом у магазині й помітила його.

— Кого?

Хоча й так ясно.

— Англійця, який приходив у твій дім.

— Брайсона.

— Він вийшов за мною з магазину.

— Треба було сказати про це Деклану, він би запхав йому черевик у дупу.

— Я не хотіла зчиняти галас.

Зло квітне й поширюється, а порядні люди не хочуть зчиняти галас.

— Він мене налякав, — продовжила вона. — Я дійшла до ювелірної крамнички «Фоллер», той чоловік мене наздогнав. Сказав: «Не спіши. Я не чіпатиму тебе. Тільки хочу, щоб ти дещо передала нашому Джеку. Окей?» Я погодилась, і він плюнув мені в обличчя.

Я витер їй обличчя, ніби слина там ще залишилася. Ледь не осліп від люті. Підвів її з лавки і сказав:

— Я відведу тебе до своїх друзів, добре?

Вона притиснулася до мене:

— Ти не дозволиш йому мене кривдити, Джеку?

— Гарантую, люба моя.

Я відвів її до «Нестора». Джефф працював за баром, охоронець сидів на звичному місці. Я посадив Лору на жорсткий стілець і підійшов до стійки.

— Нова дружина? — запитав охоронець.

— Ця дівчина дуже налякана, ти не наглянеш за нею певний час? — попросив я Джеффа.

Він підняв брови й відповів:

— Я покличу Кеті.

— Як Серена Мей?

— Непогано.

— Я повернуся за кілька хвилин.

Я кипів від гніву. Хотів прибити хоч когось.

— Не роби нічого божевільного, — попросив мене Джефф.

— А це що значить?

Він підняв руки, капітулюючи, і сказав:

— Мужик, тихше. Усе на твоєму обличчі написано.

Я пішов.

Я мчав по Форстер-стріт, коли хтось покликав мене.

Я не звернув уваги, побіг далі. А потім хтось схопив мене за руку. Я круто розвернувся й побачив Кіґана.

— Пригальмуй, друзяко, — наказав він.

— Відвали.

Він не випустив моєї руки і сказав:

— Давно мені такого не говорили, Джеку,

— Ти відпустиш мою руку чи ні?

— Скажи, куди тебе несе.

Я глибоко зітхнув — моя мати пишалась би. Відчув, як пелена люті розсіюється. Але не хотів заспокоюватись.

— Збираюся відірвати цій сволоті голову.

— Нерозумно, Джеку.

— Та до сраки. Ти сам сказав, що знищив би будь-кого, хто посмів би торкнутися твоєї жінки.

— Так, але без свідків, — кивнув Кіґан. — Давай я піднімуся, подивлюся, що і як. А ти потиняйся тут, покури, збери мізки докупи.

Резонно. Я відповів:

— Резонно.

— Ну, до возз’єднання.

Я провів його поглядом до «Саймона». Навіть на відстані в поставі Кіґана відчувалася загроза. Я намагався не думати про те, що хочу зробити з тим виродком. Сів на низеньку огорожу, біля якої часто збиралися випиваки. Пійло, яке вони тут бухають, не продається в пристойних пабах, його не розливають у пляшки. Гидота, яку в південно-східній частині Лондона називають «Джек» або «Біла леді». 100% технічний спирт. Я куштував декілька разів.

Я подумав про книжки. Томмі Кеннеді казав:

«Бувають часи, коли книжки стають єдиним прихистком. Тоді читаєш так пристрасно, ніби від цього залежить твоє життя».

Моє життя і, безумовно, мою психіку читання рятувало безліч разів в особливо похмурі часи. Я вирішив дістати Джеймса Салліса та його біографію Честера Гаймса. Я вже перечитав всього Девіда Ґейтса. Його «Джерніґан» міг би стати описом мого життя, якби я мав нормальну освіту.

— Джеку!

Я почув голос, підняв голову. Кіґан.

— Господи, Джеку, де ти був? — запитав він.

— Тут сидів.

— Судячи з твого погляду, не тут. Хлопче, треба тобі кінчати з цими цукерками для носа: усі мізки пронюхаєш.

— Я думав про книжки.

— Я все сказав.

Я випростався й запитав:

— Що там?

— Він утік, повідомив про звільнення.

— Трясця.

Я намагався вибудувати здогади в загальну картину. Кіґан зауважив:

— Мій комісар із Лондона надіслав дані.

— Хто?

— Мій старший інспектор.

— Що він знайшов?

— Наш хлопчик родом із багатих, гроші там чималі. Навчався у звичайній школі, вся ця порядна срань. Він дійсно офіційний соціальний працівник. Але: він працював щонайменше в десяти центрах допомоги. В тих, які приймають п’яниць, або ж, як їх називають благодійники, «маргіналів». З кожної роботи валив за неприємних обставин. Конкретних звинувачень нема, але завжди швидко й спішно. Так, зникали люди, але всім насрати. Потім він учинив так, як роблять розумні психи: емігрував.

От і зв’язок. Я урвав Кіґана:

— Він стежив за Лорою, навмисно напав на неї, знаючи, що вона зробить. Подзвонить мені. Я кинуся за ним, мій дім лишиться порожнім.

Кіґан кивнув:

— Їдьмо туди.

— Його там уже немає.

— То глянемо, що він там залишив.

Дорогою він сказав:

— Ти думаєш, Джеку, що я ірландців не розумію. Що я пластиковий Падді³³.

Я почав протестувати, але він мене урвав:

— Я люблю лестощі, але я ж не сліпий. Мати моя була ірландкою, і хоча батьки ростили нас в Англії, вони були більшими ірландцями, ніж ті, кого ти в житті зустрічав. Мати мені казала: «Я тебе виховувала? Жодним чином. Просто тримала за кімнатної температури, як фруктовий джем». Може, ти тут і жив, хлопче, але я, трясця його матері, в цьому виріс. Я дізнався, що таке ключка для герлінгу, до того, як навчився ходити. Бо не міг ходити, коли мати нею користувалася. Тому зроби мені послугу, не хизуйся переді мною своїм кельтським походженням.

Ми саме підійшли до будинку, і це врятувало мене від необхідності відповідати. Двері були відчинені.

— Ого-го, — пробурмотів Кіґан і зайшов першим.

Там смерділо. На кухні бедлам. Весь посуд перебито, стіни вимазані лайном. Нові книжки у вітальні пошматовані, шмаття складене на диван і полите сечею.

— Викличу прибиральників, — сказав Кіґан.

Я піднявся нагору. Мій новий одяг розідраний і засунутий в унітаз. На подушці лежала записка: «Хочеш погратися, Джеку?»

Кіґан крикнув знизу:

— Все кепсько?

Кокаїн зник, і, найстрашніше, мій пістолет теж. Я роздумував, чи варто сказати про це Кіґану, але задзвонив телефон. Він озвався:

— Я візьму.

Я почув тільки те, що говорив Кіґан:

— Джек не може підійти. О, я знаю, хто ти такий, Рональде. Хто я? Детектив, сержант Кіґан із Лондона, і в мене на тебе повне досьє, синку. Гарний послужний список. Ох, хлопче, який же брудний у тебе язик. Так, я бачив, що ти тут накоїв. Вражає. Сподіваюся, ти підтерся. Не кричи, Рональде, тихенько. Ти їдеш із країни! Не забувай, невдовзі настане момент, коли хтось поплескає тебе по плечу. Вгадай, хто це буде? У нас багато спільного... Так, у мене дуже строкате минуле. Я та сама дика тварюка, від якої ви, читачі «Guardian», пісяєтеся. Ні-ні, Рональде, за юрисдикцію не переживай, я от за неї взагалі не парюся. Ти ще обісрешся, а я змушу тебе з’їсти власне лайно. Гаразд, дорогенький... Радий був побазікати з тобою!

Я підійшов, коли Кіґан повісив трубку. Запитав:

— Він їде?

— Так він сказав.

— У мене тут був пістолет, він зник.

— Не хвилюйся, я змушу його з’їсти і пістолет.

— Мені здається, він не відразу втече.

— Мені теж.

Кіґан сказав, що перегляне телефонний довідник і знайде службу, яка відмиє будинок.

— А ти йди до своєї дівчини.

— Дякую, Кіґане.

— Пусте. Це моя робота — вичищати лайно.

— Мені якось незручно постійно називати тебе Кіґаном. Як тебе звати?

— Йому незручно! Бідолаха... Ну, змирися з цим.

Усі острів'яни, незалежно від національності, живуть із почуттям такої собі туги. Це пристрасть до подорожей, яку душить страх невідомого світу. Білі люди перетворили це на естетичний досвід. Життя на острові — це привід сидіти вдома і мріяти.
Джон Стрейлі, «Ангелам байдуже»

У «РОЧЕС» ПРОДАВАЛИ ЗНАЧКИ. Я МАЙЖЕ ПРОЙШОВ ПОВЗ, АЛЕ ПОМІТИВ ДЕЩО, ПОКЛАВ ГРОШІ В ЯЩИК, УЗЯВ ДВА. Один приколов на лацкан, другий поклав до кишені. Коли я прийшов до «Нестора», Джефф дивився новини.

— Знову перераховують голоси. Думаю, Буш переможе. Або сяде.

— А Мак-Ґоверн іще живий? — запитав охоронець.

Ніхто не відповів, і він додав:

— Мені подобався Картер через арахіс³⁴.

— Дівчина в порядку, — сказав Джефф. — Вона нагорі з Кеті й малям.

Він помітив золотий блиск на моєму лацкані і запитав:

— Що за значок? Часом не піонерський?

Я підійшов ближче, щоб він розгледів. Там були зображені дві руки, які злегка торкаються кінчиками пальців. Він запитав:

— Що це означає?

Я набрав повітря, розуміючи, що можу зараз сісти в калюжу, й вистрелив:

— Це емблема Асоціації хворих на синдром Дауна. Вона об’єднує звичайних людей, які простягають руку допомоги...

І замовк: треба ж було так тупо сказати.

— Мені подобається, — кивнув він.

Я вийняв другий значок із кишені.

— Тримай.

Він трохи потримав його в руці й зауважив:

— Ти ризикнув.

— Ти знаєш мене, Джеффе. Я пливу проти течії.

Він приколов значок собі на сорочку і промовив:

— Клас.

Нагорі всі по черзі обіймали дитину. Кеті милувалася на це. Я запитав:

— Ви як?

— Краще не буває, — усміхнулася Кеті.

Я пробув там весь обід. Випив пару кухлів пива. Нічого міцнішого. Я б пірнув у пляшку з віскі, але вони б мене прибили. Тому я стримався. Кеті приготувала чудову печеню.

— Де ти навчилася так добре готувати? Ти англійка? — спитала Лора.

— Ну, я змішала все в купу: багато м’яса і картоплі. Майже спалила, а тоді Джефф сказав додати потін.

Вона вимовляла «потін» так, як кажуть у Коннемарі.

Протягом мого бурхливого життя мені рідко траплялося сидіти за сімейним столом. Не те щоб я не хотів. Просто не був готовий до виявів почуттів, які приводять до цього. Я з натури егоїст, а щоб брати участь у сімейному житті, треба залишити в собі місце для інших. Крім того, я прекрасно опанував мистецтво саботажу власного життя. Перефразовуючи Вайльда: кожен алкоголік убиває той образ, якого він прагне. Я бажав напиватися, коли мені заманеться, читати до світанку, якщо захочеться, і зовсім не хотів від цього відмовлятися заради інших. І все ж страшенно прагнув змінитися. Сидіти в родинному колі й відчувати тепло. Того дня мені пощастило. Я зрозумів, наскільки дорогоцінний цей момент. Дякувати Богу, я усвідомив це відразу і не шкодував потому, що все профукав. Усі незгоди здалися не такими страшними. Коли ми йшли, Кеті мимоволі висловила мої думки:

— Нам слід частіше так збиратися.

Я був певен на сто відсотків, що більше такого не станеться. Усвідомлення цього трохи затьмарило світло в моїй душі, але не зовсім загасило. Коли ми йшли до Гідден-Веллі, Лора взяла мене під руку.

— Сподобався диск? — запитала вона.

Чорт, я геть забув, що вона тицьнула мені в руку пакетик. Поклав його до кишені й забув.

— Не хотів відкривати, поки ми не залишимось удвох, — сказав я.

— Ти такий романтичний, Джеку.

Ще б пак. Я попередив:

— У мене вдома рейвах.

— Це був... він?

— Ні, це були мавпи.

У будинку панувала ідеальна чистота. Жодних слідів хаосу. Навіть книжки стояли на полицях, і байдуже, що то всі вісімдесят романів Мак-Бейна.

— Bay!

— Джеку, в будинку все чудово.

— Ага.

Я не міг повірити, що Кіґан розставив книжки по полицях. Був щиро вражений. Вирішив переглянути назви пізніше. Радість — така рідкісна штука, її треба правильно дозувати. Я запропонував:

— Вип’ємо?

— Підемо в ліжко?

— Зробімо те й інше.

Усе було добре. Мій стан кращав, безсумнівно. Я ніколи не був пристрасним коханцем, але зосередився. Де бракувало майстерності — компенсував енергією. Я вийняв диск, лежачи в ліжку, глянув і вигукнув:

— Ого-го!

Вона стривожено сіла:

— Тобі не подобається?

Це був «Just Another Town» Джонні Дугана.

— Я обожнюю цей альбом, але він пробуджує стільки спогадів, і я не певен, чи зараз витримаю, — пояснив я.

Коли я служив у поліції, ще в 1982-му, зустрічався з однією дівчиною. Господи, я тоді заслухав цей альбом до дірок. Жив піснею «Shot Down».

«Що, у нас знову день Джонні Дугана?» — питала мене та дівчина.

Чи був він у нас колись, той день? Таке навряд чи хто витримає. Усі наступні темні роки я стежив за творчістю Джонні. Його пісні ставали дедалі глибшими, я теж опускався дедалі глибше. Та дівчина кинула мене, сказавши:

«Не зрозумій мене неправильно, Джеку. Мені подобаються сумні пісні, але ти без них не можеш».

Вона мала рацію. Щоразу при зустрічі з духовим оркестром мені хочеться заплакати. Що б сказав на це Фрейд?

Я переслухав альбом пізніше — значно пізніше, через декілька тижнів. Тоді на моїй кухні сидів Сажотрус. Лунала «Just Another Town», і він сказав:

— Уперше чую, як пісня розповідає про моє дитинство.

Я віддав йому альбом — що ще я міг зробити? У ті жахливі місяці душевної втоми, коли все закінчилося, я пішов і знову купив усі альбоми Джонні. Так мене проймала ще тільки Еммілу Гарріс.

Однак тоді, з Лорою, я лише струснув головою, проганяючи спогади, і промовив:

— Найкращий подарунок.

— Я хотіла купити Елвіса. Тобі він подобається?

— Сонце, я суджу про людей з того, чи подобається їм Елвіс.

Вона засяяла усмішкою. Зараз я жалкую, що бачив її щасливою. Переді мною розверзається безодня, я лечу туди сторч головою.

— Я тобі вірш написала.

