За тих, хто любить темряву і все, що там ховається.

І Стівену Кінгу, завдяки тобі я є.

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

Зміст

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Браяр

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Алістер

Браяр

Браяр

Алістер

Браяр

Beyond the Pines - Thrice

Baby - Bishop Briggs

37 Stitches - Drowning Pool

Chalk Outline - Three Days Grace

It Was a Sin - The Revivalist

Control - Halsey

In Chain’s - Shaman’s Harvest

Into the Fire - Asking Alexandria

Happy Song - Bring me the Horizon

Skeleton Key - Love Inks

Help - Papa Roach

The Devil - Banks

Killer - Valerie Broussard

Black Honey - Thrice

Алістер

Я завжди знав, що народився з ненаситним апетитом до насильства.

Призначено бути паршивою вівцею в сім'ї.

Їм слід навчитися попереджати інших про дітей, яких залишають культивувати за відсутності світла. Коли позбавляєте їх світла, темрява не просто стає їхньою частиною, вони самі стають темрявою.

Сила прокотилася по моїй руці, коли я відчув, як ніс цієї дитини розбився. Мої кісточки пальців впилися в плоть його обличчя, ганяючись за єдиним, що могло втамувати мій голод.

Біль.

Високий довготелесий придурок, який вирішив кинути мені виклик, з глухим стуком упав на землю.

В офіційних змішаних єдиноборствах потрібно зупинятися, коли противник так сильно падає.

На щастя для мене, це Кладовище. Покинутий іподром на околиці міста, куди в пошуках неприємностей з'їжджаються діти з околиць. Незаконні вуличні перегони, бійки, наркотики та напівголі дівчата. Це райський сад для багатих дітей. На траві посеред потрісканого асфальтового кола відбувалися бійки, а мотори весь час ревіли й луною дивилися, чия куплена татом машина прийде до фінішу першою.

Кладовище - це місце, куди ви приходите, щоб вас поховали. Особливо, якщо ти виступаєш проти мене.

Я кидаюся вперед, підіймаючись на нього, вдавлюючи коліно так глибоко в його живіт, що відчуваю, як його органи переміщаються під мною. Мої спритні кулаки, що завдають удар за ударом по його і без того запаленому обличчю. Я методично видихаю, при кожному дотику видихаю ще раз. Чиїсь руки хапають мене за плечі, намагаючись зупинити.

Мені все одно, тільки сильніше тисну коліном. А кулаки безжально б'ють його.

Чому я маю здаватися, бо він достатньо дурний, щоб вийти зі мною на цей ринг?

Схоже на особисту проблему.

Моє серце калатає в грудях, енергія тече по венах, як барабани у вухах. Він змішується з криками оточуючих нас людей, ревучими двигунами і запахом масла.

Чорт, що б я віддав, щоб відчувати себе так кожну секунду дня.

Я наношу правий хук, спостерігаючи, як моя каблучка відбиває мої ініціали на ніжній шкірі його щоки, розрізаючи її прямо над літерами АК.

Потік палючої крові бризкає мені на груди з його обличчя. Мене пронизує лютий рев, малинова рідина діє як бензин для полум'я всередині мого тіла. Але це була не та кров, яку я хотів. Я хотів його агонії. Я хотів побачити, як йому боляче. Я хотів знати, що сьогодні ввечері його потрібно буде віднести в машину, відвезти додому, і він, імовірно, доповзе до свого грьобаного ліжка. Де він залишиться на наступний тиждень, тому що синці, які я імпринтував, були надто сильними, щоб із ними впоратися.

У мене по спині побігли мурашки.

Це мій не такий уже й секрет, секрет.

Я завжди, завжди злюся.

- Господи, чорт забирай, Колдуелле, відпусти його! Досить, мужик! - Голос дзвенить

між вухами, але я завдаю останнього удару, перш ніж струсити нетерплячі руки зі своєї шкіри.

Коло людей навколо нас оспівує жорстокість, яка щойно сталася. Нездатність відвернутися від трагедії чи катастрофи. Усі вони такі самі, як я всередині, що пристрастилися до жорстокості. Вони просто занадто бояться зізнатися в цьому.

Я ненавиджу боягузів. І кожна клята людина в цьому клятому місті одна з них.

Монстри в масках бояться, що їхні сусіди побачать скелети, які вони продовжують запихати в шафи. Чого вони не знають, так це того, що в Пондероз Спрінгс нічого не можна зберігати в секреті. Не довго.

Я знаю це краще, ніж будь-хто.

Червоні тіні спалахують перед моїми очима, коли я встаю, гаряча слина витікає з мого рота і приземляється просто поруч із його стогнучим тілом. Йому пощастило, що він може видавати звуки, ще більше пощастило, що він живий.

Крім крові на грудях, на шкірі немає ні сліду. Що майже злить мене. Ніщо більше не кидає мені виклик. Я стискаю щелепи й обертаюся, маса людей розходиться, як Червоне море, залишаючи мені відкритий шлях до виходу.

- Гроші за ставки. - Один із старших хлопців, які заправляють цим лайном, суне мені в груди зім'яті купюри. Я дивлюся на нього, потім знову на нього.

- Залиш це. - Я хрюкаю.

Я не потребував і не хотів цих грошей. Він міг отримати все це, я не боровся за гроші. Я бився, бо інакше я б когось убив.

Я швидко згрібаю свою шкіряну куртку, легко перекидаючи її через плечі. Моя футболка була десь у брудній траві, і я не відчував потреби її шукати.

Моє дихання починає регулюватися, коли я йду до машини. Навіть якщо бійка буде нешкідливою, якщо вивільнити хоча б трохи люті, я зможу сьогодні заснути. З огляду на все, що відбувається, я не міг дозволити собі втратити сон.

Музика полилася з динаміків, щойно я повернув ключ. Звук важкий і хвилюючий. Ліва рука міцно стискає кермо, я смутно бачу білизну під закривавленими кісточками пальців. Вони пульсують так сильно, що це майже приємно.

Я швидко вмикаю передачу, готовий їхати до будинку моїх батьків. Двадцять вісім тисяч квадратних футів, дев'ять основних спалень, десять запасних, сім ванних кімнат, двадцять шість акрів, і досі бракує місця між мною й моєю родиною. Моя хватка посилюється, я мав летіти на Східне узбережжя наступного місяця. Між ними і мною ціла країна.

Натомість я замкнений тут щонайменше ще на рік у гонитві за привидом.

Повертаючи праворуч, я повертаю на нашу під'їзну доріжку. Брукована дорога, вкрита високими деревами, на мить зупинилася перед великими воротами, що блокують вхід. Я натискаю кнопку на пульті дистанційного керування, щоб автоматично відчинити її, проїхавши повз неї й увійшовши в маєток моєї родини.

Обігнувши несмачний мармуровий фонтан попереду, я легко в'їжджаю на своє паркувальне місце. Тут немає звичайних машин, отже, нікого немає вдома. У будь-якому разі, це не має значення, навіть коли вони тут, я невидимий для них.

Як завжди.

Блискавка розсікає небо за будинком, освітлюючи туман на частку секунди, перш ніж грім стрясає землю під ногами, коли я йду до дверей. Клавіатура світиться під моїм дотиком, вводячи пароль і крокуючи всередину.

Коли мої батьки і брат тут, цей будинок сяє світлом. Його світіння видно крізь дерева на дорозі. Екстравагантні вечірки, святкування підстриженого нігтя, сімейні вечері, на які мене ніколи не запрошували. Але коли вони йдуть, залишаються тільки я і темрява.

Мої черевики луною відбиваються від підлоги, крок за кроком, поки я не вмикаю кран на кухні. Я опускаю опухлі руки під теплу воду. Кров починає текти в каналізацію, частина її все одно. Дещо застрягло між пальцями, вже засохло.

У будинку не повинно бути шуму. Усе має бути так, як завжди, коли я тут.

Мертва тиша.

За винятком того, чого немає. Мої вуха смикаються, вловлюючи знайоме клацання, супроводжуване свистом світіння кременю.

- Намагаєшся мене налякати? - кажу вголос, повільно витираючи руки, перш ніж обертаюся.

Я вдивляюся в темряву вітальні, обличчя Рука висвітлюється єдиним полум'ям його запальнички, коли він клацає нею між кісточками пальців і пальцем. Я помічаю поодинокий діамантовий сірник, що лежить у нього в роті, а червоний кінчик визирає збоку.

Він відкинувся в шкіряному скошеному кріслі, склавши руки з боків, і дивиться на мене крізь темряву.

- Якби хотів, ти б мене не почув. - заперечує він.

Я переміщаюся в крісло навпроти нього. Потягнувши за шнурок лампи, вона освітила кімнату бурштиновим світлом. Щойно я занурююся в несвіжий матеріал, упираючись руками в коліна, чую кроки, що наближаються позаду мене. Я не озираюся через плече.

- Тетчер. - Вітаюся, коли бачу, як його тінь проходить повз мене, сідаючи ліворуч від нас.

Тетчер зростом шість футів чотири дюйми (193 см) - найвищий у групі. Не те щоб йому потрібен зріст, щоб когось налякати.

Він закидає одну ногу на іншу, щиколотка впирається в коліно. - Прибери свої камені, щоб розбити голову якомусь бідоласі, Алі?