Я не знав, що на це відповісти, тому спитав:

— Ти пишеш вірші?

Намагався приховати здивування. Вона похитала головою: — Боже мій, ні, тільки один і написала.

Вона витягла з сумки рожевий аркуш, урочисто вручила мені. Я розгорнув його з важким серцем, подумки клянучись: «Ні. Це мене жодним чином не зворушить».

Кохання, від якого боляче
Лора Нілон, Ґолвей, Ірландія

Уже від цих рядків я ледве не заридав. Попереду цілий вірш. Я зосередився.

Я згубила кохання
Гостя з заходу.
Знаю, ніч невблаганна
Прийде холодом.

Я лежу на подушці,
А поруч ти.
Я торкаюсь пальцями,
Щоб тебе знайти.

Я тут, біля тебе
Люблю вдихати.
Я готова вбивати,
Щоб ось тут, біля тебе
Завжди лежати.

Я зрозумів, що маю випити щось міцне, і то негайно.

— Вірш пречудовий.

— Я не збираюся більше писати, просто це для...

— Щиро дякую.

Трохи згодом вона запитала:

— Твоя дружина дуже розумна?

— Ну, вона від мене пішла. Побачимо, чи підеш ти.

Вона пропустила це повз вуха.

— Кеті казала, вона вчилася в коледжі.

У Кеті язик без кісток. Я відповів:

— Так.

— А що вчила?

Господи, прочитати її вірш — це вже неабияке випробування. Ще крапля, і в мене голова трісне.

— Писала дисертацію з метафізики.

Лора закусила нижню губу.

— Я не знаю, що це означає.

Я відповів м’якше:

— Солоденька, там, де я був, та й там, де можу ще опинитися, з цього немає жодного зиску.

Вона задумалася, потім сказала:

— Я це теж не дуже розумію, але від твоїх слів мені трохи краще.

Мене хилило в сон.

— Відпочинь, мала.

— Гаразд, але в себе на роботі я заробляю купу грошей. Я поділюся з тобою.

Господи!

Вона пішла рано-вранці. Зі мною сталося те, що прийнято називати емоційним похміллям. Я радо проміняв би його на звичайне алкогольне. З ним хоча б зрозуміло, що робити. А потім помітив конверт під дверима. Обережно відкрив — пачка великих купюр і записка:

Вам не вистачатиме. Тому хай буде.

Сажотрус.

Почерк у нього класний. Начебто писав гусячим пером. Напевно, так і було.

ОДИН ІЗ ПЕРШИХ УРОКІВ, ЯКИЙ ВИ ОТРИМУЄТЕ В ПОЛІЦІЇ, — СПІЛКУВАННЯ З ВАЖКИМИ ЛЮДЬМИ. Про це не пишуть у підручниках. У кожному районі є на них квота. Вони жорстокі. Безжальні, безкомпромісні, немилосердні. І, на відміну від пабів, обходяться без реклами. Немає потреби. Все можна побачити в їхніх очах. У тих, з ким мені доводилося мати справу, була спільна риса — незламна жага справедливості. Байдуже, що це був їхній суб’єктивний погляд. Вони від нього ніколи не відступали. Білл Касселл. Круте ім’я, так? Ніхто, я підкреслюю, ніхто не смів з нього кепкувати. Він був напівкровкою. Мати походила з Ґолвея, батько — з пекла. Білл мав жахливу репутацію. Поліцейські трималися від нього на пристойній відстані. Я ходив до школи разом із ним. Багато років він терпів знущання однолітків та побої вчителів, а коли виріс, розквитався з усіма. Кожен учитель, який бив його різками, був покараний. Краще пізно, ніж рано. Він мав просто кам’яне терпіння.

У доках є паб «Суїні» — малий, похмурий і небезпечний. Випадкового перехожого звідти зазвичай виносять. Туристи про нього не знають. Я вирішив зазирнути. Пішов у «Данз», щоб одягнутися. Витратити гроші. Я так довго купував речі в секондах і гуманітарках, що від справжніх цін аж рота роззявив. Але вирішив, що пофіг, у мене ж повно грошей. Промчав магазином, як ураган. По-чоловічому рішуче, але з сумнівним смаком. Придбав чотири светри, троє джинсів, традиційні літні бавовняні брюки, кросівки, білі футболки та спортивну куртку.

— У вас є картка клубу? — запитала касирка.

— А вгадайте.

— Я маю запитувати про це в кожного клієнта.

Я взагалі не знаю, чого я до неї прикопався. Якщо працюєш у «Данз», життя в тебе й так несолодке. Я виклав гроші на прилавок і прочитав її ім’я на бейджі.

— Ви прекрасна працівниця, Фіоно.

— Звідки ви знаєте?

— Круто. Далеко підете.

Відвіз лахміття додому. Подумав: як одягнутися для зустрічі з бандитом? Елегантно чи як безхатько? Знайшов компроміс. Одягнув новий синій светр, потерті джинси й довбану шкірянку. Якщо я погано замаскувався, то даремно згайнував час у поліції. Прикріпив значок про синдром Дауна на куртку. Виглядав я наче ідіот, що пропонує страхування людям за п’ятдесят. Трохи послухав Дугана і вийшов з дому. Спустився по Шоп-стріт і побачив свою матір біля вітрини бару «Тефс». Там було порожньо, жодного предмета. Я не зупинився. У пекарні Ґріффіна зустрів букмекера, якого колись обчистив як липку. Запах свіжого хліба пробудив надію. Я запитав:

— Як справи?

Він кивнув на хліб і промовив:

— Ось і він, насущний.

— Та бачу.

— Плануєш зробити ставки?

— Ні, поки ні.

— Нарешті добрі новини.

Якийсь біженець попросив у мене куртку, але я зауважив:

— Вона мені дорога як пам’ять.

— Та мені що до того, віддай.

Господи.

У доках усе змінилося. Коли я був дитиною, це було небезпечне, але дуже привабливе місце. Докери були людьми гідними. Не давали з себе знущатися. Мені пощастило знати найкращих з них. Тепер тут розкішні апартаменти, нові готелі, мовні школи, гуртки за інтересами. Може, це прогрес, але точно не покращення. Оазою старого Ґолвея був паб «Суїні». Мені здається, забудовники міста побоялися зв’язуватися з його власниками. Я штовхнув двері і вдихнув характерний запах риби й нікотину. Усі розмови зразу припинилися, всі очі повернулися на мене. Потім зітхнули з полегшенням і знову заговорили.

Білл сидів за столиком біля стійки. Самотній. Для людини з такою страхітливою репутацією він був надто худий. І ще більше схуд. Шкіра на обличчі так напнулася, що, здавалося, ось-ось лусне. Таке враження, що хтось наклав ґрунтовку і забув нанести шпаклівку. Спокійні холодні очі глибоко запали. Перед ним стояла старомодна склянка зі свіжим апельсиновим соком. Зернятка спливли на поверхню. Він сказав:

— Джеку.

— Білле.

— Сідай.

Я сів.

Зблизька він мав вигляд жертви СНІДу. Не повертаючи голови, він гукнув барменові:

— Кухоль пива для Джека.

Я запитав:

— Курити можна?

Він стримано усміхнувся й кивнув:

— Звісно.

На попільничці була реклама «Capstan Mild». Я витрусив з пачки цигарку і прикурив від своєї запальнички. Білл простягнув тонку, як у скелета, руку й запитав:

— Можна глянути?

Я дав йому запальничку. Він зважив її на долоні й мовив:

— Важкенька.

— Так.

— Продати не хочеш?

— Мені її позичили.

— Ми всі живемо в борг.

Принесли пиво. Певно, найкраще з-поміж розливних. Я промовив:

— Sláinte.

Мало не сказав «Твоє здоров’я» англійською, лихий поплутав.

Вілл витримав момент, коли я смакував перший ковток, а потім запитав:

— Що тобі потрібно, Джеку?

— Допомога.

Він довго дивився у свій апельсиновий сік.

— Я чув, ти розквитався з Тірнансами.

— Сподіваюся, це не твої друзі?

— Якби це було так, ти б тут не сидів.

Бармен нахилився і промовив:

— Вас до телефону.

— Не зараз, — відказав Білл і знову повернувся до мене. — Ти вештаєшся містом разом із копом.

— Так.

— Він англієць, трясця.

— Наполовину ірландець.

— Пофіг.

Від слова затрусилося все його худорляве тіло. Я запитав:

— Ти хворий?

— Рак печінки.

— Боже.

— Не думаю, що Бог до цього причетний. Звинувачуй Селлафілд³⁵, він принаймні англійський. Про яку допомогу йдеться, Джеку?

— Є одна дівчина, її звуть Лора Нілон.

— Я цю родину знаю.

— Треба її захистити.

— А кому вона потрібна, крім тебе?

— Одному англійцю, Рональду Брайсону, він іноді працює в притулку «Саймон».

Білл похитав головою:

— Чого в тебе завжди якісь негаразди з англійцями? Ти багато років збирався переїхати в Лондон, але чомусь саме Лондон постійно знаходить тебе тут.

— Ти точно підмітив.

— Гаразд, Джеку, ти знаєш, що робиш, інакше б не прийшов. Я зроблю те, що ти просиш. Але, думаю, не варто нагадувати: ніщо не робиться безкоштовно.

— Я перед тобою в боргу.

— Саме так.

— Що ти хочеш?

— Ще не знаю. Тобі подзвонять і попросять про послугу. Обговоренню не підлягає.

— Так, я знаю процедуру.

— І це дуже добре, Джеку.

Розмову було закінчено. Я встав і запитав:

— Як твоя мати?

— Померла, спасибі.

У 1987-му комітет з підготовки полісменів звітував про тренування стажерів і вперше визначив філософію сучасного стража порядку. Громадяни чекають від поліції:

мудрості Соломона, мужності Давида, сили Самсона, терпіння Йова, лідерства Мойсея, доброзичливості доброго самаритянина, стратегічних здібностей Александра Македонського, віри Даниїла, дипломатичності Лінкольна, толерантності теслі з Назарета і, нарешті, гарного знання всіх природничих, біографічних і суспільних наук.

Маючи все це, напевно, можна стати хорошим поліцейським.

Оце все снилося мені фрагментами, поки я спав, а спав я до полудня наступного дня. Я був украй виснажений. Події попередніх днів озивалися стоголоссям і волали до мене: «Досить!»

Я залишив записки для Кіґана, Лори й Сажотруса. Кіґану написав: «Дякую». Лорі: «Гайда на танці?», Сажотрусу повідомив: «Майже закінчив». У трьох записках містилися лише дві брехні. Я ліг без кокаїну, приготував собі гарячий пунш і прихопив одну з книжок, які приніс Кіґан, — «Поцілуй наступний день на прощання» Гораса Мак-Коя, класика нуару, більше відомого романом «Загнаних коней пристрілюють, чи не так?». Я навіть не допив пунш — заснув. Добре, що горіла тільки лампочка.

Я довго змивав під душем липучу сонливість. Глипнув у дзеркало. Вирішив, що час підстригти бороду. Руки не тряслися, вийшло непогано. Чистий светр, нові джинси. Я спустився. Побачив конверт. Упізнав почерк Кікі. Важкуватий, мабуть, багато написала. Спочатку кава. Я почувався добре. Зробив два тости з гарячими смужками бекону. Або скибочками, як я сказав Кіґану. З’їв, налив собі другу чашку кави, закурив, видихнув дим і розірвав конверт.

Любий Джеку!

Термін «метафізика» викликає в різних людей різні асоціації. Деяким він неприємний, бо вони вважають це розпливчастими гіпотезами й необґрунтованими твердженнями, а ще — виходом за межі раціонального, що притаманне поезії, а не життю. Інші бачать у метафізиці прямо протилежне — неймовірно вперту спробу думати ясно і чітко. Але чи допоможе тобі, Джеку, розуміння етимології цього терміна? Серед трактатів Аристотеля є декілька коротких статей про те, що він називає першою філософією. Їх об’єднали в десять книг, у яких Андронік Родоський опублікував роботи Аристотеля, і назвали МЕТАфізикою, тому що вони йшли безпосередньо ЗА трактатами з фізики.

Ти все зрозумів, Джеку?

А оце точно зрозумієш: я з тобою розлучаюся.

Кікі

По радіо Шеймас Гіні вкотре каже, що Ірландія — це класно. Кіґан би погодився, але, напевно, дібрав би яскравіше слово.

Я ОТРИМАВ НОВУ СПРАВУ!

Того дня я сидів у пабі Джеффа й пив каву. До мене підійшов чоловік.

— Містере Тейлор, маєте хвилинку?

— Так, можна просто Джек.

Ще один з англійським акцентом. Сподіваюся, Білл про це ніколи не дізнається. Приблизно мого віку, схожий на бухгалтера. Великі залисини, обличчя, яке навряд чи можна назвати цікавим. Одягнений у джинси й теплу куртку.

— Я Майкл Тейт, — відрекомендувався незнайомець. — Можливо, ви про мене чули?

— Ні.

— А про ФҐЛ?

— Теж ні.

Він мав розгублений вигляд, тому я попросив:

— Скажіть мені, що це означає.

— Фундація «Ґолвейські лебеді».

— Отакої.

— Це повністю добровільна організація. Ми дбаємо про лебедів.

— Чудово.

— Ви читаєте «Ґолвейську рекламу»?

— Не надто уважно.

— Хтось відрубує лебедям голови.

— Господи.

— У поліції немає часу на таку справу. Ми чули, вам вдаються розслідування.

— Не знаю, я...

— Сім лебедів за два тижні. Ясна річ, ми заплатимо.

— Де це стається і коли?

— Рано-вранці в бухті Кладдаха.

— Ви можете організувати учасників вашої фундації й безперервно чергувати.

Він опустив погляд на своє взуття. Добротні черевики з «Данз». Треба буде купити такі, коли піду наступного разу.

— Більшість наших — люди далеко не першої молодості, містере Тейлор, — пояснив він. — Навіть якщо ми зробимо, як ви радите, той, хто вбиває птахів... Нам із ним не впоратися. Тим більше якщо їх декілька.

— Коли це сталося востаннє?

— Тиждень тому. Зазвичай їх убивають через тиждень.

— Гаразд. Подивлюся, що можна зробити.

Він підвівся і простягнув мені конверт:

— Сподіваюся, цього вистачить.

Тейт пішов, я заглянув у конверт — один папірець у двадцять фунтів. Мені схотілося закричати:

«Налийте всім за мій рахунок!»

Того вечора я нічого не розслідував. Неквапливо планував купити термобілизну й піти до водойми вранці, але все пішло шкереберть. Лора скасувала вечірнє побачення.

— Джеку, ми не могли б піти потанцювати іншим разом? — запитала вона.

— Звичайно.

Джон Стрейлі писав у своїй книжці:

Мій Всесвіт населений п’яницями й танцюристами. І вони мають не перетинатися. Я завжди був серед п’яниць — самозакоханих інтровертів, які кепкували з музики і з танцюристів водночас. Вони несамовито заздрили.