Я скриплю зубами, цей пихатий мудак знав, що я ненавиджу, коли мене так називають. Відомо, що поки що ми були друзями, але це був би не він, якби не намагався залізти комусь під шкіру.

Бачите, вени Тетчера постійно перекачувалися крижаною водою, а мої завжди кипіли.

- Ти справді хочеш поговорити про те, що людей дратує, Тетчере? Я піднімаю брову, дивлячись на його костюм від Армані. Я вже давно навчилася не ставити під сумнів його екстравагантний гардероб.

- Я б не хотів, щоб тобі снилися кошмари. - Він посміхається, і я нічого не можу вдіяти з тим самим, що й у мене.

Я б збрехав, якби сказав, що не хотів у якийсь момент відірвати кожному з них голови. Ми знали, як натискати на кнопки одне одного. Однак просто зараз мені нагадали, як я вб'ю будь-кого, хто спробує зробити те саме.

Ось чому я хочу залишитися в цьому богом забутому місті, тому що один із наших був висміяний.

- Де Сайлас? - Запитую я.

- Спить уперше, чорт забирай, я навіть не знаю. - Відповідає Рук.

- Не будь наївним, Рук. Сайлас більше не спить. Коли він це робить, то бачить її. Ми всі це знаємо. - втручається Тетчер, нагадуючи всім нам, чому ми тут взагалі.

Підлоговий годинник у коридорі б'є, сигналізуючи, що настала північ. Вага його слів вкрадається в кімнату. Гнів, який я щойно намагався випустити раніше, знову почав підкрадатися. Я відчував полум'я, що лиже мої п'яти, мідний присмак у роті.

- До речі про неї. Рук нахиляється вперед і кидає папку кремового кольору на стіл посеред усіх нас. Привілеї бути сином окружного прокурора.

Я нахиляюся вперед, хапаючи його. - Ти вже зазирнув усередину?

Він хитає головою: - Хотів почекати, поки ми будемо разом. - Трохи підвівшись, він лізе в задню кишеню, хапаючи білу пачку сигарет. Витягуючи одну, проводячи рукою по його довгому каштановому волоссю.

- Розум? - запитує він, маючи на увазі дим.

- Спали дотла, мені все одно. - кажу чесно. Рук відкидається на спинку стільця, витягує сірник з рота і запалює його пальцями - трюку, якого він навчився сам, коли ми були в літньому таборі. Він запалює кінець, глибоко вдихаючи хмару диму, що збирається навколо його обличчя.

Відтоді як мені виповнилося шість років, єдиними, хто мене коли-небудь турбував, були Рук, Тетчер і Сайлас. Ми присягнулися завжди захищати одне одного, навіть якщо це означало сіяти хаос серед інших. Ніщо інше, крім них, не мало значення ні для кого з нас.

Нас ніколи не побачиш окремо від інших, ми - діти, які не створені для добра. Ми завжди призначалися бути кривими і зламаними.

- Ми всі розуміємо, що станеться, коли ми почнемо розслідувати це, вірно? - Запитує Тетч: - На наших руках буде кров. Не тільки ті маленькі руйнування, які ми творили по всьому місту все своє життя. Ми не спалюватимемо історичні церкви або гратимемо в злі ігри. Ми будемо вбивати.

Ми повинні здригнутися або здригнутися при думці про те, щоб позбавити когось життя. Але ми знали, на що здатен кожен із нас.

- Вони самі винні. Треба було не завдавати болю тому, хто нам дорогий.

Я пам'ятаю ту ніч. Я пам'ятаю запах того будинку, в якому ми її знайшли. Як свиняче лайно і блювотина. Будинок-пастка, де ховаються наркомани і вживають своє рідке золото. Я пам'ятаю, який вигляд мало її тіло, скорчене і безнадійно кинуте на брудній землі.

Як ангел, який заблукав і опинився в пеклі. Вона не заслужила померти там. І Сайлас не заслуговував, знайти її такою.

Я все ще чув його крики, коли закривав очі. Години і години криків. Поранений звір, чий біль переростав у нефільтровану лють. Емоція, яка охопила всіх нас.

- Ми з'ясовуємо, хто це зробив. Ми покінчимо з ними. І він зможе жити далі. Він зможе рухатися далі.

- Він не буде рухатися далі. - Я хитаю головою: - Навіть якщо ми знайдемо те, що шукаємо. Від такого не втечеш.

Я відкриваю папку, оголюючи застряглі між ними білі сторінки. Ім'я пацієнтки, написане чорними жирними літерами, від якого в мене зводить щелепу. Розмарі Пейдж Донах'ю. Мої очі сканують звіт, усі поставлені запитання. Чи очікувалася смерть пацієнта? Ні. Чи проводилася ACLS (протоколи кардіоваскулярної реанімації)? Так (одним із моїх найкращих друзів, поки ми не відтягли його від неї, зауважу). Перегорнувши на наступну сторінку, я виявив малюнок тіла спереду і ззаду, але замість кіл навколо певних областей, як я припускав. Він був порожнім.

Мої брови зійшлися, коли я прочитав висновок патологоанатома,

Видимих слідів, травм і ударів немає.

Отже, подряпини на її руках? Фіолетові кола від очевидних синців на руках? Я бачив їх. Вони були там.

Найважливішим відкриттям розтину була наявність метилендіоксиметамфетаміну (МДМА) в організмі пацієнта. Після ретельного розслідування я дійшов висновку, що проковтнута кількість викликала в пацієнта тепловий удар. Підвищення внутрішньої температури тіла призвело до зупинки серця, що призвело до смерті. Жодних протиправних дій виявлено не було.

Отже, бруд під її нігтями, наче вона щось дряпала? Це був просто збіг? Поліція не розслідувала той факт, що Роуз до цього моменту ніколи не торкалася наркотиків?

Дещо не сходилося. Мене це не влаштовувало.

- Ось, генію, прочитай. Скажи мені, що ти думаєш. - Я кидаю файли Тетчеру, спостерігаючи,

як він підпер рукою підборіддя, поки його очі сканують папір.

- Жодних доказів грубої сили? Немає жодних документів про синці чи сліди на її шкірі? - Він говорить вголос, і я киваю в мовчазній згоді.

- Ми бачили її тіло. Не знаю, як у вас двох, а в мене зір двадцять. Роза опинилася там не з власної волі. І померла вона не з власної волі. Вона навіть ніколи не ходила з нами на вечірки, змушувала Сі весь час сидіти з нею вдома. Невже Пондероз Спрінгс справді намагається приховати вбивство дочки мера? - коментує Рук, роблячи ще одну затяжку ракової палички. Яку я збираюся поцупити собі.

Роуз була не тільки дівчиною Сайласа, вона стала... однією з нас. Потихеньку вона пробралася в нашу компанію і стала нашим другом. Ми не зізнавалися в цьому вголос, але всі ми дбали про неї, як про сестру.

Її смерть роз'їдала всіх нас.

- Це був би не найгірший скандал.

- Якщо патологоанатом бреше про такі речі, як захисні рани та вбивство, то що ще він приховує? А ще краще, кого він покриває? - запитує Тетчер.

- Думаю, нам варто відвідати хорошого лікаря. - Я сканую очима двох своїх друзів. Губи Рука згинаються в усмішці, поки він клацає запальничку між пальцями.

- Не потрібно повторювати двічі. - Він бурмоче.

Тетчер різко усміхається: - За умови, що я пилятиму першим.

Ми уклали угоду.

Обіцянку одному з наших найкращих друзів, що ми з'ясуємо, хто зробив це з його дівчиною. Залишив її мертвою і брудною. Ми всі відмовилися від планів покинути це токсичне місце на цілий рік, щоб помститися за неї.

Навіть Бог не зможе вберегти людей, які встануть на нашому шляху.

Браяр

Ми всі злодії, Браяр. Мене щойно спіймали.

Це те, що мій батько говорив мені щоразу, коли його відвозили на задньому сидінні поліцейської машини.

Якоюсь мірою він мав рацію. Ми всі злодії.

Ми крадемо повітря з атмосфери, щоб дихати. Ми крадемо щастя. Ми крадемо запальнички, немає такої речі, як - Гей, мужик, можу я просто позичити твою запальничку?

Якщо ти віриш, що вони збираються повернути його, що ж, ти просто ідіот з однією запальничкою менше.

Але більшість із нас, усі ми насправді, ми крадемо час.

Нам не належить якась встановлена кількість хвилин на цій землі, але ми все одно їх беремо. Кожен день, коли ви прокидаєтеся, - це ще один день, вирваний із пісочного годинника.

Мені було одинадцять, коли я навчилася кишенькового шахрайства. Майже професіонал, я опанувала мистецтво гри в сім склянок за шість місяців і невдовзі стала кримінальним вундеркіндом.

Тож, поки моя мати перевертала гамбургери, батько розставляв манекени, вдягнені в чоловічі костюми, усіяні кишенями, та оснащував їх сімома стратегічно розташованими дзвіночками.

Моя мета полягала в тому, щоб підібрати манекен без жодного дзвінка.

Я була його міні-я. Його гордість і радість. Його маленький злочинець.

У мене була спритність, швидкість і спритність.

Кишенькові крадіжки, злом замків, злом сейфів - усе, що потрібно для того, щоб стати ідеальним шахраєм, у чому я досягла успіху до тринадцяти років.