План, як і завжди, не здійснився. А був він таким: піду в тихий паб, вип’ю трохи і спокійно повернуся додому. Ага. Останнім часом мої похмілля не були спокійними. Трохи нудило, і слабкість находила. Цього ж разу розплата була лютою. Прокинувся я на підлозі кухні, на столі лежала половина сирої курки. Мене негайно знудило. Я насилу пережив ранок. Що б я не намагався їсти — чай, тост, воду, — все миттю рвалося на волю. Почувався шматком лайна. Показником того, наскільки мені кепсько, була пісня, що без кінця крутилася в голові: «Bend It» у виконанні «Dave Dee, Dozy, Beaky, Mick & Tick». Я пам’ятав їх іще з шістдесятих, вони тоді були в топі серед поп-виконавців, а Дейві розмахував величезним батогом. Я й досі чую свист цього батога.

Я пішов до «Нестора». Слава Богу, нікого не зустрів. Я й сірника не міг утримати в руці, не те що розмовляти. Джефф приймав товар.

— Перш ніж візьмешся до справ, скажи: я був тут учора? — запитав я його.

Він похитав головою.

— Що це означає? — знову запитав я.

— Що ти йдеш псу під хвіст, Джеку.

Можна було образитись, але я хотів одужати.

— А можна проскочити лекцію та одразу налити мені кухоль пива?

Після цього ми не розмовляли. Я взяв кухоль, а він почав розставляти пляшки.

Я встиг зробити великий ковток і закурити, коли відчинилися двері й увійшов Майкл Тейт із великим брезентовим мішком. Він закричав:

— Ви п’яниця!

— З таким величезним гонораром я просто мусив відсвяткувати.

Він глипнув на мене, ніби збирався вдарити.

— Недарма про вас говорять, що ви пиворіз і не більше.

— Ох, нечасто почуєш таке слівце.

Його охопив такий гнів, здається, аж мову відібрало.

Зрештою він обмежився заявою:

— Ви — ганьба суцільна.

Я вирішив його заспокоїти:

— Не треба так непокоїтися. Я подбаю про лебедів.

— Та що ви кажете! — Він підняв мішок. — А про цього як подбаєте?

І жбурнув у мене мішком.

Мішок розв’язався, і на мене полетіли кров, пір’я, кишки та шматки лебединого м’яса. Я підскочив:

— Бляха!

Почув, як Джефф вигукнув:

— Мужик, ти чого?!

Тейт розвернувся й потупав геть. Джефф глянув на весь цей бруд і простогнав:

— Боже мій...

Я спробував опанувати себе, впоратися з жахом, що стискав горлянку.

— Не треба мені більше брати роботу додому.

Скальпель гострий.
Він у мені
Наче льоду шматок
Зберігає мій спокій
Зберігає мій розум
Діамантова смерть
Що блищить у мені
В темряві, в глибині
Скла уламки
Червоні й блакитні
Проникають у кров
І рвуть до серця.
Скальпель нищить старе.
Долорес Даґґан

ПІЗНІШЕ ТОГО ДНЯ Я ЗУСТРІВСЯ З КІҐАНОМ. Хотілося в компанію, де мене не засудять. Одяг довелося викинути. Я рився у своїх лахах, наче місцевий Елтон Джон. Годину простояв під душем, намагаючись змити запах крові. Був час, коли я, як і всі ґолвейці, регулярно годував лебедів. Це частина нашої спадщини. Ясна річ, я лишив цю звичку в далекому минулому, як і більшість хорошого в житті. Малоймовірно, що я відновлю традицію. Джим Додж у «Кам’яному вузлі» писав:

«Я не знаю ні хріна. Це має означати, що я нарешті в здоровому глузді, і це прекрасно, тому що я знову можу почати божеволіти».

Отож.

Нещодавно в районі Гідден-Веллі відкрилося два магазини — «Лідль» і «Арґос». Ясна річ, поруч виросли будівлі з розкішними апартаментами. Я зустрів сусіда, який котив візок, напханий товарами з обох магазинів.

— Запаси на всю зиму, — сказав я.

— Якщо пів року не їстиму.

Він подивився на нові будівлі й додав:

— Я нарешті зрозумів, у чому різниця між квартирами й апартаментами.

Оце я б послухав.

— У чому ж?

— Якщо житло вам дає корпорація, то це квартира; якщо ж ви самі його купуєте, то це апартаменти. Отако.

— Логічно.

— Хочете, анекдот розкажу?

— Ну...

— Мужик заходить до бібліотеки й просить дати йому гамбургер і картоплю фрі. Йому кажуть: «Це бібліотека».

Я знаю кінець. Але в Ірландії не можна, просто категорично заборонено псувати історію. Він уже хихотів у передчутті.

— Ага, і що?

— І мужик шепоче: «Гамбургер і картоплю фрі».

Він, напевно, розповідав цей анекдот уже вшосте і щоразу тішився, як уперше. Це одна з причин, чому я повернувся додому. Коли англійці розповідають анекдоти, вони ніби злісно вибачаються. І тішаться не від сміху, а від глузування. Кікі якось попросила мене розповісти їй ірландський анекдот. Англійці люблять жарти, але своїх анекдотів не мають.

— Вони сміються з того, чого бояться. А от ми їх не боїмося.

Вона здивувалась і запитала:

— Англійці бояться ірландців?

— І мають для цього всі підстави.

Я домовився зустрітися з Кіґаном у «Ґаравані», там певною мірою надудлитись, але не в дупель. На ньому були зелений піджак, аранський светр і твідова кепка.

— Як тобі імідж? — запитав він.

— Сінг.

— Що «сінг»?

— «Плейбой західного світу», п’єса Сінга.

— Я був на Аранських островах.

— Ого, ніколи б не подумав.

— Агов, приятелю, два кухлі темного, — голосно вигукнув Кіґан і додав: — Мене тут знають.

— Не сумніваюсь.

Він зняв кепку і простягнув мені:

— Прочитай.

— Кепку?

— Там усередині написано.

На підкладці був надпис: «Доброго здоров’я всім, хто носить цю кепку».

Нам принесли пиво, ми за нього взялися. Потім він повідомив:

— Я нове слово вивчив.

— І ти мені його зараз скажеш.

— Shook³⁶.

— Корисне слівце.

— Так от, Джеку, ти виглядаєш shook.

— Дякую.

Я розповів йому про лебедів.

— Скільки тобі платять? — запитав він.

— Двадцять фунтів.

— Що? Тобі платять за кожного лебедя?

— Я просрав уже одного, Кіґане.

— То виправ це.

— Спробую.

Він притих. Мовчазний Кіґан — небезпечна істота.

— Ти наче води в рот набрав.

— Я придумав вирішення цієї циганської проблеми.

— Вони тінкери, не цигани, не роми.

— Начхати. Ти маєш його підставити.

— Як саме?

— Дуже просто. Дістань особисті речі жертв, підкинь йому, він же не вдома.

Я похитав головою. Він сказав:

— Джеку, він гад, сто відсотків. Таких треба позбавлятися.

— Ні, не можу.

— Ти точно працював у поліції? Окей, зроблю це за тебе. Твій приятель, цей Сажотрус, радо мені допоможе.

— Ні.

— Що?

— У нього є принципи.

Кіґан обурився й заявив:

— Знаєш що? Я ще одне слово вивчив: bollocks³⁷.

Перехиливши третій кухоль, він повідомив:

— Я їду.

— До клубу?

— Ні, повертаюся до Лондона.

— Коли?

— Завтра вранці.

— Ого.

— Там на мене робота чекає. Я й так уже на тиждень затримався.

— Не їдь.

— Це все, що в мене є, Джеку. Без роботи я ніщо.

Я розумів, про що він. Останні роки я теж чіплявся за своє минуле ґарда. Це була моя єдина справжня реальність. Може, через неї я й не повернув їм пальто. Як у пісні Тома Джонса: «І, I who have nothing».

Він поліз у кишеню свого пальта.

— Тобі дещо знадобиться для лебедів.

Кіґан поклав мені на долоню якусь штуку. Я хотів подивитися, але він сказав:

— Не тут, сховай.

Я так і зробив.

— Що це, чорт забирай?

— Електрошокер.

— Типу як для худоби.

— Це такий самий, тільки тут напруга вища.

— Хіба вони законні?

— Звісно, ні.

Я розумів, що навряд чи він купив цю штуку в Ґолвеї.

— Ти ж не пер його через митницю в аеропорту Дубліна?

Він допив пиво, суворо глянув на мене і зауважив:

— Та хто б казав, кокаїновий контрабандисте.

— Звідки знаєш?

— Я ж ґард. Ти на нього неабияк підсів, це очевидно.

— Ти нічого не казав.

— Це твоя справа, хоча й дурість. Тільки повір мені, Джеку, це лайно не доведе тебе до добра.

— Дякую за підказку. Що з цією штукою робити?

— Наставив і натиснув.

— І спрацює?

Він демонічно розсміявся. Декілька відвідувачів пабу озирнулися.

— О так, — кивнув.

Тут мене осяяло.

— Ти ж не збирався віддавати його мені, так?

— Не збирався.

— Значить... О Господи, ти просто так його з собою тягаєш?

— Джеку, до чого ти ведеш?

— Це ж Ґолвей. Чого ти боявся?

— У твоєму місті, хлопче, рубають голови лебедям, убивають циган, сам додумай.

Я не знав, що відповісти.

— Що ще ти з собою носиш?

Він широко посміхнувся:

— Думаю, тобі це не сподобається.

І то правда. Я запропонував провести його в аеропорт, але він відмовився:

— Ні. Не люблю прощань.

Наприкінці вечора ми довго стояли біля його готелю.

Мені не хотілося відпускати Кіґана. Він сказав:

— У тебе такий вигляд, Джеку, ніби ти зараз мене обіймеш чи щось таке.

— Хіба я б таке зробив?

— Ти ірландець, ви дуже непередбачувані.

Мені хотілося сказати: «Я сумуватиму». Або щось менш сентиментальне. Я зупинився на «Бережи себе». Здавалося, він теж насилу стримує емоції, натомість він жартівливо штовхнув мене кулаком і додав:

— Не зникай, Джеку.

І пішов. Мене охопило відчуття глибокої втрати, я звернув на Квей-стріт і пішов собі. Була четверта, вулиця вирувала. Група африканців стукала по барабанах, якийсь хлопець грав на гітарі. Я зупинився біля нього.

— Хороший риф.

— Це «Oasis». Вони скурвились.

Я вже майже дійшов до художньої галереї. До мене підійшли двоє ґардів. Я кивнув, і один наказав:

— Виверніть кишені.

— Що?

— Ви порушуєте громадський порядок.

— Не приколюйтесь. Отам натовп вуличних музикантів, а ви чіпляєтеся до мене?

Другий швидко ступив крок уперед, і вони притиснули мене до стіни. Я згадав про електрошокер у кишені й подумав:

«Мені капець».

Перший нахилився ближче.

— Суперінтендант Кленсі просив передати, щоб ти тримав себе в руках, Джеку.

А потім влупив мене по нирках. Я теж колись так умів. Хай йому грець. Після такого удару падаєш як підкошений, дихати не можеш. Коли вони відійшли, мені захотілося крикнути їм у спину:

«І це все, на що ви здатні?»

Але я не міг вимовити й слова.

Наступного ранку я розглядав синець у дзеркало. Наче кінь копитом вломив. Я тиждень не нюхав кокаїну, нерви були наче натягнуті струни. Додайте до цього похмілля. Ще трохи — і здох би. Я почув, як під двері поклали пакунок. Товстий. Моє ім’я було надруковане, тож це нічого не підказало. На конверті стояв штемпель Белфаста. Я підійшов до столу і повільно відкрив пакунок. Потім перевернув його і потрусив. На стіл випала рука. Я сахнувся, вдарившись об раковину, мене мало не знудило. Намагався заспокоїти навіжене серце. Глянув іще раз, підійшов. Пластикова. На долоні було написано:

«Руку допомоги треба, Джеку?»

В обід приїхав Сажотрус.

— Що з вами?

— Ґарди.

— Тепер і ви знаєте, що це таке.

Він приніс сендвічі й термос із чаєм.

— У мене є чай.

— Чай із пакетиків — сміття.

Сажотрус розклав сендвічі й повідомив:

— Вони з ревенем.

— Ревінь у сендвічах? Жартуєте?

— Скуштуйте їх — ви здивуєтеся.

— Я буду страшенно вражений. Дякую, не хочу.

Він з'їв усе сам за два підходи.

— Брайсон утік, — повідомив я.

— Опишіть мені його.

Я описав.

— Ми його знайдемо, — сказав він.

— Як?

— Клани є всюди.

— Він міг поїхати до Англії.

— Наших там більше, ніж тут.

— А якщо вбивав не він?

— То чому втік?

— Резонно.

Сажотрус устав.

— Як там ваш англійський приятель?

— Поїхав.

— У вас дивні друзі, Джеку Тейлоре.

Якщо в цих словах і звучав осуд, то я його не відчув. Коли він пішов, я спробував читати:

«Повівав вітер, літо відлітало. Бог забув про своїх дітей».

Це з Нельсона Олґрена, «Людина з золотою рукою».

Пролунав телефонний дзвінок.

— Так.

— Джеку, це Кеті.

— Привіт, Кеті.

— Джефф зник.

— Зник? Куди зник?

— Він запив.

— Ого.

— Ти знав, що він двадцять років не пив?

— Ні.

— Ти його знайдеш?

— Знайду.

— Пообіцяй мені, Джеку.

— Обіцяю.

Реймонд Чендлер у своєму нарисі «Просте мистецтво вбивати» писав:

Сучасний детектив — відносно бідна людина, інакше він узагалі не був би детективом. Він пересічна людина, бо йому треба працювати з пересічними людьми. Він ніколи не візьме гроші нечесно й не принизить іншого без причини та холоднокровної оцінки. Він людина самотня і пишається тим, що ви з повагою ставитеся до його гордості, інакше неабияк пошкодуєте, що взагалі з ним зустрілися. Якби таких, як він, було більше, світ став би безпечним місцем для життя, але не настільки нудним, щоб життя втратило сенс.

Ці слова звучали в моїй голові, коли я йшов шукати Джеффа. Зазирнув у його паб. За баром працював хлопець, якого я ніколи не бачив. Я попросив покликати Кеті.

— Ви Тейлор?

— Так.

— Ідіть нагору, вона вас чекає.

Виглядала вона жахливо, обличчя набрякло від сліз. Я обняв її і сказав:

— Усе буде гаразд, я його знайду.

— Джеку, якщо з ним щось трапиться...

— Не трапиться. Куди він міг піти?

— Не знаю. Я ніколи не бачила, щоб він пив. Принаймні він не взяв мотоцикл.

У Джеффа був «гарлі-девідсон». Він казав, що має дві пристрасті: мотоцикли та поезія. Показавши мені мотоцикл, він розказував: «Це лінійка “Soft Tail Custom”». Я глибокодумно кивнув, ніби щось розумів.

Я посадив Кеті.

— Через що він зірвався?