Інші маленькі дівчатка вчилися балету. Я ж могла зламати пожежний сейф, не спітнівши. Я маю на увазі, чорт забирай, не так уже й багато я не могла зробити. Навіть коли він уперше почав направляти мене, я знала, що це неправильно. Красти погано. Усі це знали.

Але ті моменти, які я провела з батьком? Ці пізні ночі відточували мою техніку і були найкращим часом у моєму житті. Його професія підтримувала світло, їжу на столі, вона скріплювала мою сім'ю.

Так, деякі сім'ї, ймовірно, зблизилися через настільні ігри, моя зблизилася через злодійство.

- Серед злодіїв є честь, Браяр. Честь серед нас.

Я звикла до того, що він входив і виходив із в'язниці, проводив кілька місяців то тут, то там, але він завжди повертався до мене. Він обіцяв, що завжди повернеться до нас.

Але одного разу він цього не зробив.

Мій моральний компас ніколи не вказував на справжню північ. Можливо, тому я завжди так цікавилася речами, якими не повинна була цікавитися. Я усвідомлювала, що моя поведінка не є соціально-етичною, але я не шкодувала ні про що, що я коли-небудь зробила. Я зробила це для мами. Я працювала з навичками, які мені дали.

Коли життя дає тобі лимони, вкради чортову соковижималку.

- Ти схвильована цим новим початком? Це величезна угода, що вони прийняли тебе, навіть із моєю рекомендацією. Вони люблять приймати тільки місцевих жителів. - Мій дядько Томас, брат моєї матері, заговорив зі мною вперше після польоту на літаку.

Він такий сором'язливий. Моя мама каже, що це тому, що він народився скорченим, з усіма цими знаннями і відсутністю соціальних навичок. Хоча він мені завжди подобався, бо він дарував чудові різдвяні подарунки. Замість того, щоб говорити, він завжди звертав увагу на дрібниці.

- Це більше схоже на культ, ніж на школу, Ті.

Імовірно, це був культ. Насправді, я знаю, що це чортів культ. Це єдиний університет у штатах, у якого достатньо грошей і влади, щоб приймати тільки місцевих мешканців, випускників або дітей з дуже багатих сімей.

Усі, хто висунув голову з-під скелі, знали про Голлоу Гайтс.

Як злодій із послужним списком, посіченими кінчиками і всього двома центами, які можна потерти разом, може бути прийнятий? Це до біса гарне запитання.

Це мало мало спільного з моїми 4.0, високими результатами тестів і великими спортивними здібностями. І все, що пов'язано з тим фактом, що Томас був професором біології останні три роки.

Моєму дядькові було близько тридцяти, він був наймолодшим із двох братів і сестер. Моя мати і він усе життя росли в бідності, як і я. За винятком того, що коли Томасу виповнилося вісімнадцять, він підібгав хвіст і втік далеко від своєї родини. Повернувся через роки з шикарним ступенем і ролексами.

Ні, я не намагалася їх вкрасти.

- Це зовсім не так претензійно, як вам здається. Це напрочуд приземлено. - Каже він з усмішкою.

Я усміхаюся: - У брошурі був цілий уривок про те, як принц, справжній шотландський принц, закінчив школу. Схоже, всі школи Ліги Плюща зібралися разом і влаштували оргію. - Я трохи позіхаю: - Ти збираєшся подивитися на мене і сказати, що це місце не заповнене по вінця титулованими багатими дітьми з картами Amex?

Я схрещую руки на грудях, дивлячись на нього, піднявши одну брову.

Не зрозумій мене неправильно, я вдячна за участь. Освіта, яку я отримаю тут, гарантує мені роботу після випуску. Я просто не в захваті від того, що буду стипендіатом. Це дуже схоже на те, щоб бути дитиною з пакетом для сніданку з коричневого паперу або тим, хто вибирає свої комашки і їсть їх.

Це не дуже добре.

- Не будь такою осудливою. Тут може бути досить багато людей, які не мають купи грошей, Браяр. Обіцяю, це будуть найкращі чотири роки в твоєму житті. Він заспокійливо стискає мою руку, і я навіть не підозрювала, як сильно мені це було потрібно.

Що довше ми їхали цим нескінченним входом до чорних воріт, що насувалися, то гіршими ставали мої нерви. Хоча бути прийнятим було мрією, це місце мало вигляд кошмару.

Я дивилася у вікно на крихітні крапельки дощу, що прилипли до скла. Я оглядала ряди й ряди сосон. У будь-який момент здавалося, що вони потягнуться вперед і схоплять машину.

Сонце використовувало мокрі хмари як захист, тож кожна мить тут здавалася сірою. Безбарвною. Вакантне тепло.

У всякому разі, мені здавалося, що ці діти платять чортову купу грошей, щоб жити всередині роману Стівена Кінга.

Я прочистила горло, сіла трохи пряміше, натягнула толстовку на голову і вставила навушники у вуха, намагаючись заспокоїти шлунок. Моторошна тиша, що запанувала навколо нас, створювала в мене відчуття будинку з привидами.

Навіть коли грала музика, я чула, як хрумтить гравій під колесами, поки він продовжував їхати кампусом. Перша частина коледжу, яку бачать, вітаючи всіх нових студентів і тих, що повертаються, була великою обвітреною цегляною аркою з глузливою металевою табличкою, пригвинченою до фасаду. Іржа і плющ намагалися захистити написані на ній слова, але це було марно.

Університет Голлоу Гайтс

Стандартний східний час. 1634

"Ми запросили успіх."

Назва була вигравірувана жирним шрифтом і доносила підтекст усім, хто входив.

Де книги в шкіряних палітурках шепочуться мертвими мовами, а порожні мармурові коридори зухвало скриплять. Світло ніколи не торкається землі, постійне покривало туману танцює серед високих сосон.

Сумнозвісний університет для багатих хлопчиків і дівчаток. Один із найбільш відокремлених і елітних коледжів в історії. Ходять чутки, що тут живуть найбагатші молоді уми країни.

Застраховані в Голлоу Гайтс батьки не будуть розчаровані після того, як їхня дитина закінчить тут програму, вони повернуться після випуску дипломатичними і витонченими. Готові взятися за будь-яку роботу, яка трапиться на їхньому шляху.

Коледж розташовувався на узбережжі Орегона, на трьохстах акрах вікторіанської архітектури, яка здавалася старшою за землю. Я ознайомилася з ним онлайн, але комп'ютер не зміг передати його належним чином.

Місто, в якому він був побудований, називалося Пондероз Спрінгс, відоме, як уже здогадалися, однойменними соснами. Я мало що знала про його історію, за винятком того, що воно було заповнене багатими сім'ями, через нього потрібно було проїхати, щоб дістатися до кампуса, і воно було не дуже великим.

Чи то навмисно, чи то випадково архітектори школи змусили це місце відчувати себе за багато миль від будь-якої справжньої цивілізації. Це було схоже на свій власний світ за деревами, побудованими на похмурій болотистій місцевості, від якого мене почало нудити. Знаєте, як після того, як з'їв суші на заправці?

- Твоя штуковина знову лякає мене своїми червоними очима-намистинками. - каже Томас, під'їжджаючи до місця висадки в гуртожиток.

Я дивлюся на маленьку тваринку в моїх руках, на її білосніжну шерсть, яка м'яка під моїми пальцями, і на її маленький носик, що стирчить у повітрі, обнюхуючи навколишнє середовище.

- Її звуть Ада, і вона не річ. Вона щур-альбінос дамбо. Якщо ти ще раз її як-небудь назвеш, вона тебе вкусить. Попереджаю, хоча я знаю, як і Ада, вона і мухи не образить.

Коли мій тато дозволив мені вибрати домашню тварину, коли я була маленькою, я вибрала щура. Не тому, що я намагалася бути іншою чи нестандартною, а тому, що в щурах було щось надкруте. У мене було три, і кожен із них дожив до своєї очікуваної тривалості життя у два роки перед смертю. Я чекала кілька місяців, щоб оплакати, щоразу плакала, а потім починала шукати нову супутницю.

Ада і я стаємо сильними вже близько року.

- Тобі допомогти віднести валізи в кімнату? Чи ти впораєшся? - запитує він із водійського місця.

Я дивлюся на гуртожиток, район Іруїн, де жили всі молодші класи. У центрі стояв круглий фонтан, великий святий, який, як я вважаю, одночасно служив водяною косою. Тріснутий мармур змусив мене відчути, що він завалиться будь-якої секунди.

Зверху какали ворони, їхні чорні крила летіли крізь серпанок. Мої очі намагалися порахувати кількість горгулій, які стояли на варті на вершинах п'єдесталів і паль.

Я відмахуюся від нього: - Я впораюся. Дякую. - Я відчиняю двері, запихаючи Аду в кишеню худі, де вона залишається більшу частину часу, коли не в клітці.

Я автоматично шкодую, що не одягла джинси замість цих спортивних шортів, я не звикла до холоду. У Техасі не було холодної погоди або такого густого туману.

Підійшовши до багажника машини, я піднімаю його, одягаю сумку з книжками на плечі й хапаю валізу.

Холодний порив вітру пробігає по моїй спині, немов по спині щось пробігло. Я злегка повернула голову, дивлячись на будівлі, очікуючи побачити там когось, хто стоїть. Очікуючи побачити, як хтось дивиться в мій бік, але мене зустріли тільки учні, що шаркають шкільною територією, тягнучи валізи всередину.

- З тобою все гаразд? - запитує поруч зі мною Томас.

- Так, - я хитаю головою, усміхаючись, - зі мною все гаразд.

- Це буде справді чудово для тебе. У мене просто таке відчуття. - Він потирає руки: - Ось твій ключ від гуртожитку і картка на обід. Якщо тобі що-небудь знадобиться, у тебе є мій номер, моя квартира розташована за межами кампусу в місті, але це недалеко, тож не соромтеся питати. Він обіймає мене за плече, даючи мені найнезручніші бічні обійми в історії.

- Дякую, дядьку Ті.

Прихильність не була чимось, у чому я була сильна з самого початку. Не можна бути бідним і м'яким.

Я мала б нервувати, прямуючи до школи, порівняно з якою Гарвард виглядає як місцевий коледж у глушині.

Але я не нервувала.

Не в моєму характері було нервувати чи боятися. Коли живеш тим життям, яким жила я. Тим, у якому потрібно боротися за виживання, їжу на столі, дах над головою? Немає часу боятися чогось.

Ви робите те, що повинні робити.

Алістер

- Ви обидва затрималися досить довго, - бурмочу я, відштовхуючись черевиком від машини, жбурляючи сигарету на землю і топчучи тліючі вуглинки.

- Тетчеру довелося погладити його костюм. - Сайлас штовхає Тетча плечем, його тіло вкрите повністю чорною толстовкою з капюшоном. Місячне світло відбивалося від його скам'янілого обличчя.

- Версаче? На місце злочину? Трохи претензійно навіть для тебе. Я роздивляюся його одяг, який має такий вигляд, ніби він бере участь у якихось клятих політичних дебатах про глобальне потепління чи охорону здоров'я.

- Приємно бачити, що ти не надто сильно ненавидиш маму й тата, здається, ти принаймні навчився в них своїх клейм. - Його голос вирівнюється: - Ми знаємо, що ти проти всього, що пов'язано з багатством, Алістере, але не варто заздрити моєму неймовірному стилю. - Він поправляє комір.

Я підходжу до нього ближче, щоб попередити, але звук пронизливого виття двигуна руйнує мою тимчасову злість на найкращого друга.

Мотоцикл Рука сталевого кольору в'їжджає на стоянку біля моргу. Запаска мотоцикла раптово закінчується, коли він повертає ключ. Натягує на голову матово-чорний шолом і трясе волоссям, ніби він якийсь учасник бойз-бенду.

- Радий, що ти зміг приєднатися до нас, Ван Дорене. - зауважую я.

Він іде до решти, не знімаючи рукавичок для їзди, єдиний із нас із посмішкою на обличчі. Він піднімає сумку з книжками.

- Усе є, плюс на випадок, якщо ми вирішимо...

- Сьогодні ми нічого не підриваємо, Рук. Тетчер обриває його, уже знаючи, куди прямують його думки. Він тримає руки догори в захисті.

- Підемо дізнаємося, що знає добрий доктор. - Я повертаюся на підборах, гравій хрумтить під моїм чоботом, поки ми йдемо до задніх дверей будівлі. Рук заходив раніше, сьогодні виконував невелике доручення свого батька в офісі окружного прокурора.

Усе, що завгодно, аби допомогти його батькові й відчинити ці двері, щоб ми могли легко увійти всередину.

Мої кісточки пальців поколюють від передчуття, коли я обережно відчиняю двері. Чуємо, як Сайлас клацає замком позаду нас, щоб ніхто не пішов за нами. Ми крокуємо в ногу, коли проходимо через приймальню, моє серце стукає в грудях. Металевий присмак розтікається моїм ротом, коли я стискаю щелепи.

Що говорило про мене і про те, ким я був, що ця ситуація схвилювала мене?

Я бачу сяйво вогнів якраз перед тим, як притискаю руки до подвійних дверей, відкриваючи їх із гучним стуком. Запах у кабінеті судмедексперта жахливий. Він чіпляється і проникає. Холодне тіло з натягнутим на груди простирадлом.

Ліворуч доктор Говард Дісіл стрибає на свій стіл, стілець скрипить під його вагою. Він швидко поправляє окуляри, намагаючись оговтатися після того, як ми його налякали.

- Вибачте, - він прочищає горло, намагаючись говорити суворіше, - але ви, хлопчики, не можете бути тут просто зараз. - Він поправляється в кріслі, з побоюванням дивлячись на кожного з нас.

Я дивлюся на хлопців, і всі ми на короткий час зустрічаємося поглядами, ніби це був чийсь останній шанс відступити перед тим, як ми почнемо по-справжньому бруднити свої записи. Коли ніхто нічого не говорить, я знову повертаюся до Говарда.

- Я не пам'ятаю, щоб ми питали вашого дозволу.

Це швидка робота після цього. Сайлас і Рук дістають із сумки нейлонову мотузку, прив'язуючи доктора до стільця. Він бореться, безнадійно, але все ж бореться. Похитуючись у їхній хватці, вони обмотують його тіло чорною мотузкою, повністю зв'язуючи його.

- Що, чорт забирай, ви робите?! - кричить він, і його обличчя набуває потворного відтінку червоного.

Рук впирається ногою йому в спину, штовхаючи крісло на коліщатках на середину кімнати. Залишаючись за столом, він починає відчиняти шухляди і просівати папери.

Я лізу в кишеню куртки і витягую пару золотих кастетів. Метал холодить мою долоню, тепло моєї шкіри швидко зігріває їх. Підійшовши до Говарда, я просовую пальці в петлі, дозволяючи вигнутому кінцю притиснутися до моєї долоні, міцно стискаючи його в руці.

- Розмарі Донах'ю. - кажу я, продовжуючи дивитися на відбивний метал на своїй руці, мої ініціали вигравірувані на кінчиках пальців. - Ви склали звіт про її розтин, вірно?

- Це конфіденційна інформація. Я не можу просто сказати вам щось подібне. - Він сперечається, борючись зі своїми обмеженнями.

М'язи на моїй щелепі цокають двічі, коли я нахиляю голову ліворуч, похруснувши шию.

Моя рука б'є вперед, раптово і сильно. Моя рука захищена від удару сталлю, що захищає її зовні, але я все ще відчуваю, як метал впивається в його вилицю.

Через нас проходить свист повітря, коли його голова різко повертається вліво від удару. З його рота вирвався стогін болю разом із малиновою рідиною. Вона розбризкується на підлогу, на його сорочку. Я, напевно, вибив зуб.

Шкіра, на яку вдарив, тріснула, кровоточить із неприємного порізу, який уже починає опухати, стає обпечено-червоним.

Я кладу руки по обидва боки від його стільця, нахиляюся так, щоб моє обличчя було близько до його обличчя, хитаю головою і цокаю язиком.

- Неправильна відповідь, Говарде.

Щось гостре, немов електрика, пронизує моє тіло, а його очі спалахують від страху.

Адреналін від усвідомлення того, що він зараз боїться за своє життя, змушує мої пальці ніг підгинатися в чоботях. Я міг би жити за рахунок цього. Його страх. Я міг би харчуватися ним, як голодний клятий собака.

- Я запитаю ще раз, - кажу я, встаючи на повний зріст, - Розмарі Донах'ю. Її розтин.

- Так! Так! Я робив її розтин! Чому це має значення?! Це було просто передозування. - Він відчайдушно кричить.

Я киваю: - Добре, це справді добре, а тепер скажи мені, чому ти забув згадати оборонні рани на її тілі?

Шок відбивається на його обличчі, ніби точки, чому ми тут, нарешті з'єднуються. Він знає, що ми щось знаємо. Питання в тому, чи буде він настільки дурний, щоб брехати нам в обличчя?

З коротким похитуванням голови: - Не було. Це було просто передозування.

Я був майже радий, що він знову збрехав.

Ще один різкий, убивчо сильний удар влучає в те саме місце. Цього разу він справді виплюнув зуб, може, два. Вага кастета робить мої удари ще гіршими.

Цей гнів, який я завжди так швидко випускаю, був там якийсь час, тікаючи щоразу, коли я відкриваю очі. Я злюся на продавців і водіїв. На все і нічого.

І щоразу, коли я завдаю цих ударів, щоразу, коли я завдаю комусь болю, я малюю їх. Люди, які дали мені моє прізвище, і всі, хто до нього прив'язаний.

Ті, хто зробив мене всього лише запасним.

Я змінюю напрямок, впиваючись диким ударом у його ребра, я присягаюся, що мої вуха могли чути, як вони тріщать усередині його грудей. Нищівний біль у кістках, який змушував мене відчувати, ніби я приймаю найкращий наркотик на планеті. Ніщо не могло затьмарити цю ейфорію.

- Я був там, покидьок ти їбаний, - випльовую слова, - я бачив її тіло до того, як приїхала поліція. Її нігті закривавлені й брудні від дряпання чогось. У синцях, ніби її тримали. Ти знову збираєшся брехати мені? Обіцяю, якщо ти це зробиш, то пошкодуєш про це. Хочеш вір, хочеш ні, Говарде, але я ставлюся до тебе поблажливо порівняно з тим, що зробив би мій друг.

- Я не брешу, - його легені ледве хапають повітря, - присягаюся, усі мої висновки були у звіті. Ось і все! - Кров капає з рота на білосніжний лабораторний халат.