— Люди постійно висловлюють співчуття з приводу нашої хворої доньки.

— Господи!

— Я його підвела, так, Джеку?

Я погано знаюся на таких матеріях, але треба спробувати.

— Він любить дитинку, і тебе теж любить.

— Тоді чому запив?

Я не знав, тож так і сказав:

— Не знаю.

Я просто хотів заснути на пів року, потім прокинутись і почути добрі новини.

— Хто там за баром працює? — запитав я.

— Хлопець із агенції.

— Якщо треба, я можу допомогти.

Вона грізно подивилася на мене, і я поспіхом додав:

— Але краще піду.

— Скажи йому, що я його кохаю.

— Він це знає.

— Думаєш?

Дощ лупив на повну. Ніби розлютився на мене. Я щільніше закутався в своє пальто на будь-яку погоду й подумав: «П’яниця вирушив на пошуки п’яниці».

Логічно, куди там.

Спочатку я перевірив найімовірніші місця. Вирішив, що питиму в кожному другому барі. Якщо не знайду його після десятого пабу, то перестану шукати. Такий був план, хоч як жахливо це звучало.

Насправді я перевірив перші п’ять пабів, нічого там не випивши. Ніхто з доброї волі там пити не став би. Всі п’ять були яскраво освітлені, шумні й непривітні. Я проштовхувався крізь натовп задерикуватих багатих ірландців. Через гроші формується зовсім інакше ставлення до життя — люди стають корисливими. Джефф і на хвилину не затримався б у цих закладах. Він був музикантом, тому я пішов у заклади з живою музикою. Над дверима одного з них було написано: «Craiс agus Ceol»³⁸. Ці вивіски означають платний вхід. Для посилення враження над дверима стояв громило з навушником.

— Я на хвилинку, — промовив я.

Викидайло лише вищирився до напарника і сказав мені:

— Маєш право.

Джеффа там не було.

Я сказав собі:

«Думай! Ти ж був полісменом, видаєш себе за нишпорку. Вирахуй, куди він пішов. Про який паб він найчастіше чув? Бінґо! Так!»

Паб «Ґроґан» — мій старий прихисток. Коли Шон був живий, я практично мешкав там. Потім мого друга вбили, і паб перейшов у власність його тупого сина. Мені там уже були не раді. Коли я зайшов, то зовсім не відчув, що повернувся додому. Інтер’єр змінили. Раніше це був заклад з особливою атмосферою, а тепер — черговий пластиковий генделик. Найгіршою була музика. Грало щось невиразне — чи то Карен Карпентер, чи то «Bay City Rollers», чи Ронан Кітінг.

Джефф сидів у кутку. Перед ним стояли пиво і чарка.

— Привіт, — підійшов я до нього.

— Чому так довго?

— Не туди повернув.

Він ледь помітно усміхнувся й зауважив:

— Як і всі ми.

Сина Шона не було видно, я замовив кухоль пива Джефф сказав, що він вип’є подвійне віскі. Я не заперечив. Коли я сів, він запитав:

— Закурити є?

Ясно, мені хотілося дорікнути: «Ти знову куриш?», але яка від того була б користь? Я чиркнув йому запальничкою.

— Вау, на смак як лайно, — зауважив він.

— А навіщо ми, по-твоєму, куримо? Не для задоволення ж.

Він випив віскі, помовчав, потім буркнув:

— Нотації мені читатимеш?

— Та ні, ти що.

— Гаразд. Ти коли-небудь чув про Філа Окса?

— Хм... Ні.

— Він співав народні пісні на початку шістдесятих, його обожнювали в Ґринвіч-Вілідж³⁹, був популярнішим за Боба Ділана. Потім усе втратив, спився. Скінчив тим, що спав у котельні готелю «Челсі», де нагорі Леонард Коен фліртував із Дженіс Джоплін. Зрештою Окс повісився у ванній кімнаті в будинку своєї сестри.

Я не розумів, до чого він веде, тому запитав:

— І про що це все мені має сказати?..

— Він написав три чудові пісні: «An Evening with Salvador Allende», «Crucifixion» і «Changes». Віриш, там було все — гумор, політика, співчуття. Знаєш, скільки чудових пісень написав я?

— Ні.

— Нуль.

Ми трохи помовчали, потім він сказав:

— Якась жінка вчора сказала мені, киваючи на дитину: «Вони люблять музику». Так, наче вони якісь там домашні тварини, бляха.

Джефф ніколи, абсолютно ніколи не лаявся. Він продовжив:

— Іще хтось ляпнув: «Вони приносять у дім благословення». І моє улюблене: «Такі діти — це любов». Господи!

Я не можу перестати думати про слово «монголоїд»⁴⁰. Це я дивний чи воно таки потворне? Що буде, коли вона піде до школи? Її дражнитимуть, назвуть розумово відсталою?

Він замовк, а я сказав:

— Якщо таке трапиться, ми спалимо школу.

— Вони сказали, що вона не зможе вийти заміж.

— Мужик, та ти що? Їй всього-на-всього три тижні, а ти говориш про її заміжжя? Повір мені, шлюб — це не проблема.

— Я не здужаю, Джеку.

— Окей.

Він люто на мене глянув:

— Я серйозно, Джеку. Мені не виростити дитину-інваліда.

— То не рости.

— Що?

— Рости її як дитину, а не як інваліда. Як Серену Мей.

— Ти думаєш?

— Так. Не замислюйся про розумову неповноцінність. Це зовсім не обов’язково. Ти думаєш, Кеті й дитина виживуть, якщо ти зникнеш?

Здається, він трохи заспокоївся.

— Що ти збираєшся зі мною робити?

— Куплю тобі випити й відведу додому.

— А якщо я буду опиратися?

— У мене є електрошокер.

— Так, схоже на те.

Найжахливіше було, що мені хотілося продовжувати пити. Демони ревіли в моїй душі. Мені здавалося, що Джефф — це класна компанія. Але я опанував себе і запитав:

— Ти готовий?

— Джеку, як ти можеш постійно пити? Я вже накидався в дим.

— Чесно кажучи, і гадки не маю.

Дорогою до Шоп-стріт він трохи спотикався, але в цілому не здавався п’яним.

— Знаєш, її не візьмуть у черниці.

— Серену Мей?

— Так, вони не беруть дівчат із синдромом Дауна.

— Ось це дійсно трагедія. А я так сподівався, що ти віддаси її в монастир.

— Мимоволі задумуюся.

— Джеффе, не все так страшно, як малюють.

ФУНКЦІЇ ПОЛІЦІЇ

На даний момент на службі перебувають
близько 11 300 поліцейських,
завданнями яких є:
1) запобігати злочинам;
2) захищати життя і майно;
3) підтримувати громадський порядок;
4) гарантувати безпеку громадян.

НАРЕШТІ Я ПОВІВ ЛОРУ ТАНЦЮВАТИ. ЯК КАЗАВ ДЖЕК НІКОЛСОН:

«Та я краще собі очі повиколюю».

Перед від’їздом до Лондона я жив у готелі «Бейлі». Треба бути старожилом Ґолвея, щоб знати про цей готель. Або хоча б просто старим. Неподалік площі Ейр, у напрямку до туристичного бюро, треба звернути ліворуч у маленький провулок, і ви на місці. Власниці було за вісімдесят, напориста й енергійна бабця. Покоївка Джанет була ще старша. Вона колись подарувала мені чотки. Невдовзі після цього я вбив свого найкращого друга. Я ні на що не натякаю.

Саме Джанет розповіла мені, що по суботах у готелі влаштовують танці. Мені здалося, там буде безпечніше, ніж у якомусь нічному клубі. Крім того, в готелі грала жива музика. Якщо блейзери і п’ятдесят років за плечима ще вважаються ознаками живих людей.

Я одягнувся просто: темні джинси, біла сорочка. Неабияк хвилювався. Ми домовилися зустрітися в готелі «Ґрейт Саузерн».

— Чому там? — запитала вона.

— Почнемо спочатку.

Вона, як завжди, не зрозуміла, про що я, але погодилася. Коли я штовхнув двері-карусель, портьє вигукнув:

— Боже мій, та це ж Джек Тейлор!

— Як справи, як життя?

Я не міг згадати, як його звуть, тому радісно вітався. Схоже, спрацювало, тому що він промовив:

— Прекрасно. Я чув, ви поїхали до Лондона.

— Уже повернувся.

— Приємно чути, Джеку!

Я сів в одне з глибоких крісел, що стояли в холі. Відчув себе великим цабе.

Прийшла Лора в короткому чорному пальті й зі своїми бомбезними ногами. Портьє теж оцінив її ніжки. Я встав, вона мене поцілувала і сказала:

— Сто років тебе не бачила.

Зняла пальто, залишилася в чорній футболці з комірцем і чорній спідниці. Я вигукнув:

— Господи, ти виглядаєш приголомшливо!

— Для тебе, Джеку.

Підійшов портьє і запитав:

— Твоя донька, Джеку?

— Еге ж, зараз саме канікули.

Лора замовила херес, а я «Джеймісона». Настав час починати вечір. Намагаючись загладити попереднє нетактовне питання, портьє поцікавився:

— Може, вам буде зручніше на барі?

— Ні.

Я розповів Лорі про танці в «Бейлі». Вона сказала:

— О, суботні танці. Мій тато на них ходив.

Отакої!

Ми випили трохи й зібралися йти. Портьє відвів мене вбік:

— Джеку, я нічого такого не мав на увазі.

— Забудь.

— Мені зовсім не хотілося ображати ґардів.

Я не виправив його. Крім усього, це ще й спростовувало загальне переконання, ніби портьє знають усе на світі.

Ми з місіс Бейлі радісно привіталися. Вона запитала:

— А це хто?

— Лора Нілон.

— Дуже приємно.

Лора пішла до вбиральні, а місіс Бейлі сказала:

— Я чула, ти одружився.

— Так, але не з Лорою.

— Я так і подумала. Ця жінка надто добре до тебе ставиться.

Ось вони, ірландські лестощі найвищого ґатунку. У них є те, що називають батогом і пряником. Так чи інакше, вони тримають нас у тонусі.

— Я не думала, що ти любиш танці, — зауважила вона.

— Я й не люблю.

Оркестр мене не розчарував. Усе було на місцях — білі клубні піджаки, сині брюки. Всім музикантам — далеко за п’ятдесят. Хоча не схоже було, що вони з цим змирилися. Хтозна, чи одягли вони перуки, чи скористалися засобом для фарбування сивини, однак усі мали однакові темні шевелюри. А зуби? За такі щелепи й умерти не шкода. Вони взялися за справу вкрай серйозно. Особливо трубачі — ще й притупували в такт. Репертуар був величезний. Якщо вони чули мелодію, відразу ж грали, і то так... завзято. Від Роя Орбісона, «Shadows» (із невеличким реверансом у бік «Eagles») до Деніела О’Доннелла. Це був концерт на замовлення гостей. Звичайний порядок: швидкі танці, білий танець, потім знову швидкі танці. Час від часу співав самотній вокаліст. Сцена поринала в темряву, прожектор освітлював співака. Він стояв, опустивши голову, а голос повідомляв:

— Пані та панове, Елвіс Преслі.

Або Кріс де Бург, або навіть Бадді Голлі.

Співак на все був один. З таким голосом, що на «Голос країни» його не пустили б навіть глядачем. Посеред вечора оркестр пішов відпочивати. Як і решта гостей, музиканти кинулися до бару. Мені не пощастило, я опинився поруч із вокалістом. Він неабияк спітнів і задихано спитав:

— Як справи?

— Купити вам випити?

— Ні, нам наливають безкоштовно.

— Ви це заслужили, чудове шоу.

— Дякую, останнє перед турне.

— Турне?

— Так, у Канаді, потім два місяці в Лас-Веґасі.

Я постарався не видати сміх і мовив:

— Круто вам.

— Скоро випускаємо альбом.

— Ух ти, і як називатиметься?

— «Найкращі хіти».

У мене вистачило такту не запитати: «Чиї?»

Він узяв тацю з напоями і промовив:

— Може, нас покажуть у «The Late Late Show»⁴¹.

— Я триматиму за вас кулаки.

— У нас вийде.

— Вже вийшло.

Він був неабияк задоволений. Коли я спробував заплатити за свою випивку, він сказав, що це за рахунок оркестру. Бувають моменти, коли тобі щастить, і ти радієш, що живий. Це був один із таких моментів. Я станцював три танці, з них два повільні. У них можна замаскувати відсутність танцювального хисту. Притискаєш до себе партнерку і намагаєшся не наступати їй на ноги, ось і все. Швидкі танці — це жахіття. Я намагався робити вигляд, що знаю якісь рухи. Одна жінка колись дорікнула мені:

«Ти вчився танцювати в шістдесяті».

З цим не посперечаєшся. Результат очікувано невтішний. Лора, ясна річ, танцювала прекрасно. Поки я невміло рухався і стікав потом, голос у моїй голові волав: «Кінська дупа!» Коли всі встали під національний гімн, я урочисто присягнувся собі, що більше ніколи не танцюватиму.

Дорогою додому Лора взяла мене під руку і промовила:

— Було чарівно.

Коли ми прийшли, вона усміхнулась і повідомила:

— Я можу залишитися.

Після сексу вона сперлася на лікоть і почала мене розглядати. Я хотів просто лежати в темряві. Її пальці торкнулися татуювання.

— Це янгол?

— Так.

— Твій охоронець?

— Не знаю, набив після снукеру.

— Ти виграв?

— Ні, програв.

Єдине, чого мене навчив батько, — грати в снукер. Він грав у міських турнірах. Я теж добре навчився. Майже ніколи не програвав. До мого навчання в Темплморі. Тоді нас відпустили на вихідні, і ми вирушили в центр Дубліна. У більярдного залу на Мері-стріт була давня репутація. Я обіграв усіх, і тут з’явився наш сержант і запропонував мені зіграти. Я вже знав, що краще не грати на гроші, тож ми ставили на інше. Сержант підкотив рукави — всі руки в татуюваннях. Він запитав:

— Не схвалюєш, юний Тейлоре?

— Не моє це.

— Ну, якщо програєш, зробиш собі одну, згода?

«Раз плюнути», — вирішив я. І програв. Ми пішли на набережну. Салони, де робили татуювання, у ті часи були убогими закладами. Серед усіх малюнків тільки янголи були нейтральними. Чи було мені боляче? Страшенно.

Це казка про того, хто з вами в темряві. Казка про того, хто розповідає в цій темряві казки. Як же добре стає потім, коли все закінчується і світ окутує тиша. І ви опиняєтеся там, де були завжди. На самоті.
Семюел Беккет, «Компанія»

Я ПІШОВ У ВІЙСЬКТОРГ І КУПИВ ТАМ ТЕПЛІ СВЕТРИ З ВИСОКИМ КОМІРОМ, КАЛЬСОНИ ТА ШКАРПЕТКИ. Продавець, юнак років двадцяти, поцікавився:

— Чекаєте на сильні морози?

— Там, куди я збираюсь... дуже холодно.

— Типу Сибір?