Цікаво, коли він сьогодні вранці прасував свої штани, він думав про те, щоб потім забруднити їх кров'ю.

Якби він хотів бути складним, то й ми могли б зробити його складним.

- Не кажи, що я ніколи тебе не попереджав.

Я відвертаюся від нього, злячись, що не можу змусити його видати більше інформації.

- Він весь твій. - бурмочу я.

Дати Тетчеру добро на те, що придумав його збочений розум. Я не був настільки жорстокий, щоб відпустити його першим. Я принаймні намагався дати доброму докторові шанс.

Клацання його оксфордів відскакує від дерев'яної підлоги. Вага його зловісних намірів вібрує від стін цього офісу. Я притуляюся спиною до стіни, відпочиваючи там, і дивлюся, як Тетчер бере участь в одному зі своїх улюблених занять.

Змушувати людей стікати кров'ю.

Він знімає свій піджак, кидаючи його на стіл, і не поспішаючи закочує рукава до ліктів. Усе це частина ментальної гри, в яку він грає.

Ми були хорошим контрастом, він і я. Він був холодний і розважливий. Я був інстинктивної та гарячої жорстокості.

Ідеальна пара соціопатів.

Говард люто хитає головою: - Яке тобі діло?! Давайте, хлопчики, подумайте про це. Якщо хтось дізнається, що ви напали на мене, ваше майбутнє буде зруйновано! - Він відчайдушно заперечує: - Вона просто багата дівчина. Просто якась дурна дівчина, у якої передозування, напевно, весь час на вечірках, ви знаєте таких!

Повітря стає холодним, не чути ні звуку, крім його утрудненого дихання. З-за нього, наче безмовна вода, з тіні рухається Сайлас. Його чорний капюшон приховує його обличчя, коли він хапається за волосся Говарда, різко скручуючи його у своїй хватці.

Одним плавним рухом він відкидає голову назад, доктор протестувально стогне.

- Її звали Розмарі. І вона була не просто дівчиськом. - Голос у нього грубий, не швидкий і різкий, як у Тетчер, і не саркастичний, як у Рука. Він грубий, грубий, пошарпаний і побитий. Він сповнений страждань і помсти.

- Вона була моєю. А тепер ти побачиш, що відбувається, коли хтось трахається з речами, які належать мені. - Він гарчить йому у вухо.

Тетчер хапається за круглий табурет біля столу в морзі, сідає на нього і котиться перед зв'язаним чоловіком. Подібно до того, як вчинив би лікар під час огляду пацієнта. Сайлас знову відступає, схрестивши руки, притулившись до стіни, продовжуючи спостерігати.

- Ви скромно заробляєте, чи не так, докторе Дісіл? Шістдесят штук на рік? Імовірно більше тут, у Пондероз Спрингс. Це приємне життя для ваших двох синів, чи не так? Скільки їм років? П'ять і десять? - спокійно запитує він, ввічливо чекаючи відповіді.

При цьому він дістає згорнуту чорну шкіряну сумку. Розслабленими руками він розстібає пряжки збоку, перевертає їх і повільно починає розкручувати їх на столі. Метал предметів усередині ловить місячне світло, мерехтячи в темряві, як смертоносні зірки.

- Ти збожеволів, маленьке лайно... - шипить Говард, намагаючись здригнутися зі стільця.

Довгі крижані пальці Тетчера пробігають по його колекції туди-сюди: - Я запитую, тому що ваші руки життєво важливі для вашої роботи. Я краще за всіх знаю, наскільки важливими є руки в мистецтві розчленування, тому я приєднуюся до вас, докторе Дісіл.

Я скриплю зубами, спостерігаючи, як доктор роздивляється всі складні леза на своєму столі. Його кадик хитається.

- Усе ще не навчився переставати гратися з їжею перед рутиною, чи не так, Тетч? - каже Рук, продовжуючи оглядати офіс.

Тетчер лише усміхається, продовжуючи ставити запитання. Залізти в його голову - половина задоволення для нього. Він не просто хоче змусити їх стікати кров'ю зовні, він жадає страху всередині.

- Мій батько подарував мені цей, - каже він, беручи один із ножів, - ти знаєш мого батька, чи не так?

Запитання змушує доктора тремтіти,

- Так, я так і припускав.

- Річ у тім, з цим ножем я міг би використати цей крихітний гачок і встромити його в плоть на вашій спині, перш ніж здирати з вас шкіру. Я був на ринку в пошуках нової пари шкіряних черевиків.

- Я нічого не знаю! Це безглуздо! - Говард продовжує, його голос тремтить при думці про те, що Тетч перетворить його на пару черевиків.

Покінчивши з дражненням, він хапає більш товсте довге лезо, на мить відчуваючи його в руці, перш ніж схопити лікаря за зап'ястя, щоб утримати його. Точно і майже граціозно Тетч розрізає першу кісточку мізинця. Шматок придатка безпорадно падає на землю.

Біла кістка швидко вкривається фонтаном крові, що бризнула з того, що залишилося від його мізинця. Нелюдський крик виривається з нього, коли він дивиться на свою руку, жахаючись того, на що ми готові піти.

- Ви думаєте, що він зробив боляче? Кілька ударів у живіт і розбита губа? Я покажу вам біль, докторе Дісіл. Сильний біль. - Він кипить: - Поки останні слова, які ви викаркаєте зі свого мерзенного рота, будуть: будь ласка, просто вбий мене. Отже, я пропоную вам відповісти на наше запитання, перш ніж мені нічого буде різати. - На мить фасад найбагатшого, найперспективнішого політика Пондероз Спрінгс тріскається. Істота, яка ховається всередині, виходить погратися.

- Я не казав, я просто... - він запинається, готовий зірватися. Тільки для нас це недостатньо швидко.

Звук того, як хтось ріже моркву, знову заповнює кімнату, ще одна кісточка відрубується, залишається лише уламок пальця. Біла сорочка Тетча від Версаче залита кров'ю.

Ще один крик наповнює кімнату, і я вдячний, що ми змогли потрапити сюди в неробочий час.

Говард намагається віддихатися, а Тетчер знову шикується.

- Зачекайте, зачекайте, зупиніться, будь ласка! Я вам скажу! Я скажу тобі, тільки зупинись!

Нарешті слова, на які ми так довго чекали. Я відкидаюся від стіни, трохи йду до них.

- Я не знаю, хто це був. Усе, що я знаю, це те, що я отримав листа, коли тіло Розмарі доставили до мого офісу, з проханням приховати будь-які докази нечесної гри на тілі. - Він дихає, скиглячи від болю між словами,

- І як це пов'язано з Роуз? - Тетч натискає на палець.

- Почекай, почекай. Він благає: - Спочатку я був проти, я все одно збирався помістити свої висновки у звіт, б... але... але...

- Вони роблять те саме, що й усі в Пондероз Спрингс. Тобі дали гроші за мовчання. - Я закінчую. Моя кров кипить у венах.

- Так, і мені потрібні були додаткові гроші! Я не міг пройти повз. Я перевірив свій банківський рахунок і, звісно ж, там були гроші.

- А Роуз? Що спричинило її смерть? - запитує Рук з-за столу, його руки так міцно стискають його край, що я подумав, що дерево може тріснути під його хваткою.

- У неї була алергічна реакція на щось у препараті. Його вкололи їй у шию збоку, я знайшов вхідний отвір. Але коли я проводив обстеження, хтось заштовхав їй у горло кілька пігулок, намагаючись зробити більш правдоподібним, що вона їх прийняла сама, але вони зробили це посмертно, тож...

- Отже, вона не могла їх проковтнути. Тетч закінчує за нього.

Він киває: - Вона померла від анафілактичного шоку! Це все, що я знаю, клянуся Богом! - Він плаче, кров, що витікає з його руки, б'ється в такт його серцю.

Між усіма нами настає швидке мовчання. Ми очікували, що, можливо, хтось із грошима приховує той факт, що вони вбили її, щоб напасти на мера.

Гадаю, ми були не єдиними монстрами, що ховаються в місті.

Тетчер дивиться на мене, і я киваю, даючи йому добро. Він починає чистити свої ножі, витираючи їх об штани й акуратно кладучи у валізу.

- Таблетки з її горла, де вони? - запитує Сайлас з-за його спини.

- Нижній, лівий ящик. Вони в пакеті Ziplock. Будь ласка, будь ласка, тільки не вбивайте мене! - Він плаче.

Рук дістає мішок, і всі ми йдемо назустріч один одному, утворюючи невелике коло.

- Вони позначені, якийсь символ на них. Хоча він вицвів, я маю перевірити його. - Він мружиться, дивлячись на яскраво-рожеві таблетки: - Я можу зателефонувати кільком людям, дізнатися, хто продає екстазі з цим ярликом.

Трахати торговців наркотиками і мітити їхнє лайно.

- І що для нас буде після наркотиків? - нав'язує Тетчер.

- Це все, що в нас є просто зараз. Або так, або ніяк. -Вказую я. - Тетчер, закінчуй, і давай забиратися звідси.

Дивлячись на Сайласа, я запитую: - З тобою все гаразд?

Він киває, засовуючи руки в кишені толстовки: - Нормально.

Знаючи, що це все, що я від нього отримаю, я не став питати знову. Коли йому щось знадобиться, він дасть нам знати. Сайлас не розмовляє без нагальної потреби.

- Почекай, почекай, що ти робиш? Я тобі все сказав! - Говард кричить, коли Тетчер прямує до нього.