— Типу Кладдах.

Коли я виходив, чоловік, лице якого здалося мені знайомим, кинув:

— Привіт.

Я зупинився й постарався його впізнати. У лівому вусі висіли чотири сережки. Він мені допоміг:

— Я тусувався з Кеті, коли вона панкувала.

— А, точно.

— А ти той старий... Тейлор. Правильно?

— Дякую.

— Вона казала, що ти крутий.

— Ще раз дякую.

Я подумав, що він збирається попросити у мене в борг, і попрощався:

— Ну, приємно було зустрітися.

— Слухай, тобі фену часом не треба?

Я хотів був відмовитись, уже відкрив рота, але подумав: «Не поспішай». Треба буде висидіти всю ніч без сну, доза може полегшити завдання.

— Окей, давай, що маєш.

Вийшло недешево. Ясна річ, наркоман у мені негайно схотів закинутись і подивитися, як піде. У мене аж зуби по яснах танцювали від нестачі кокаїну. Я повернувся додому, зателефонував Кеті.

— Джеку, як ти?

— Добре. Як там наш мужик?

— Мучиться.

— Ну, ясна річ.

— Але він не намагався похмелитися, не приймав жодних ліків. Я сподіваюся, на цьому все й закінчиться. Ти як думаєш?

— Ох, Кеті, звідки мені знати? Але в нього більше шансів, ніж в інших.

— Джеку?

— Що?

— Ти ж не станеш його заманювати з собою?

— Що ти верзеш?

— Джеку, будь ласка.

— Я присягаюся, що не буду намагатися його споїти.

— Дякую.

Клац. Мені хотілося пробити стіну кулаком. Телефон знову задзвонив. Зараз вона вибачиться. Кіґан.

— Сумуєш за мною, хлопче?

— Ще б пак.

— Я ще трохи покопав дані на Брайсона, навіть з його матусею потеревенив.

— І?..

— Його старий дійсно був алкашем і знущався з хлопця всіма можливими способами.

— Отже, в нього є причина ненавидіти п’яниць.

— Так, але...

— Що «але»?

— Не думаю, що він — твій клієнт.

— Та ну, Кіґане, ти ж сам готовий був його підставити!

— Послухай, Джеку, я ненавиджу помилятись. І його мати, і всі інші кажуть: він постійно брехав, що наробив чогось, щоби привернути увагу. Але от подумай: так, може, він і ненавидить алкоголіків, але зробив їм багато добра, дійсно допоміг декому.

— Вибач, Кіґане, але цей вилупок надіслав мені руку.

— Що, справжню?

— Ні, пластикову, але повір, шок був справжнім.

— Саме так, Джеку! Він неприємний, йому треба дати добрячого копняка, але не більше.

— Кіґане, Лондон запаморочив тобі мізки. Убивця — він.

— Слухай, Джеку, тут ще багато всього, я...

— Мені пора, Кіґане.

— Джеку, подумай над моїми словами.

— Уже подумав. Мені таки пора.

Клац.

Лондон завжди сіє сумніви в голові. Треба повернути Кіґана й навести лад у його макітрі.

Я СПОДІВАВСЯ, ЩО БІЛЬШЕ НІКОЛИ НЕ ПОБАЧУ ПІРС НІММО. Але це важко, якщо живеш у Ґолвеї, бо то головне місце на набережній. А прогулюватися набережною — міська традиція. Я там потопив свого найкращого друга, причому заздалегідь спланував убивство. Найбільше лебедів збирається в Кладдаху, а пірс — центр їхнього скупчення. Є тільки один спосіб дістатися до птахів — спуститися слизьким схилом до води. Удень там часто стоять люди, кидають у воду хліб. Там усі птахи збираються. Той, хто планував убити лебедя, точно пішов би туди. Минув тиждень відтоді, як забили останнього лебедя. Я прийшов о другій ночі. Над затокою мерехтіли вогні міста. Я намагався не дивитися на Німмо. Знайшов місце, де можна сісти, сховавшись від вітру, і чекав. У темному одязі я був непомітним для перехожих. Принаймні сподівався на це.

Одягнутий у своє пальто на будь-яку погоду, термобілизну й рукавички, я міг витримувати сильний вітер. Чорна в’язана шапка зігрівала вуха. Я завбачливо наповнив термос кавою з коньяком. Музика і сміх лунали над водою. Я ковтнув із термоса. Ноги затерпли через незмінну позу, я розім’явся. О четвертій мене почало хилити в сон, я ковтнув дозу амфетаміну. Двадцять хвилин — жодного ефекту. Швидше за все, той панк продав мені підробку. Ну, я його ще знайду. Раптом я відчув такий вибух енергії, що аж підскочив. Чи подіяло? Та мене наче викинуло в гіперпростір! Я пригадав, що кажуть: «Колеса вбивають», — а потім подумав: «Та насрати». Моє серцебиття прискорювалося з кожною секундою, і я почав хвилюватися. Якщо серце так гарцює, це поганий знак.

Але почувався я всемогутнім. Здавалося, міг залізні прути гнути зубами. На гребені кайфу прийшло натхнення написати роман, я швидко щось занотував у проміжку між пританцьовуваннями. Захотілося вигукнути: «Це буде класика!»

Я підстрибував на місці, як Джонні Роттен у розквіті сил. Поплигав по дорозі, благаючи подумки, щоб убивця лебедів нарешті з’явився. Але його не було. О восьмій годині, виснажений, я пішов додому. Обличчя обвітрилося, м’язи сіпалися, нерви були на межі. Продавець молока привітався:

— Доброго ранку.

Я гаркнув йому у відповідь:

— I ВАМ ДОБРОГО РАНКУ!

Звісно, я спробував опанувати себе, але накричав ще й на двірничиху та листоношу. Додому мене донесло за дві години. Ще б пак — ноги підштовхували до стометрових спринтів. Прибувши нарешті додому, я почав навіжено гасати сходами. Ще й у термобілизні! Відпускало мене брутально. Я звалився на диван, повністю виснажений. Постарався роздивитися годинник — був уже полудень. Пробурмотів:

— Ти диви.

І відрубився. Проспав до десятої вечора. Прийшовши до тями, вирішив:

«Колеса не для тебе, старий».

Я спробував відновитися відомими засобами: душ, їжа, кава, чистий одяг. Краще не стало.

Близько півночі я знову зібрався. Перш ніж піти, глянув на себе в дзеркало. Кепський вигляд. Шкіра на обличчі сіра, очі біснуваті, як у психопата. Я знову пішов у Кладдах. Хай там як, коліс більше не прийматиму. Почалася злива, я прихилився спиною до стіни. Якщо нападник з’явиться, то максимум, що я зможу зробити, — це вилаяти його. Але він не прийшов. У якийсь момент я задрімав, приснився кошмар. О четвертій прокинувся від того, що два лебеді дзьобали мої ноги.

— Ідіть до біса! — закричав я.

Вони зашипіли і начебто захотіли на мене напасти. Звук вони видавали страхітливий. Я змусив себе залишитися на місці, лебеді відчепились. Колись я любив лебедів, але зараз ця любов швидко розчинялась. Ранній ранок, дощить, холодно й тоскно.

— Здається, я занадто старий для цього лайна, — пробурмотів я.

Лебеді починали мене лякати до півсмерті. У сутінковій імлі вони здавалися такими загрозливими. Я прикладався до термоса, благаючи коньяк зігріти мене. Почало світати. Я присягнувся собі, що більше сюди не пертимусь.

О дев’ятій я покинув свій пост і втомлено піднявся на набережну. У голові запаморочилося, я ледве встиг дійти до лавки. Хотів закурити, але цигарки розмокли. Раптом почув:

— Джек Тейлор?

Озирнувся і побачив того чолов’ягу, що захищає лебедів. Я кивнув, і він сказав:

— Господи, ви жахливо виглядаєте.

— Це таке маскування.

— Ви були тут усю ніч?

— Ага.

Він показав на ряд будинків за нами.

— Я живу там... У «Сен-Джуд». Ходімо, нагодую вас сніданком, приймете гарячий душ.

— Ні. Я в порядку.

— Вибачте, що визвірився на вас. Тепер бачу: ви людина сумлінна.

Я встав і промовив:

— Мені час іти.

Він простягнув руку й сказав:

— Дякую за допомогу.

Я вже відійшов метрів на сто, коли він прокричав:

— Я особисто подбаю, щоб вам заплатили на фунт більше!

Мені дуже захотілося відповісти:

«Та ну, це буде забагато!»

Про таких, як він, ірландці кажуть «нешкідливий ідіот», тому я просто махнув рукою. Спрямую свій сарказм на когось іншого.

Наступного вечора до мене прийшла Лора. Принесла китайську їжу, і ми влаштували маленький бенкет.

— Я купила вино, — збентежено повідомила вона.

— Чудово.

— Але я в цьому нічого не тямлю.

— Я теж.

Вона широко всміхнулася:

— Ти чарівний чоловік.

— Отже, що там за винце?

— Бо-жо-ле. Я правильно вимовила?

— Ідеально.

Пізніше вона сказала:

— Учора сталася трохи дивна річ.

— Розповідай.

— Я пішла до кав’ярні разом з Bild... Пам’ятаєш мою подругу?

— Так.

— Отже, ми сиділи в пабі «Баскер». До нас почали чіплятися два молодики. Ніяк не давали спокою. Коли ми пішли, вони хотіли наздогнати нас на вулиці. Аж раптом з’явився чоловік і, — вона широко розвела руки, — стукнув їх головами один об одного, — вона плеснула в долоні, — а потім жбурнув до стіни. Повернувся до нас і сказав: «Міс Нілон, тепер можете йти». Ми офігіли.

Схоже, Вілл тримав слово. Залишалося тільки сподіватися, що, коли прийде час, я зможу дотримати своє.

— Старі ґолвейці завжди виручають один одного, — зауважив я.

— О, то це не твої знайомі?

— Мої? Та ні.

Що я мав сказати? Що найняв для неї охорону? Ні, про таке ліпше мовчати. Не треба їй цього знати. Я підняв склянку і промовив:

— Sláinte.

ТРЕТЯ НІЧ, І Я ЗНОВУ СИДЖУ, ПРИТУЛИВШИСЬ СПИНОЮ ДО СТІНИ.

Злива діставала мене в будь-якій точці. Лебеді прибилися ближче до берега. У мене було відчуття, ніби я в «Сутінковій зоні», де мене навіки оточили непередбачувані лебеді. Я вирішив закінчити чергування раніше й звалити десь о п’ятій ранку. Рівно о четвертій на стіні просто наді мною зупинилася фігура. Я чув важке дихання, як у астматика. Стежив, як чоловік повільно підходив до схилу...

Він спустився.

Я бачив тільки, що на ньому довгий верхній одяг, високі гумові чоботи. Потім у темряві щось зблиснуло, начебто метал. Мачете.

Він почав спускатися до води. Я випростався, розминаючи онімілі кінцівки. Почув, як він видає звуки, схожі на лебедині. Він їх кликав. Від цього я страшно перелякався. Два птахи підпливли до нього. Він підняв ніж. Я сказав:

— Гей, виродку!

Він озирнувся, а я підійшов ближче. На вигляд навряд чи більше шістнадцяти років. Коротке світле волосся, звичайне обличчя, нічого особливого, поки я не подивився в очі. Хемінгуей якось написав про Віндема Льюїса, що в того очі професійного ґвалтівника. Ось і в цього хлопця були такі.

— Іди на хрін, а то і тебе поріжу! — прогарчав він.

— Нащо ти це робиш?

— Складаю іспити.

— Що?

— Люцифер поставить мені «відмінно» з усіх предметів за вісімнадцять голів.

— Вісімнадцять?

На його обличчі промайнуло роздратування, і він сердито гаркнув:

— Шість плюс шість плюс шість — число звіра.

— Боже мій.

Він кинувся на мене. Я підпустив його ближче й виставив електрошокер. Заряд збив його з ніг і жбурнув у воду. Я здивувався — не думав, що ця штука така потужна. Поки підліток бовтався у воді, мені спало на думку дозволити йому потонути. Але раптом на нього напали лебеді. Мені довелося майже відбивати його в них, коли витягував його з води. Перевівши дихання, я закинув його на плече. Поки я ніс хлопця, він стогнав. Я стукав до будинку Тейта, доки там не ввімкнулося світло. Тейт відчинив двері й отетерів:

— Боже правий!

— Ось ваш убивця лебедів.

— Що мені з ним робити?

Я опустив хлопця на землю.

— Не знаю, але думайте швидше. Здається, лебеді виклювали йому око.

Я повернувся і пішов геть. Він крикнув:

— Куди ви?

— Випити.

Наслідки

ЦЯ ІСТОРІЯ ПОТРАПИЛА НА ПЕРШУ ШПАЛЬТУ ГАЗЕТИ.

МІСЦЕВИЙ ГЕРОЙ

Джек Тейлор, місцевий житель, допоміг знайти особу, підозрювану в убивствах лебедів. Жителі Кладдаха в останні тижні були обурені винищенням цих птахів. Один з опитаних сказав: «Лебеді — частина нашої спадщини».

Містер Тейлор, колишній полісмен, чергував біля водойми декілька ночей. Злочинець виявився підлітком із Солтгілла. У своїй короткій заяві суперінтендант Кленсі повідомив:

— Поліція Ґолвея дуже стурбована тим, що сучасна молодь зовсім не поважає суспільних цінностей. Ми не стерпимо такого вандалізму.

Він закликав батьків уважніше стежити за своїми дітьми. Містер Тейлор ситуацію не прокоментував.

НАРЕШТІ ХОЧ ОДНА УСПІШНА СПРАВА. ТАК, Я РОЗКРИВ ЦЕ. ЧИ ВІДЧУВ ЗАДОВОЛЕННЯ? Чорта лисого. Я був спустошений. «Хмара незнання»⁴²?.. Не зовсім. Це мене не втішало. Мене мучила порожнеча, я відчував її майже фізично. Я знову повернувся до витоків — до книжок. Читав так, ніби від цього залежало моє життя. У 1991-му я натрапив на Девіда Ґейтса та його перший роман «Джерніґан». Залежні цю книжку не дуже люблять. Оповідач вічно п’яний, задерикуватий і схиблений. Змучений самоіронією, він постійно аналізує все через власне світобачення. Роман оповідає про жахіття американського передмістя. Я давав цю книжку декільком людям, і всі її зненавиділи.

«Ну а гумор?» — питав їх я.

«Ти такий самий звихнутий, як Джерніґан», — казали вони.

Правда. Але автора номінували на Пулітцерівську премію. Я взявся за його оповідання. Збірка називалася «Чудеса невидимого світу». В оповіданні «Зоряна дитина» ґей залишає велике місто й назавжди повертається до рідної провінції, де його примушують бути рольовою моделлю для сина його сестри, який лікується від наркоманії.

«Здебільшого він уникав водити Діка по ресторанах, і не через те, що хлопець міг справити враження катаміта⁴³. Просто вони вдвох виглядали дуже самотніми у світі».