Він нахиляється, однією рукою хапається за потилицю, а іншою притискає лезо до горла, через тиск витікає тонка цівка крові.

- Якщо скажеш хоч слово, я повернуся за шматочком. Тоді я заберу твій підступний язик. Або, можливо, я піду за твоїми, дітьми. Думаєш, їм сподобається моя колекція ножів? - Говард бурмоче слова, щось на кшталт прохання.

- Останнім часом ви добре вмієте щось приховувати, переконайтеся, що так і залишиться, докторе Дісіл. Не. Зли. Мене. - Він штовхає.

- Зрозуміло?

Тетчер піднімає свою валізу, хапає чорний піджак і перекидає його через передпліччя, йдучи в ногу зі мною, поки ми виходимо з офісу.

Я відчував важкість на своїх плечах, коли ми йшли до наших автівок на стоянці, змія ковзала моїм хребтом, знаючи, що це остання людина, яку ми залишимо живою в нашій подорожі, щоб помститися.

Милосердя більше немає.

Браяр

Чорний і золотий кольори екстравагантності, багатства і таємничості помітні всюди. Це фірмові кольори школи, і вони якнайкраще підходять. Я блукаю багато оздобленими коридорами. Високі арочні калейдоскопічні вікна, які викликали в мене запаморочення від сліпучого світла. Усе навколо мене здавалося... дорогим.

Я бачила групи дівчат, що збилися в купу, коли вони проходили повз мене, взявшись за руки і хихикаючи над чимось кумедним. Їхні підбори клацнули синхронно, волосся в кожної було акуратно заплетене на спині. Загубилися у своєму власному світі. Ада пищить у мене в кишені, висовуючи голову, але знову ховається, коли я пірнаю за м'ячем, запущеним над моєю головою, і різко повертаюся, щоб побачити, як хлопець ловить його ключкою для лакросу. Він радісно підносить руки, а його друзі тупцюють повз мене, штовхаючи мене в плече, сміються і дають один одному п'ять.

Інша дівчина роздавала листівки для команди дебатів, її випрасувана картата спідниця і светр-жилет говорили, що вона, ймовірно, хоче зробити щось важливе в житті. Я почувалася не у своїй стихії, ніби я була всього лише тінню в їхньому житті.

Я маю на увазі, що вони не винні в тому, що народилися в багатстві, а я ні.

Ця хвиля розуміння, усвідомленням обрушується на мене, коли я йду цими звивистими коридорами, через спрямовані арки і вгору прикрашеними сходами. Навушники впилися мені у вуха, завібрували.

Тут мене ніхто не знає.

Жодна душа не знає, хто я.

Я пробираюся крізь однокласників, рухаюся і рухаюся крізь возз'єднувальні обійми другокурсників. Ледве помітили, не тому, що я була дивною чи мене ігнорували, а тому, що я була новачком.

Я дісталася до кімнати в кінці третього поверху. Ліворуч заправлені золоті цифри, 127 спереду. Моя рука схопила дверну ручку одразу після того, як хтось постукав мене по плечу. Я виймаю навушники з лівого вуха, музика все ще гримить у правому.

- Так? - запитую я, дивлячись на високу симпатичну блондинку з супербілими зубами. Під пахвою в неї захований футбольний м'яч, і вона знову і знову лопає жуйку.

- Ліззі Фленніган, - вона простягає до мене вільну руку.

Я повертаю: - Браяр, е-е, - я роблю паузу, не розуміючи, чому ми представилися за прізвищами, - Лоуелл.

Нерви булькають у моєму животі. Страх автоматичної відмови, який зазвичай пов'язаний із моїм прізвищем.

- Хмм, ніколи раніше не чула про Лоуелів. У всякому разі, Фленніган, як і олія Фленнігана. Так, він належить моєму батькові, досить круто. Я просто хотіла попередити тебе, перш ніж ти увійдеш до палацу жуків. Вона киває головою в бік мого гуртожитку, лопаючи при цьому бульбашку.

З моїх губ зривається зітхання полегшення, як я вже сказала, мене тут не знають.

- Палац жуків? - запитую я, відволікаючи увагу від себе.

У такому гарному місці була проблема з жуками? Можливо, якби вони перестали платити так багато за косарки, щоб вони робили ідеальні візерунки в клітку, вони могли б отримати винищувач.

Бюджетування проходить довгий шлях, розумієте?

- Ага. Відстій для тебе, але ти живеш в одній кімнаті з Лайрою Ебботт. Супердивна готична дівчина з одержимістю неприємними жуками, можеш потусити з нами в студентській вітальні, якщо не хочеш там перебувати. Можливо, ти навіть зможеш обмінятися сусідами по кімнаті. Вона гойдається на підборах, взад-вперед.

У мене таке відчуття, що Ліззі поводиться мило, бо не знайшла причин бути А. Я погрожую їй. Або Б. Не відчула моєї слабкості.

Мені подобається робити власні припущення про людей, і я хотіла б зробити те саме про свою сусідку по кімнаті.

- Дякую за попередження. Хоча я думаю, що впораюся.

У Техасі є гримучі змії, думаю, я впораюся з деякими жуками. Я починаю відвертатися від неї, коли вона знову заговорила.

- У будь-якому разі, - зітхає вона, - я маю роздати їх усім першокурсникам. - Вона вручає мені чорну листівку: - Це вечірка з нагоди повернення додому. Джейсон Елліс приймає її цього року, а це значить, що його батьки виїхали з міста у справах, тож у нас є весь їхній маєток, яким ми можемо захоплюватися.

Мене ніколи раніше не запрошували на вечірки, не кажучи вже про те, щоб ходити на них. Упевнена, що в людей у моїй старшій школі вони були, я просто ніколи не ходила. Це було схоже на крок у правильному напрямку.

Цікаво, які тут вечірки? Судячи з того, що я чула, багаті діти люблять влазити в те, чого не повинні. Щось про те, що в них є все, що вони коли-небудь хотіли, але їм усе ще потрібно більше.

- Звучить круто. Дякую за запрошення. - кажу я холоднокровно.

- Ти що, місцева? Чи з однієї з тих великих сімей-монополістів на східному узбережжі? Я ніколи не бачила тебе раніше. - Вона нахиляє голову, оглядаючи мене зверху вниз. Приймаючи мене.

Ось воно, вона намагається з'ясувати, конкурент я чи просто ще одна дивна дівчина, про яку вона може пліткувати зі своїми друзями.

- Ем, ні, - хитаю я головою, - я з Техасу.

- Ооооо, південні гроші, так? Це наркотик.

Я відкриваю рот, бажаючи поправити її, я не хочу справити на неї помилкове враження. Я не соромлюся своєї бідності. Боротьба за те, що у вас є, просто показує силу. Мені нема чого ніяковіти.

- Ліззі! Ходімо! - Хтось кричить із коридору,

- Це моя репліка, побачимося завтра ввечері? - Пропонує вона.

- Угу, звісно, так, обов'язково. - Я заїкаюся над своєю відповіддю, злегка посміхаючись.

Зрештою, відчинивши двері до своєї спальні, я хочу тільки звалитися на пропахлий нафталіном матрац і вкритися колючою ковдрою, купленою у - Волмарті.

- Так, звісно, обов'язково... Яка довбана ідіотка. - Я наслідую себе, бажаючи розбити собі голову об стіну за те, що я така незграбна.

Ада почала соватися в кишені толстовки, а це означало, що вона готова облаштуватися у своїй новій клітці. Томас переніс деякі мої речі всередину ще до мого приходу, він думав, що це трохи полегшить мій переїзд.

Два однакові односпальні ліжка на протилежних сторонах гуртожитку, письмовий стіл наприкінці для кожного зі студентів усередині. Я вальсую до столу, відкриваю клітку середнього розміру, заповнену мотузками, іграшками та містками, дозволяючи Аді увійти всередину, щоб вона могла звикнути до свого нового оточення.

Я не поспішаю, розглядаючи її декор. Тепер я розумію, чому його називають палацом жуків. Її стіни обвішані скляними ящиками і плакатами з дохлими жуками. Здебільшого це жуки і метелики, але я майже впевнена, що десь там помічаю павука.

Я чую, як змивається вода в туалеті, але обертаюся і бачу, що двері у ванну відчиняються. Виходить моя сусідка по кімнаті в яскраво-червоних гумових чоботях, заляпаних мокрим брудом, і витирає руки паперовим рушником.

Ми не розмовляємо ні секунди, вона приймає мене так само, як я її. Її кучеряве каштанове волосся, яке намагаються сховати під чорною шкіряною панамою, пасма прямого чубчика трохи стирчать. Я помічаю овальну бурштинову каблучку на її вказівному пальці, що має такий вигляд, ніби всередині неї застряг якийсь жук.

- Він мертвий. - Вона каже, помітивши, що я дивлюся на неї, і ворушить пальцем, перш ніж вказати на ті, що на стіні: - Усі вони мертві. Тож тобі не потрібно турбуватися про те, що хтось повзає по тобі вночі.

Те, як вона це говорить, наштовхує мене на думку, що їй уже доводилося вимовляти ці слова раніше, або вона звикла захищати своє хобі. Їй подобаються жуки, а я краду, хто я суддя?