Я подумав, яке це гарне слово — «катаміт». Трохи важко вставити в повсякденну розмову, але хтозна, може, колись і стане в пригоді.

Наступним було оповідання «Божевільна думка». Жінка втратила своє справжнє кохання і дратується через міське життя з озлобленим чоловіком.

«Із Джоном Ле Карре все гаразд, — сказав Пол. — Я, чорт забирай, швидше прочитаю його, ніж довбаного Джона Апдайка. Якщо вже вибирати між Джонами».

Хтось подзвонив у двері.

— Чорт, — вилаявся я й пішов відчиняти.

Спочатку я його не впізнав.

— Суперінтендант Кленсі?

У цивільному, вдягнутий у костюм-трійку. Такі масово розпродавалися в магазині одягу «Пенні» три роки тому.

— Можна зайти?

— А ордер є?

Він насупився, і я сказав:

— Жартую. Заходь.

Повів його на кухню.

— Налити тобі чогось?

— Чаю, не відмовлюся від чаю.

Він сів на стілець, нахилившись, наче в нього боліла спина. Оглянув приміщення і промовив:

— Затишно.

Не думаю, що на таке треба щось відповідати. Я уважно придивився до Кленсі. Коли я з ним познайомився, він був худющий, як зубочистка. Ми були близькими друзями. Дуже багато років тому. Тепер його живіт випинався над штанами. Очі майже повністю сховалися за щоки, обличчя стало багряним, дихав важко. Я поставив перед ним чай і сказав:

— Печиво скінчилося.

Він вишкірився й заявив:

— Тебе можна привітати.

— З нагоди відсутності печива?

Він похитав головою:

— Щодо цієї справи з лебедями. Усі в місті тільки про тебе й говорять.

— Пощастило, так буває.

— Інша річ тінкери. Ти ними ще займаєшся?

— Ні, я нічого не дізнався. Двоє твоїх посіпак мене нещодавно побили, сказали, що за твоєю вказівкою.

— Ох, Джеку, новачки, перестаралися.

— То навіщо ти прийшов?

— Просто відвідати. Ми так багато пережили разом.

Ага, купу лайна. Він підвівся, навіть не скуштувавши чаю.

— Ще одне.

— Так?

— Щодо Вілла Касселла, місцевого бандита. Тобі краще триматися від нього подалі.

— Це попередження?

— Джеку, ти стаєш параноїком. Просто кажу тобі добре слово.

— А ось добре слово для тебе: «катаміт». Глянь у словнику, будеш здивований.

Щойно він ступив за двері, як під’їхала машина, з неї вискочив ґард і відчинив задні дверцята.

— Нічого собі, — зауважив я.

— Звання має свої привілеї.

Я подивився на нього і сказав:

— Воно й видно: ти тепер людина велика.

Я перечитував Дерека Реймонда і виділив такий абзац:

ЗАШКАРУБЛІСТЬ ЙОГО ПОВЕРХНІ

Мені здається, незалежно від того, чи ви одружитеся, чи осядете десь мешкати, чи будете жити з пташкою, — деякі з людей просто мають на собі ваш номер, як бомби під час війни; і навіть якщо вони вам не дуже подобаються, ви все одно не можете нічого вдіяти — хіба що ви готові витратити все життя на суперечку з долею і, можливо, навіть виграєте її, якщо будете наполегливі; але я людина іншого ґатунку.

На декілька наступних днів я заліг на дно. Трапилася дивовижна річ. Я став менше пити. Непереборний потяг до коксу зменшився. Тепер я відчував лише невиразну потребу, з якою міг боротися. Боявся: якщо вийду з дому, нерви здадуть.

Почитав Мертона, сподіваючись утамувати духовний голод. Марно.

Чесно кажучи, він дратував мене капітально. Зазвичай після такого я поринав у пияцтво з глибоким зануренням. Коли зателефонувала Лора, я сказав:

— Мила, в мене грип.

— Я прийду і полікую тебе.

— Ні-ні, мені й вітамінів вистачить.

— Я хочу тебе побачити, Джеку.

— Але не такого хворого.

— Мені байдуже.

— Господи, скільки разів повторювати: не треба тобі бачити мене хворим.

— Мені все одно.

— А мені ні. Максимум три дні, і я буду в порядку.

Вона теж мене дратувала. Мені важко було б назвати, що або хто мене не дратує. На другий день самітництва у двері хтось подзвонив. Я відчинив — там був один з тінкерів. Якось я бачив його разом із Сажотрусом.

— Що? — гаркнув я.

— Сажотрус велів перевірити, чи з вами все гаразд.

— Перевірив? До побачення.

Я спробував зачинити двері. Він простягнув руку і сказав:: — Мене звуть Мікі. Чи можу я на хвилину зайти?

— На хвилину, не більше. Час пішов.

Він увійшов і роззирнувся. Я запитав:

— Що ти шукаєш?

— Нічого. Тут у вас мило.

Він говорив розмірено, ніби смакував кожне слово. Запитав:

— Склянку води не дасте?

Я дав йому води, він випив і промовив:

— У мене сильна спрага. Напевно, це через скибочки, які їв на сніданок.

— Мікі, чому мені здається, що тобі щось треба?

— Я колись тут жив.

— Сажотрус казав, тут жила родина.

— Ні, тільки я.

— Чому ти поїхав?

— Сажотрус виставив мене через вас.

Я закурив, видихнув дим йому в обличчя і сказав:

— То ти, виходить, ображений.

Він стиснув склянку і зауважив:

— Я б не заперечував, якби ви на це заслужили.

— Я знайшов найбільш імовірного підозрюваного.

— І де він?

Мене це дістало. Я так і сказав:

— Мене це дістало. Що-небудь іще?

— Ні. Ви не могли б позичити яку-небудь книжку?

— Ти читаєш?

— А ви вважаєте, що тінкери не вміють?

— Заспокойся. Я не в тому гуморі, щоб знущатися з тінкерів.

Він не поворухнувся і сказав:

— То як щодо книжки?

Я пішов до дверей.

— Сходи в бібліотеку.

Стоячи на сходинці, він промовив:

— Отже, ви не дозволите мені взяти книжку?

— Купи собі.

І я зачинив двері перед його носом.

Знову пролунав дзвінок. Я відчинив, готовий гризтися далі. Але за дверима стояв сусід.

— Оу, — буркнув я.

Він виглядав занедбаним навіть у свої найкращі дні. Зараз у нього був такий вигляд, ніби його вивернули й витерли об нього ноги. У руці він тримав пляшку.

— Потін, — повідомив мені він.

— Гм... дякую... напевно.

— Я купив лотерейний квиток і виграв.

— Багато?

— Ось уже тиждень п’ю.

— Аж так багато?

— Учора я був у гуманному пабі.

— Що?

— Ти відчиняєш двері, і всі співають: «I'm only human...»⁴⁴.

Я підняв пляшку до світла. Чиста, як сльоза.

— Ого, золотий стандарт.

Він знизав плечима і сказав:

— Ще б пак. Ідеальний, як повітря в Роскоммоні.

— Я думав, ґарди забороняють це продавати.

— Я в ґарда й купив.

— Гарантія якості.

— Краще не буває.

... і мені сіпало ясно, що ця прірва, яку я завжди не хотів бачити в собі, насправді є моя найбільш незнищима асоціація...
Семюел Беккет, «Остання стрічка Краппа»⁴⁵

МИНУВ ІЩЕ ДЕНЬ БЕЗДІЯЛЬНОСТІ. По радіо невідь-чому передавали інтерв’ю з Мухаммедом Алі. Я майже не слухав, поки Алі не сказав:

«Людина, чиї погляди в п’ятдесят років залишилися такими ж, як у двадцять, змарнувала тридцять років свого життя».

Я негайно ж вимкнув цього придурка.

Господи.

ВИРІШИВШИ, ЩО НАСТАВ ЧАС ПОВЕРНУТИСЯ ДО ЗЛОЧИНІВ, ПРИНАЙМНІ В КНИЖКАХ, Я ПОЧАВ ПЕРЕБИРАТИ ЛОУРЕНСА БЛОКА. Читав по діагоналі, особливо місця, де його головний герой Метт Скаддер розлого міркує про лікування алкоголізму. По тонкій кризі ходить, я вам скажу. І більше, в одному місці він намагається пояснити різницю між алкоголіком і наркоманом. Я почувався між молотом і ковадлом: у куртці таблетки, по хаті валяється кокаїн, в буфеті стоїть пляшка потіну. Це колись скінчиться? Фуух. Він писав:

«Покажіть старому наркоману Едемський сад, і він скаже, що хоче, щоб там було темно, холодно і мерзенно. І щоб там не було нікого, крім нього».

Я встав і взяв цигарку. Мені не подобався цей абзац. Поставив альбом Джонні Дугана «Flame». Найкращий вибір для мого розбитого стану. Після третьої пісні я розслабився і сказав:

— Ну добре.

І повернувся до Блока.

«Різниця між п’яницею і наркоманом у тому, що п’яниця може вкрасти ваш гаманець. Наркоман теж, але він обов’язково допоможе вам його шукати».

Я відклав книжку і сказав собі:

— Досить, час вилізти назовні.

І вийшов, жаліючи себе. Типовий ірландець.

Проходячи повз кав’ярню «GBC», я згадав, як востаннє сидів там із Кіґаном. Чомусь раптом узяв і зайшов, замовив подвійне капучино та круасан із мигдалем.

— Не сипте нічого зверху, — попросив я продавчиню.

Вона здивувалась і запитала:

— Як ви будете його пити без цього?

— Із великим задоволенням.

Я сів біля вікна. Хай життя пливе повз мене. Добре? Так, просто рай. Допомагає заглушити мрії про кокаїн. Підійшла жінка.

— Ви Джек Тейлор.

— Так, — відповів я з повним ротом.

— Можу я з вами поговорити?

— Окей.

Їй було далеко за п’ятдесят, але виглядала непогано. Носила костюм у стилі Марґарет Тетчер. Це відразу мене насторожило. Вона сіла, прямо дивлячись на мене, і запитала:

— Ви мене знаєте?

— Ні, не знаю.

— Я місіс Нілон, мати Лори.

Перед цим я простягнув руку, але вона з презирством глянула на неї і сказала:

— Ми з вами приблизно одного віку, чи не так?

Пінка на моїй каві давно осіла. Я не хотів ускладнювати, тому сказав:

— Плюс-мінус десять років.

І даремно. Вона почала:

— Навряд чи Лора підходить вам за віком, правда ж?

— Місіс Нілон, у нас із нею немає серйозних стосунків.

— Як ви смієте? — вона зблиснула очима. — Моя донька від вас голову втратила!

— Гадаю, ви перебільшуєте.

Вона встала і голосно вигукнула:

— Відчепися від неї, хтива ти свиня!

І вискочила на вулицю.

Усі в залі докірливо дивилися на мене. Я поглянув на круасан, який ніби зіщулився від сорому, і подумав: «Він і справді занадто солодкий».

Кава вже нікуди не годилася.

Я вийшов звідти й пригадав рядок із Борхеса, який часто цитувала Кікі:

«Прокинувся б, якби ранок приносив забуття».

Я спробував утішити себе старою приказкою ґолвейців:

«Це кав’ярня для селюків. І ощадливих ірландських крамарів».

Поможе це мені? Ні хріна не поможе.

Подзвонив Лорі. Вона одразу ж запитала:

— Тобі краще?

— Що?

— Твій грип минув?

— А, так.

— Я рада. Купила тобі листівку з побажанням якнайшвидшого одужання, там Снупі, але я не знаю, чи ти його любиш. Джеку, мені так хочеться дізнатися, як ти там. До смерті хочеться. Я просто зараз приїду.

— Лоро, послухай... Я не зможу. Я не буду з тобою зустрічатися.

— Сьогодні?

— І сьогодні, і в будь-який інший день.

— Чому, Джеку? Я щось зробила не так? Хіба я...

Я мусив покласти цьому край, тому сказав:

— Я познайомився з однією особою.

— Он як... Вона гарна?

— Вона старша.

І натиснув відбій.

БАЧИТЬ БОГ, ПАСКУДНЕ САМОПОЧУТТЯ СТАЛО ДЛЯ МЕНЕ ШКІРОЮ ПРАКТИЧНО НА ВСЕ ЖИТТЯ. Я стояв там з телефоном у руці, відчував, що занурююся глибше в морок. Підійшов до буфета, дістав пляшку потіну і почув, як хтось подзвонив у двері.

— Чорти б вас усіх забрали.

Пройшов до дверей і рвучко відчинив їх. Брендан Флад, колишній ґард, релігійний псих і мій інформаційний бюлетень.

— Подаю тільки на церковних службах, — прогарчав я, стиснувши зуби.

Він повагався й відповів:

— Я не по милостиню.

Я пройшов за нього, оглянув двері. Він запитально поглянув на мене.

— Подумав, може, хтось повісив тут оголошення з написом: «З’їзд придурків».

Увійшов до будинку і провів його до вітальні. Пляшка з потіном світилася на кухонному столі. Я кивнув йому на диван, і він сів, поклав пошарпаний кейс собі на коліна.

— Ви вже краще виглядаєте, Джеку.

— Живу безгрішно.

— Наші молитви почуті, алілуя.

— Чого ви хочете?

Він відкрив кейс і почав перебирати папери.

— Ви в курсі, що таке судова психологія?

— Не дуже.

— Попри те, що поліція не зацікавилася вбивствами цих молодих людей, знайшовся судовий психолог, який захопився цією ситуацією.

— Він бачив усі тіла?

— Так.

— Навіщо йому це?

— Він пише книжку.

— І ви його знаєте... звідки?

— З молитовної групи.

— Точно.

— Ось яких висновків він дійшов:

Убивця — чоловік трохи за тридцять. Неодружений, єдина дитина в сім’ї. Має високий коефіцієнт інтелекту. Майстер на всі руки. Водить переобладнаний фургон. У дитинстві катував або вбивав тварин. Рано навчився приховувати своє істинне «я». Дорослішаючи, мав незначні проблеми з законом, але ніколи не повторював помилок. На певному етапі формування спробував напасти на чоловіка. З людьми ввічливий, гарно говорить, вихований, але абсолютно нечутливий. У нього просто немає почуттів. Жаль йому невідомий. Характерні риси — манія величі й потайна ворожість. Психіатричний діагноз: нарцистичний розлад особистості, слабкий самоконтроль. Насильство неминуче. Сексуальне задоволення переживає з першого вбивства. Якщо це сталося раз, то ставатиметься постійно.

Флад замовк і запитав:

— Можна мені склянку води, будь ласка?

Просто як Річард Дрейфус у «Щелепах». Я налив води, подумав, чи не плеснути туди потіну, передумав. Коли він брав у мене воду, рука в нього тремтіла. Я сказав:

— Боже мій, оця хрінь вас так зачепила?

— Будь ласка, не лайтеся. Так, зло сильно мене тривожить.

Я сів, закурив і сказав:

— Направду вражає, але до чого все це? Я вже знаю, хто вбивця.

Він жадібно випив воду, майже залпом.

— А, містер Брайсон. Саме тому я прийшов. Я не впевнений, що він підходить під цей опис.

— Опис — дурня. Ви думаєте, це американська розвідка? Отямтеся. Ви колишній полісмен без майбутнього, що грається в розслідування. Я знаю, як це сумно. Ви молитеся, я п’ю, і, може, хтось помилує наші бідні душі.

Він очманів від мого випаду. Відкинувся на диван так, ніби я його вдарив. У якомусь сенсі я таки вдарив. Він помовчав.

— Я не усвідомлював усієї глибини вашого відчаю. Мені дуже шкода, що ви в такому розпачі.

— Чорт, Фладе, заспокойтеся. Не треба мене жаліти.

Він глибоко зітхнув і сказав:

— Джеку, ці визначення напрочуд точні.

— І що?

— Якби це був Брайсон, він би не втік.

Я встав.

— Це він.

Флад теж підвівся.

— Джеку, будь ласка, послухайте. У вас є приятель, англійський поліцейський, попросіть його перевірити Брайсона, дізнатися, чи відповідає він опису.

— Що-небудь іще?

— Джеку!

Я показав йому на двері й додав:

— Скажіть своєму приятелю, що я куплю його книжку.

— У вас жорстоке серце, Джеку Тейлоре.

— Усі так кажуть.

І я зачинив двері.

Того дня телефон дзвонив без упину. Я не брав слухавку. Я був в іншому світі — ідеальному, як повітря в Роскоммоні.

Того дня ви знайдете усамітнення, якого так довго прагнули. Не питайте мене, коли це станеться або яким чином, у пустелі чи в концтаборі. Це не має значення. Не питайте мене, бо я не збираюся вам говорити. Ви не дізнаєтеся, допоки не відчуєте.
Томас Мертон, «Семиповерхова гора»

ЛЮБИТЕЛЯМ ПОТІЛУ ЧАСТО СНЯТЬСЯ СХОЖІ СНИ. На початку шістдесятих була популярною класична пісня про кохання «Tell Laura I Love Her». Хлопець у цій пісні гине, розбившись на мотоциклі. Мені теж приснився схожий сон. Хлопцем був Джефф на своєму мотоциклі, а моя Лора кликала мене на ім’я. Я був увесь у лебединих кишках, і Кленсі наступав на мене з мачете. Отямився за будинком під проливним дощем. Гадки не мав, як туди потрапив. Поруч валялися скалки розбитої об стіну пляшки потіну.

Я заповз до вітальні, мене вивернуло. Блювотиння потоком стікало по мокрому одягу. Мене пекельно мучила спрага. Я напружився, встав і здер із себе брудне ганчір’я. Запхнув його до пральної машини і ввімкнув на максимум.

Однак довелося відкривати її знову (вода витекла на підлогу), щоб засипати пральний порошок. Дав їй копняка, щоб закрилася. Пошкандибав на кухню і відшукав банку пива. Порізав пальці, намагаючись відкрити.

— Дякую тобі, Господи, — пробурчав я.

Випив половину й одразу ж виблював. Піднявся нагору і став під душ. Простояв під гарячою водою хвилин п’ять, повільно витерся. Боліло все тіло. Ніщо не виганяє з тебе все лайно так системно, як це робить uіsсе bеаthа⁴⁶. Не дивно, що чоловіки в Коннемарі п’ють херес у Великий піст як спокуту. Я натягнув джинси й футболку. Жахнувся, виявивши на футболці напис. Коли зміг сфокусувати погляд, прочитав: «Я алкоголік».

Бляха.

Я ліг на ліжко й відключився. Проспав до пізнього вечора. Знову снилися жахіття. Рвучко сів, серце калатало. Мене знову знудило, тому я зняв постільну білизну. Ще раз прийняв душ, відчув себе трохи краще. Унизу почав шукати ліки від похмілля. Ніде ні краплі, zilch, nada, нічого. Прочесав увесь будинок. Усвідомив, що доведеться вийти. Я одягнув останні чисті джинси, светр і пальто з поліції. Ретельно застібнувся. Цієї миті мене почало несамовито трусити. Я відчував льодяну холоднечу. Задзвонив телефон, я хотів не знімати трубку. І якби не зняв, то події, можливо, пішли б іншим шляхом. Можливо, й ні, але я постійно про це думаю.

Я підняв слухавку:

— Алло.

— Джеку, це Сажотрус.

— Так?

— Ми його взяли.

— Що?

— В Атлоні, він там працював з безхатьками.

— Господи.

— Він попросив покликати вас.

— Навіщо?

— Не знаю. Ви хочете його бачити?

— Ну... гаразд.

— Я пришлю по вас Мікі.

— Скажіть йому, я буду в пабі «Нестор».

— Окей.

Я поплентався до пабу. Джефф стояв за стійкою, мав зібраний і здоровий вигляд. Охоронець, що сидів на своєму місці, промовив:

— А ось і рятівник лебедів.

Я його проігнорував. Джефф зауважив:

— Не надто добре виглядаєш, Джеку.

— Що в цьому нового? А ти, навпаки, сяєш.

— Завдяки тобі, приятелю. Я перед тобою в боргу.

— Тоді налий мені кухоль пива та порцію віскі.

Він на секунду завагався, і я спитав:

— Що таке?

Він приготував напої. Охоронець гукнув з іншого боку: — Ти герой, Джеку Тейлоре.

— Іди в сраку.

Джефф поставив напої на стійку:

— За мій рахунок.

Я вийняв гроші й заперечив:

— Ні, дякую.

Узяв випивку, але руки так тряслися, що я мусив поставити все назад. Джефф зробив рух, щоб допомогти, але побачив моє обличчя і передумав. Я взяв стопку віскі обома руками й випив. Охоронець завмер. Я пробурчав:

— Ну, що я тобі казав?

Він втупився у свій звичний напівпорожній кухоль.

Віскі вдарило по моєму шлунку, наче бомба. Я відчув, як до лиця приплинула кров, і зрозумів: оце й називають «барною засмагою». Усередині ставало дедалі тепліше, незабаром я розслабився. За декілька секунд я вже міг підняти кухоль пива однією рукою, тремтіння зникло.

Хотів попросити Джеффа принести ще й віскі, але цієї миті підійшов Мікі й запитав:

— Маленька гулянка?

— Тобі що-небудь треба?

— У нас немає часу. У нас там теж своєрідна гулянка.

Він шкірився. Я сказав:

— Саме час для порції міцного віскі.

Я замовив подвійну порцію й запропонував Мікі:

— Долучайся.

— Щось не хочеться.

— Ну як знаєш.

Я прикурив від срібної запальнички. Мікі зауважив:

— Це запальничка Сажотруса.

— То й що?

Він не придумав, що сказати. Я випив віскі, почекав, поки воно подіє, і сказав:

— Ходімо.

— Будь обережний, Джеку, — порадив мені Джефф.

Я не відповів: від віскі тимчасово відняло язик.

Мікі припаркував фургон прямо перед пабом. На вигляд авто було добряче побите, але всередині все очевидно було зроблене на замовлення. Там цілком можна було комфортно жити. Я зауважив:

— Приємна зміна.

— У мене ж руки з плечей ростуть.

Він завів двигун, ми влилися в потік машин.

— Куди їдемо? — запитав я.

— На Гедфорд-роуд, там є житловий квартал.

У його голосі виразно відчувалося презирство. Я не заковтнув наживку, тому він поглянув на мене й повідомив:

— Я не тінкер.

— Що?

— Ви вважаєте, що я один із них.

— Мікі, заспокойся. Я нічого не вважаю про тебе. Тобі, мабуть, важко повірити, але я взагалі про тебе не думав. Я ж зустрічався з тобою... скільки? Один раз?

— Двічі.

— Двічі?

— Я їздив із вами до Тірнансів, пам’ятаєте? Ясна річ, для вас ми були лише бандою тінкерів.

Я похитав головою, дістав цигарки й поліз по запальничку. Він сказав:

— Мені б не хотілося, щоб ви курили в моєму фургоні.

Я чиркнув запальничкою:

— Мені начхати.

На Вудквей-стріт він сказав:

— Коли мені було чотири роки, мати витягла мене на вулицю опівночі. Ми з нею дійшли до Фейр-Ґрін. Там вона зірвала з себе одяг. Вона робила це щоразу на певній стадії сп’яніння.

Я не відповів, і він продовжив:

— Її збив фургон, померла на місці. Вона нічого й не відчула: була п’яна як ніч. Тінкери мене всиновили.

— Чому?

— То був їхній фургон.

— А інші члени родини?

— Ми були з нею лише вдвох... ну, і ще пійло. Жили в квартирі на Раун-роуд, пам’ятаєте будинки там? Туди й собак соромно селити. Це ґолвейське гетто, як в Америці.

Я затоптав недопалок на підлозі машини і сказав:

— Чому ти залишився? Ти ж уже дорослий.

Ми вже під’їжджали до великого будинку. Він пояснив:

— Ви як ніхто інший маєте знати, що іноді вороття немає.

Коли ми вийшли з машини, я запитав:

— Чий це будинок?

Це була велика триповерхова будівля з гаражем. Усе говорило про те, що тут водяться великі гроші. Я не бачив обличчя Мікі, але розчув насмішливі нотки в його голосі:

— Сажотруса. Чий же ще?

Життя — різновид кошмару. Це нормально, але виснажує. Коли ви слабшаєте, вороги та злодії не дають вам спокою. Нечестивці процвітають, залишаючись безжальними за будь-яких умов. Якщо ви злочинець, то вам перш за все потрібен хороший адвокат. Коли вам зачитують смертний вирок, до нього додають нові правила для лінії оборони. І тут залежить від ваших обставин — ви або відступаєте, або залягаєте глибше. Тому що ви слабкі. Смерть краща за щоденний відступ.
Гарольд Бродкі, «Ця хижа пітьма»

МІКІ ПРОВІВ МЕНЕ ДО БУДИНКУ КОРИДОРОМ, СТІНИ ЯКОГО БУЛИ ОБВІШАНІ ЧОРНО-БІЛИМИ ФОТОГРАФІЯМИ. Старий Ґолвей. Жінки в шалях, чоловіки в кепках. Може, в мені говорило віскі, але та мить здалася мені прекрасною. Ми пройшли до вітальні, заставленої антикваріатом і шкіряними меблями. Я побачив величезний відкритий камін. Перед ним стояв Сажотрус, прихилившись до мармурової плити. У кімнаті сиділо ще троє молодиків у спортивних костюмах. Сажотрус уїдливо запитав:

— Чому так довго?

Питання адресувалося Мікі. Той глипнув на мене й відповів:

— Затори.

Сажотрус повернувся до мене:

— Пити будете?

Мікі видав такий звук, ніби вдавився. Я відповів:

— Дякую, мені вже досить.

Чи було мені колись досить? Зараз я був під штучним заспокійливим чотирьох віскі. Сажотрус кивнув і сказав:

— Я відведу вас до нього.

Ми пішли будинком. В іншій кімнаті жінка і троє дітей дивилися «Хто хоче стати мільйонером?». Я чув, як ведучий запитав:

«Відповідь остаточна?»

Ми ввійшли в гараж. Голий Рональд Брайсон був прив’язаний до кухонного стільця. Біля нього стояв електрообігрівач.

— Я вас залишу.

Другий стілець стояв перед Брайсоном. Голова хлопця звисла на груди, здавалося, він спить. Його шкіра була біла-біла, без жодного волоска. Я не розгледів синців і відчув полегшення.

— Рональде.

Він рвучко підняв голову, весь рот у крові. Не відразу сфокусував погляд. Потім вимовив:

— Жек... бвудний пеф.

Зуби йому вже вибили, ясна були вкриті засохлою кров’ю та слиною. Через це майже неможливо було розібрати, що він говорить. Щоб було простіше, перекажу розбірливо. Я сказав:

— Ти хотів мене бачити.

Він напружився, намагаючись розірвати мотузки.

— Вони видерли мені зуби кліщами.

Я вже шкодував, що не погодився випити.

— Джеку, ти повинен сказати їм, що це жахлива помилка. Знаю, я поводився хріново, але я не вбивав цих людей.

— Вбивав.

— Джеку, будь ласка! Мені подобається увага інших. Я дозволяю їм думати, що саме я коїв усі ці жахіття, але насправді... — його голос став ледь чутним. — Це лише гра. Я добре працюю, але іноді на мене находить. Я починаю дратуватися з людей, яким допомагаю, і вдаю, що скоюю злочини. І тоді доводиться переїжджати. Ти можеш перевірити. У Лондоні. Таке багато разів траплялось, але це тільки гра.

Я закурив і промовив:

— Ти зіпсував мій дім, дзвонив мені, лякав мою дівчину.

— Я тільки хотів привернути твою увагу. Щоб ти вирішив, що я гідний суперник.

Я встав, і він закричав:

— О Господи, Джеку, не йди, прошу, не йди!

Я нахилився до нього ближче. Страх окутував його, наче дим. Я сказав:

— Навіть якби я повірив усьому, що ти розповів, є одна річ, від якої тобі не відкрутитися.

— Що, Джеку? Питай, і я все поясню. Будь-що.

— Рука.

Мені здалося, він щиро здивувався.

— Яка рука?

— В однієї з жертв була відрубана рука, її підкинули до мого будинку. А потім я отримав пластикову руку поштою. Звідки ти міг знати про цю руку, якщо не сам усе зробив?

— Джеку, клянуся, я нічого ні про які руки не знаю! Ніколи нічого тобі не посилав! Господи милостивий! Ну повір!

— Не вірю.

Я повернувся, щоб піти, і він почав ридати, благаючи мене повернутися. Я зачинив за собою двері, повернувся до вітальні.

— Він зізнався? — запитав Сажотрус.

— Ні.

Сажотрус подивився мені в очі.

— Ваше останнє слово?

— Це зробив він.

— Гаразд. Мікі відвезе вас назад. Я приїду за декілька годин, розрахуємося.

НА ЗВОРОТНОМУ ШЛЯХУ МИ НЕ РОЗМОВЛЯЛИ. Я ПОЧУВ, ЯК ГОДИННИК ПРОБИВ ПІВНІЧ, І ПОДУМАВ:

«Опівночі гірко на самоті».

Коли я вилазив із машини в Гідден-Веллі, Мікі сказав:

— Я почав читати вірші. Кого з поетів порекомендуєте?

Я секунду помовчав, удаючи, що розмірковую, потім відповів:

— Мені насрати, кого ти читаєш.

Удома я боявся продовження пиятики, тому вирішив почитати. Обрав Честера Гаймса: він злостивий і смішний. У «Простаку» я підкреслив такий абзац:

Але в цю мить пробудження, коли її розум ще не відновив незворушності, не розібрався в аргументах, не визначився в антагонізмах і не вдався до раціоналізації, у цей момент емоційної безпорадності... вона не могла в усьому звинувачувати чоловіків. Залишалося тільки ридати, адже вдень можна було брехати, а ранок був часом страху.