- Вони мене не турбують, - кажу я, оглядаючи кімнату і трохи сміючись. - Я маю на увазі, що павуки трохи моторошні, але це досить круто. Я ніколи не зустрічала нікого, хто збирав їх раніше.

Невелика важкість спадає з її плечей, на її обличчі з'являється мила усмішка, коли вона простягає до мене нещодавно вимиту руку. - Я Ліра. Це називається ентомологія. Вивчення жуків, але в даний час я в основному лепідоптеролог, тільки метелики і метелики, за винятком кількох жуків.

Ах, тільки імена. Який гарний початок.

- Браяр. Трохи заздрю, що в мене немає крутого хобі. Чи є для цього причина? Чи тобі завжди подобалися жуки? Я відповідаю на рукостискання з посмішкою.

- Я маю слабкість до мертвих речей. Це довга історія, тож Браяр Лоуелл, так? Я чула, як ти розмовляла з Ліззі. - Вона починає йти до своєї половини кімнати, продовжуючи говорити: - Принцеса нафтової промисловості. Чотирирічна чемпіонка штату з футболу, закінчила школу четвертою в нашому класі, і вона випадково зіштовхнула свою кращу подругу в басейні на випускному вечорі, бо та випадково одягла той самий колір, що й вона. - Слова випадково використовуються в пальчикових лапках.

- Значить, вона бджолина матка в цих краях? - Я кидаю свої речі на ліжко, сидячи на пружному матраці. Я намагалася не засуджувати, але Ліззі дала мені відчуття дівчини, з якою товаришуєш тільки тому, що не хочеш, щоб вона була ворогом.

- У тому-то й річ, що в Пондероз Спрінгс. - Вона стежить за моїми рухами на власному ліжку, скидаючи чоботи. - В інших місцях є одна Регіна Джордж. Тут ніколи не буває тільки одного. У кожної ланки ієрархії є своя підла дівчина, у спортсменів є Ліззі. У ботаніків є Емілі Джеквілл, майбутній аерокосмічний інженер. У фанатів мистецтва є Ясмін Поверлі, дочка не одного, а двох арт-магнатів, і, як кажуть, у неї такі ж завихрення, як у Пікассо. Або що б це не означало.

- Це місце просто мрія кожного підлітка, так? - Я саркастично жартую.

Вона фиркає: - Здебільшого.

- Ну звідки ти все це знаєш? Ти місцева?

Покрутивши каблучку на пальці і дивлячись у стелю, вона відповідає: - Так. У Пондероз Спрінгс народилася і виросла. Я не з божевільної багатої сім'ї, тож для мене це означає, що я привид. Мене особливо не залякують, але і зі мною ніхто не розмовляє. Я нікому не приношу користі, тому я не включена. Я просто пливу цим місцем, спостерігаючи за всіма іншими. - Вона повертає голову, щоб подивитись на мене: - Усе, що тобі потрібно знати про це місце і людей, які тут живуть, я, ймовірно, вже знаю про це.

Я киваю: - Я знаю, як це. Бути невидимим легше, коли знаєш альтернативу. Удома в мене теж було не так багато друзів.

- Ласкаво просимо в товариство одинаків, Браяр Лоуелл. Я президент, але є вакансія віце-президента.

Я сміюся, нахиляючись і сидячи, схрестивши ноги. Товариство одинаків на двох. Мені сподобалося, як це звучить. Мати друга, бути частиною чогось. Я нахиляюся, хапаючи листівку, яку дала мені Ліззі.

Мої пальці ковзають по товстому папері, знову і знову перечитуючи слова.

Коли я вчилася в середній школі, мене запросили на вечірку з нагоди дня народження з ночівлею. Нічого особливого, просто кілька дівчат із мого класу англійської. Я ніколи раніше не була ні в кого в гостях, і я була дурна, щоб хвилюватися.

Коротше кажучи, мої веселощі закінчилися після манікюру і педикюру, коли мого батька спіймали, коли він намагався пограбувати банк. Це було по всьому місту за лічені секунди, і я швидко пішла від Браяр, тихої дівчини англійською. Браяр Лоуелл, сміття з трейлерного парку, яку тато вкрав, щоб вижити.

Мені сказали піти з вечірки тієї ночі.

І я більше ніколи про це не говорила.

Але тут усе по-іншому. Моє прізвище ніхто не впізнає. Ніхто не знає, хто я. Я можу бути ким захочу. Немає меж. Мені більше не потрібно бути кримінальним вундеркіндом із заплямованою репутацією.

Мені більше не потрібно бути аутсайдером. Щоб сховатися, щоб я могла вкрасти речі, тому що тут все вже оплачено. Усе тому, що я турбувалася про вимкнення світла або відсутність їжі на столі.

Я хотіла життя, яке мені не потрібно було просто виживати.

Вперше я могла насолоджуватися.

І я знала, як почати.

Браяр

Ця ідея мала набагато більше сенсу в моїй голові, ніж зараз. Весь вечір це здавалося чудовим планом, підготовка, поїздка сюди, навіть перші двадцять хвилин здавалися багатообіцяючими.

- Не можу повірити, що дозволила тобі затягнути мене сюди, - сміється Ліра, ховаючи обличчя за своєю червоною соляною чашкою, у якій залишилася та сама кількість, що й відтоді, як ми приїхали, і я налила їй.

Ми скупчилися в кутку зовні, спостерігаючи за людьми.

У моїй голові, коли я потраплю сюди, я буду соціальним метеликом. Ліра і я базікали з дівчатками про уроки або хлопчиків, яких ми вважали милими. Можливо, я навіть поговорила б із хлопцем, якому могла б дати свій номер телефону.

Це було зовсім не так.

- Добре, можливо, - я видаю звук уф, коли хтось п'яно врізається в мене, бурмочучи вибачення, перш ніж продовжити проходити повз мене, - можливо, це був не найкращий план. На свій захист я не думала, що вечірка буде такою!

Я подивилася на задній двір будинку Джейсона, ми стояли на задньому дворику, де тіла заповнили задній двір і басейн у землі. Це був прекрасний басейн, якому плавець у мені заздрив. Це був єдиний вид спорту, в якому я була пристойна, і навіть у старшій школі не було такого хорошого.

Ну, мінус тілесні рідини і сміття на даний момент. Ді-джей ревів музику з кількох динаміків по всьому будинку, і, Боже, якщо думаєте, що задній двір був переповнений. Тіла заповнювали кожен квадратний дюйм цього особняка, витікаючи з вітальні, кухні і навіть верхніх спалень.

Крізь серпанок дим-машини і водоростей я дивилася, як тіла стискаються разом під ритм, що стукає.

- Я ж казала тобі, що діти з Пондероз Спрингс ненормальні. Усе, що вони роблять, їм доводиться робити вдесятеро важче, ніж звичайним підліткам. Це гроші. Дає їм весь цей комплекс, що вони недоторканні. - Вона кричить крізь музику.

Я практично притягла сюди свою нову сусідку по кімнаті, вивергаючи якусь нісенітницю про те, що ми намагаємося бути чимось більшим, ніж примари. Це був наш перший рік у коледжі, наступні чотири роки мали стати найкращими в нашому житті.

Я думала, що вечірка - ідеальний спосіб почати це.

Очевидно, у мене були правильні наміри, виконання було трохи неправильним.

- Я голосую за те, щоб піти і зайти в закусочну Тіллі за жирними гамбургерами і картоплею фрі, що ти думаєш? - пропонує Ліра, бачачи, як незручно нам обом.

Я ще раз озираюся навколо, парочки, натовпи і багато інших, які засовують одне одному язики в глотки. Спостерігаючи за хитрим продажем таблеток у пластикових пакетиках. Мої легені горіли від переробленого повітря, хоча ми всі були зовні, я хотіла бути де завгодно, тільки не тут просто зараз.

- Чорт, так... - починаю я, але мій голос заглушається скандуванням чийогось імені.

Ми з Лірою переводимо погляди на дах, де на ньому стоїть хлопець, одягнений тільки в те, що дав йому Бог, і в шолом для лакросу.

- Боже мій... - бурмоче Ліра, прикриваючи очі, коли він щось незв'язно кричить і зістрибує з даху в басейн.

Навколишні втрачають усе, що в них залишилося, кричачи, сміючись, повністю занурюючись у цей момент.

- Якщо я більше ніколи не прийду до жодного з них, це буде занадто рано, - бурмочу я, Ліра згідно киває. Кинувши свій напій через плече.

- Мені потрібно терміново у ванну, а потім ми можемо піти.

- Хочеш, я піду з тобою? Не знаю, чи всім я тут довіряю. - Вона кричить над хаосом.

- Ага! Так ми не втратимо одне одного.

Разом ми пробираємося через двір до чорного ходу, спека у вітальні б'є мене по обличчю, трохи приголомшуючи. Усередині непроглядна темрява, єдине світло - це срібні стробоскопи, які час від часу освітлюють кімнату. Всередині затишно, люди тісняться неймовірно близько одне до одного.

Як узагалі комусь це подобається?

Моя спітніла рука стискає руку Ліри, поки вона, як може, орієнтується серед людей. Таке відчуття, що ми просуваємося вперед через усіх, поки хтось не втиснеться між нами.

Моя рука вислизає з її руки, мій напій проливається на мою сорочку, і, що ще гірше, все настільки тьмяно, що я майже не бачу будь-чийогось обличчя.