Я задрімав у кріслі. Пролунав дзвінок у двері. Я, хитаючись, пішов відчиняти. Поглянув на годинник. П’ята ранку. На порозі стояв Сажотрус із пляшкою віскі. Я провів його на кухню. Він сказав:

— Я приніс гвоздику, можемо зробити пунш.

— Окей.

Я закип’ятив чайник, налив воду в кухлі, поклав туди гвоздику, цукор і налив віскі. Простягнув один кухоль йому і сів. Він повідомив:

— Справу зроблено.

— Добре.

— Ви хочете про що-небудь мене запитати?

— А ви відповісте?

— Може, й ні.

Ми випили, потім він налив нам іще. Я сказав:

— Ця рука мене турбує.

— Що? Яка рука?

— Яка прийшла поштою.

Він коротко невесело розсміявся й зауважив:

— Це робота Мікі.

— Що?

— Він часто їздить до Белфаста. Вважав, що вас необхідно мотивувати. Я пізніше дізнався. Хлопці мені розповіли.

— Боже мій.

— У чому річ?

— Чорт... дайте подумати.

Я спробував заспокоїтись і пригадати, що говорив Брендан Флад.

— Сажотрусе, я зараз опишу вам людину, — сказав я. — Хочу, щоб ви вислухали дуже уважно, а потім сказали, хто спадає вам на думку.

— Гаразд.

Я глибоко зітхнув і почав:

— Це молодий чоловік, йому трохи за тридцять, дуже розумний, єдина дитина в родині. Вміє працювати руками, водить переобладнаний фургон, стикався з поліцією, але злочин був не тяжкий, швидше за все, вплутався в бійку. Ввічливий, гарно розмовляє, має освіту.

По мені стікав піт. Сажотрус не вагався ні хвилини:

— Мікі. А що?

— Нічого, просто... цікаво.

Якби він не падав з ніг від утоми, можливо, домігся б від мене відповіді. Але він насилу тримав очі розплющеними. Тому стенув плечима, вийняв конверт і простягнув мені:

— Це ваша премія. За гарну роботу.

— Я переїжджаю.

— До Лондона?

— Ні, до готелю «Бейлі».

— Але ви можете жити тут.

— Дякую, але мені потрібно змінити обстановку.

Він підвівся, на прощання простягнув руку і сказав:

— До зустрічі, Джеку Тейлоре.

— До зустрічі.

Після його відходу я відкрив конверт. Достатньо грошей, щоб тривалий час нічого не робити.

Наступного дня я пішов у «Суїні». Над набережною літали галасливі чайки. Незабаром з’явився Білл Касселл. Мені здалося, він схуд ще більше. Білл сів на своє звичне місце, я — навпроти. Я поклав конверт на стіл і попросив: — Полічи.

Він полічив.

— Тут купа грошей. Що тобі потрібно? Когось убити?

Я закурив, востаннє глянув на «Zippo», штовхнув запальничку по столу до Білла і почав:

— Його звуть...

ДАЛІ БУДЕ...
КЕН БРУЕН
МУЧЕНИЦІ МОНАСТИРЯ СВЯТОЇ МАГДАЛИНИ

МОНАСТИР СВЯТОЇ МАГДАЛИНИ

ДІВЧАТА ТУЛИЛИСЬ ОДНА ДО ОДНОЇ ПІД КОВДРАМИ, НАМАГАЮЧИСЬ ЗІГРІТИСЯ І ТРОХИ ЗІГРІТИ СУСІДОК. Почувся стукіт підборів, а потім хтось зірвав ковдри. Жінка, яку вони називали Люцифером, заволала:

— Що за протиприродні збочення тут відбуваються, повії?

Вона схопила найближчу дівчину за волосся і вдарила її по губах. Потім перейшла до наступної, потягла її до туалету, засунула їй у рот шматок мила й наказала:

— Жери, якщо не хочеш, щоб тебе забили до смерті.

Засліплена сльозами і жахом, дівчина почала жувати.

Я ПІШОВ ДО ГОТЕЛЮ «ҐРЕЙТ САУЗЕРН». ЗНАВ ТАМ ОДНОГО ПОРТЬЄ.

Коли я увійшов, він гукнув мені:

— Важка ніч, Джеку?

— Ага.

— Усі ми не молодіємо.

Я вручив йому декілька банкнот і попросив:

— Роздобудь нам кухоль пива і чарку.

Ясна річ, у цьому готелі так рано не наливали. Боже милий, ні краплі. Зате в них величезний вестибюль із затишними куточками. І якщо треба підлікуватися в спокої на самоті, кращого місця не придумаєш.

Я щойно впав у величезне крісло, як хтось підійшов. Я думав, то мої напої. Але ні. Брендан Флад. Він сказав:

— Я бачив, як ви зайшли.

— Давайте не зараз.

— У мене для вас є інформація.

Я мало не поплескав по конверту в кишені, додавши: «У мене теж».

Він уже всівся.

Найменше мені хотілося, щоб Флад бачив, як я п’ю з самого ранку. Все полетіло під три чорти. Підійшов портьє і начебто здивувався, що я не сам. Наші погляди зосередилися на таці з напоями.

Я почав придумувати якесь кінчене недолуге виправдання, але Брендан сказав:

— Мені те саме.

Портьє збентежився і запитав:

— Щось святкуєте, хлопці?

— Неси випивку, що не зрозуміло? — гаркнув Брендан.

Портьє відійшов, і я запитав:

— Ви серйозно?

Він кивнув, і я перепитав:

— Будете пити?

Брендан подивився на мене і промовив:

— Не думаю, що ви маєте право дорікати мені цим.

— Та ні... Я просто... здивувався.

Портьє повернувся. Брендан поклав на тацю купу м’ятих банкнот і сказав:

— Решту залиште собі.

Якщо портьє і зрадів чайовим, то добре це приховав. Брендан схопив віскі, випив, а потім залпом осушив майже весь кухоль пива. Він відкинувся в кріслі, заплющив очі й сказав:

— О, це найкращий момент.

Хто я такий, щоб сперечатися? Я так само випив своє, лише очей не заплющував. Мені подобалося спостерігати за процесом. А потім дико захотілося дози нікотину. Відчиняєш двері одній залежності, а інші забігають слідом. Брендан дістав з кишені пачку «Мейджор». Улюблені цвяхи в мою труну. Їх добряче розрекламував Роббі Колтрейн у «Методі крекера».

Флад витрусив одну сигарету, дістав коробку сірників і закурив.

— Пригостите? — запитав я.

Брендан, оповитий димом, махнув рукою — звісно. Дивно було знову тримати сигарету в роті, перші декілька затяжок були гидезними. Я загасив її. Флад єхидно посміхнувся.

— Нормально для початку. Перша на смак завжди як лайно, а потім не встигнеш оком змигнути, як знову смалитимеш.

Він правий. Моє власне жалюгідне існування було тому доказом. Я трохи почекав і запитав:

— Що сталося, Брендане?

Він глибоко зітхнув:

— Монастир Магдалини — ось що сталося.

Я його не квапив і не розпитував, просто чекав. Нарешті він провів долонею по волоссю і почав:

— Я знайшов одну жінку в Кладдаху, їй за сімдесят, вона була однією з мешканок. Спочатку не хотіла розповідати, але я сказав, що ходжу на молитовні збори, і вона погодилася поговорити. Перше, що треба зрозуміти, — ця жінка тотально нажахана. Пральня вже багато років зачинена, але вона все дуже добре пам’ятає. Там була жінка, яку дівчата називали Люцифер. Мирянка, черниці найняли її, щоб допомагала. Вона була дияволом у плоті. Била дівчат, голила їм голови, стверджуючи, що бореться з вошами.

Флад помовчав, закурив наступну сигарету. Я помітив, що руки в нього тремтять. Він подивився на мене:

— Ви знаєте, як можна позбутися натільних вошей?

— Ні, не знаю.

— Я теж не знав, але тепер уже ніколи не забуду. Треба занурити людину в киплячу воду і влити туди карболову кислоту. Причому треба бути обережним, інакше шкіра злізе. Я думаю, воно пече нещадно. Люцифер знала норму дозування і кайфувала від процедури. Вона заздалегідь сповіщала про неї дівчат, щоб вони гарно поводилися і боялися. Не всі дівчата були незаміжніми матерями. Деяких батьки відправляли туди за непослух. Тоді всі були бідними як церковні миші, позбавитися зайвого рота було за щастя. Моя очевидиця пам’ятає двох дівчат, подружок. Одна потрапила в монастир через небажану вагітність, а іншу просто звинуватили в крадіжці. Люцифер отримувала особливу насолоду, знущаючись із цих двох, казала, що Господь відмовився від них і їм залишається тільки вірити. Ця сатана систематично намагалася їх зламати. Одній тупими ножицями відрізала коси, а інший забороняла митися, і від дівчини смерділо аж до небес, вибачте за церковний каламбур. Дівчата підтримували одна одну, більше нічого у них не було, ніякого майбутнього, лише щоденні страждання. Розділити їх означало приректи на смерть. Але Люцифер було цього мало. Вона запевнила одну з подруг, що інша зрадила її. Через пару днів дівчина повісилася. З другої Люцифер вічно знущалася, і та якось випила в пральні відбілювач. Може, ви під час служби в поліції бачили таке і знаєте, що смерть настає після декількох днів агонії. Вона вмирала п’ять днів у жахливих муках, а Люцифер розповідала їй про пекельне полум’я, на якому вже підсмажується її подруга і в яке підкидають дрова в очікуванні її прибуття.

Його чоло спітніло. Він обернувся, знову подивився на мене і запитав:

— Знаєте, ким були ці дві невинні?

— Ні.

— Мученицями, справжніми мученицями, які вмирали в муках через любов. Мучениці святої Магдалини. І якби я ще вірив у щось, то молився б за їхні бідні душі. Клянуся, я щоночі бачу їх уві сні. Ці черниці з монастиря, я знаю, чому вони їх так люто ненавиділи. Це моя особиста думка, та все ж я думаю, що правий. Тому що ці дівчата мали те, чого черниці ніколи не знали, — секс. Або й більше — кохання...

Літературно-художнє видання

Кен Бруен

УБИВСТВА ТІНКЕРІВ

Детективний цикл «Джек Тейлор»

Серія «Художня література»

Перекладачка Марія Чайковська
Літературні редактори Анастасія Канівська, Людмила Кратенко, Роман Трифонов
Випускова редакторка Світлана Бондаренко
Художня редакторка Юлія Вернигора
Коректорка Тетяна Стриженко

ТОВ «Видавництво «Жорж»
Свідоцтво ДК № 5162 від 28.07.2016

Підписано до друку 08.01.2024
Формат 135x190 мм.

Надруковано у ТОВ «ТРІАДА-ПАК»

Примітки

1

Ірландський чемпіонат із ґельського футболу серед дорослих. (Тут і далі — прим. перекл. та ред.)

2

Аеропорт у Лондоні.

3

Назва вірша Роберта Бернса, де описано річку Афтон у Шотландії; також назва ірландських цигарок без фільтра, тут ідеться саме про них.

4

Британська телеведуча та письменниця.

5

Тінкери — назва ірландських мандрівних торгівців, що до урбанізації в 1960-х роках працювали з оловом і чистили горщики та каструлі в сільській Ірландії. Нині це образливий термін на позначення ірландських подорожніх торгівців. Їх іноді плутають із ромами.

6

Музичний магазин у Ґолвеї.

7

Дублінська тюрма.

8

Графство має неформальну назву «Королівство» (що наголошує на окремішності, відмінності від решти Ірландії). Ідеться про їхні матчі чемпіонату з ґолвейцями.

9

Американський драматичний телесеріал про поліцейських, виходив у 1981-1987 роках.

10

Доброго дня. Лірика і листи двома мовами (нім.).

11

Британська співачка. Найбільш прославилась виконанням пісні з Елтоном Джоном 1976 року «Don't Go Breaking My Heart».

12

Будьмо / Твоє здоров’я (ірл.).

13

Вірш у прозі американського письменника Макса Ерманна.

14

З вірша «Не говори смиренно прощавай».

15

Потін (ірл. poitín, англ. poteen) — ірландський національний міцний алкогольний напій міцністю від 40 до 90 градусів.

16

Історичний роман ірландського письменника Джеймса Планкетта. Оригінальна назва — «Strumpet City».

17

Опубліковані в 1996 році мемуари Френка Мак-Корта, американського письменника ірландського походження.

18

«GBC» — абревіатура від «Galway Bakery Company».

19

Рядок із вірша «What lips my lips have kissed, and where, and why».

20

Читається «ох, охóн».

21

Крак (сленгове) — класний час, весела компанія.

22

«Поцілуй мене в дупу» (ірл.).

23

Фенії — таємна ірландська революційна спільнота XIX століття. Боролися за визволення Ірландії від британського панування.

24

Чорний пудинг — різновид кров'яних ковбас, які традиційно виготовляють у Великій Британії та Ірландії.

25

Народні ірландські музичні інструменти: боуран — рід бубна, ільєн називають ще «ірландська волинка».

26

Ірландія.

27

Детектив Джиммі «Попай» Дойл — вигаданий персонаж, зображений актором Джином Гекменом у фільмі «Французький зв’язковий».

28

Кадиш — єврейська заупокійна молитва. Також це назва однієї з поем Аллена Ґінзберґа, поезією котрого захоплюється Джек Тейлор.

29

Ірландський національний парк.

30

Хлоп’ята, хлопчики. Так кажуть про всіх «зелених» хлопців, які вважають себе старшими, ніж є.

31

«Metz» — молодіжний алкопоп від «Bacardi». Проте Джек подумав про «meth» — денатурат.

32

Англ. «Мау all her dreams come true».

33

Пластиковий Падді — жаргонна назва тих, хто виріс в іншій країні, але ідентифікує себе з Ірландією, «несправжній ірландець».

34

Джиммі Картер — президент США в 1977-1981 рр. Його батько був підприємцем і вирощував арахіс.

35

Селлафілд — атомний комплекс на узбережжі Ірландського моря неподалік містечка Сіскейл. У різні роки на комплексі виробляли плутоній, виготовляли паливо для АЕС, переробляли відпрацьоване ядерне паливо, працювала АЕС (у 1956—1983 рр.).

36

Потрясний.

37

Дурниця.

38

Розваги й музика (ірл.).

39

Ґринвіч-Вілідж — квартал на заході Нижнього Мангеттену в Нью-Йорку. У 1960-х роках був осередком міського контркультурного руху.

40

Монголоїди — інша назва (зі зрозумілих причин уже не рекомендована до вживання) людей із синдромом Дауна.

41

«The Late Late Show» — американське нічне розмовне й комедійне шоу, яке веде Джеймс Корден на CBS.

42

Містичний християнський текст, написаний невідомим англійським ченцем приблизно 1375 р.

43

Катаміт — хлопчик підліткового віку під опікою педераста, що також є його інтимним товаришем. Назва пішла з Давньої Греції.

44

Ідеться про пісню «Human» гурту «The Human League».

45

Пер. Ю. Тарнавського.

46

«Жива вода», алкоголь (ірл.).