- Ліра! - Я кричу, намагаючись перекричати божевілля, мружачись, намагаючись розгледіти її хвилясте каштанове волосся і візерунчасту сорочку.

Моє дихання коротшає, у роті пересихає, коли я облизую губи, щоб трохи їх зволожити. Шкода, що я не маю напою зараз, бо моє горло схоже на Сахару. Я намагаюся зберігати спокій, не бажаючи психувати, і раптом у мене з'являється боязнь замкнутих просторів.

Мої ноги човгають уперед, я помічаю вхідні двері і припускаю, що Ліра теж піде туди, якщо ми втратимо одна одну. Мені потрібно спочатку пройти через гору людей.

Музика змінюється, вже не бадьора хіп-хоп пісня з дивним реміксом, а пронизливий вереск гітари в парі з шаленими барабанами. Раптовий крижаний вітерець пробіг по моєму хребту, по шкірі пробіг небажаний озноб. Мої відчуття розширюються. Моя шкіра поколює, дихання стає глибшим у животі. Мої вуха мало не сіпаються при кожному найменшому звуці.

Я знаю це відчуття. Мене навчили помічати це, навіть коли інші люди не розпізнають тонке відчуття того, що за ними стежать, а я помічаю. Потрібно завжди довіряти своїй інтуїції як злодій, знаючи, що правильний час для удару так само важливий, як і сама навичка.

Так що я думаю, насправді, я знаю, що тут хтось спостерігає за мною. Я швидко обертаюся, перевіряючи ліворуч і праворуч, усі захоплені захопленням, яке їм подарувала ця вечірка.

Хтось випускає хмару диму мені в обличчя, змушуючи мене кашляти, і махає рукою, щоб прибрати його з поля зору.

Моє тіло здригається, моє серце завмирає, налякане тим, що я побачила. У світлі стробоскопа нерівності його обличчя миготять. В одну секунду він там, у наступну вже темрява.

Він приходить до мене частинами, як пазл.

Його широкі плечі були захищені чорною шкірою, біла сорочка щільно прилягала до грудей, натягаючи м'язи, що напружилися під нею. Ідеальне тіло плавця. Високий, широкий, усе звужено до приталеної талії. Я виявляю, що одна з його рук висить поруч із ним, коли він упирається черевиком у стіну, утримуючи його там. Довгі ноги, обтягнуті потертими джинсами, стандарт для хлопців із коледжу, мінус ланцюжок від гаманця, що обіймає його таз, від якого в моїх легенях пульсує адреналін.

Від мене до нього щонайменше двадцять людей, які оточують його з обох боків, а він стирчить. Я не рухаюся, продовжуючи збирати його по шматочках. Мій рот починає текти, руки рясно потіють, а в животі щось стукає.

Дим від його сигарети створює завісу таємниці навколо його обличчя, спалах поступово розкриває його. Я ловлю вени на його владних руках, відстовбурчених, надто великих пальцях, прикрашених срібними каблучками.

Я несвідомо здригаюся, плями крові прилипають до його кісточок пальців. Нещодавно він пов'язав їх із чиїмось обличчям, і я не була впевнена, схвилювало мене це чи налякало. Хтось, хто міг би влаштувати бійку? Або хтось буйний за натурою?

Мені було так цікаво. Моє цікаве хотіло більшого. Я могла бачити більше, ніж його частини. Так було доти, доки я не почала збирати краї його обличчя. Удари в животі вщухають, повзуть між ніг.

Я стиснула своє тіло разом, різко прикусивши язик.

Суворий похмурий погляд, що прикрашає його в іншому ангельське обличчя, перехоплює в мене подих. Як хтось такий гарний міг виглядати так гірко, було вище мого розуміння. Я завжди добре зналася на математиці, кутах, точках і числах.

Усе в ньому було бездоганно пропорційним. Вирівняний, різкий та інтенсивний.

Темне волосся, кольору онікса. Темні очі, як нитки лакриці, достатньо солодкі, щоб їх можна було їсти, і достатньо терпкі, щоб знудило. Це був не той випадок, коли думаєш, що хтось дивиться на вас, але насправді вони дивилися кудись іще.

Його очі не залишали питань. Він дивився на мене.

Але мене лякала тінь його серця. Такий жахливий рівень чорного лакував орган усередині його грудей, який знову і знову переробляла кров. Це змусило мене задуматися, якщо я розріжу його, чи проллється його кров малиновою?

Нижня частина мого живота тремтіла від страху, від бажання. У його зовнішності було якесь гравітаційне тяжіння, що вабило мене всередину. Але я могла відчувати відчуття, які струмували від нього, як камінь у тихому ставку. Він був наповнений шумом, анархією, уособленням насильства, і це зачепило в мені струну, яку давно не чіпали.

Страх.

Гарячий страх, який закипав у мене в горлі, роз'їдав мою шкіру і викликав у мене раптову потребу бігти, далеко-далеко від нього.

У той час як мій мозок працював у режимі підвищеної готовності, кричачи, щоб піти і вирушити в дорогу.

У мого тіла була зовсім інша реакція. Воно відмовлялося залишати його погляд. Зовні мене, заморожена. Але всередині гуділо. Відчуття застрявання між ніг посилилося, бо в неприємностях було щось, що я завжди любила.

Коли світло стробоскопа на частку секунди згасло, знову освітивши кімнату, він більше не стояв, притулившись до стіни. Тепер він був на кілька кроків ближче до мене.

В одну секунду він був там, у наступну його не було, тільки для того, щоб знову з'явитися на дюйм ближче до мене.

Він був вищим хижаком, який шукає, чим би поласувати. Щось, у що він міг встромити свої зуби й розірвати по швах, вгамувавши його потребу в полюванні й позбавивши голоду.

Я обхоплюю рукою зап'ястя, впиваючись нігтями в м'яку шкіру руки. Змушую себе залишатися на місці. Мені потрібно побачити, що станеться.

Що б він зробив.

Ще один спалах світла, а потім я відчула його у своєму просторі.

Він був такий близький до мене. Висмоктуючи весь мій кисень. Дивлячись на своє тіло. Ще один крок уперед, ще один дюйм, і я могла торкнутися його. Відчуй його запах. Відчуйте його присутність десятикратно.

Немов відчувши це знання, він ткнув язиком у щоку, провів ним по іклах і опустив голову, напружуючи щелепи. Його очі ваблять мене, даючи мені бажання показати йому щось... особливе.

Він знав, що я нервую. Він був готовий до того, що я повернуся і втечу в гори. Я думаю, що частина його хотіла переслідувати мене, хотіла, щоб я спробувала втекти, щоб вовк у ньому міг вистежити мене.

Темрява оточує мене ще на секунду, затамувавши подих, готова зіткнутися з наслідками свого рішення. Щоб впоратися з будь-яким руйнуванням, яке він був готовий заподіяти мені, готовим побачити, як його обличчя освітиться чимось на кшталт здивування, що я залишилася на місці.

На мілісекунду я відчула щось пряне й тепле. Я відчувала його близькість просто на собі, навіть чула його дихання на обличчі.

Мої очі закрилися, пливучи в секундах до того, як він напав.

- Браяр!

Голос Ліри пронизує туман, я різко розплющую очі, розуміючи, що загадкова людина зникла, зникла в натовпі, не сказавши ні слова.

- Гей, ти знаєш...- Я зупиняюся, знаючи, що Ліра знає багато про людей, які тут живуть, але як я можу пояснити?

Високий? Гарячий? Коли він дивиться, здається, що він може з'їсти живцем? Вона подумає, що я божевільна.

- Знаю кого? - кричить вона, стурбовано зсунувши брови.

Я ще раз озираюся навкруги, намагаючись хоч мигцем побачити його шкіряну куртку або срібні каблучки.

Лише для того, щоб розчаруватися.

- Ніхто, це був ніхто. Ходімо звідси.

Алістер

- Ну, ти отримав дозу, Алістере? Я не знав, що ти такий хлопець, який тільки дивиться. Я все чекав, коли ж ти накинешся, ти підвів мене, приятелю. Я був готовий до шоу.

Я біжу вниз сходами перед входом, прикурюючи при цьому сигарету. Дим обпікає мої груди, підпалюючи все хороше, що там залишилося.

- Не вистачає екшену, ідеальний? Потрібно припинити спостерігати за мною зараз? Усе, що тобі потрібно було зробити, це попросити, Тетч, і я дозволив би тобі.

Його підлокітник на склі з боку водія, дивлячись на мене з люттю. Повільно він піднімає середній палець, рубіновий коштовний камінь з його фамільною печаткою відбивається в ночі.

- Посунься, солоденький. Я відчиняю водійські двері із саркастичною посмішкою.

- Це моя машина!

- І ти водиш її так, ніби ти літній чоловік із катарактою. А тепер посунься.

Він скрипить корінними зубами, піднімаючись над середньою консоллю і перебираючись на пасажирське сидіння. Поправляє свій костюм-трійку. Я ненавидів цю машину. Lamborghini Huracan був одним із найкращих на ринку, пофарбованим у фірмовий колір Тетчера. Темно-червоний. Але навіть я міг поважати те, що цією машиною потрібно керувати правильно, і перевищення швидкості на десять не було таким.

- Пристебнися, люба. Не хотів би, щоб ти нашкодила собі.

Я відчуваю його погляд збоку, коли вмикаю двигун, агресивно натискаючи на акселератор, шини голосно верещать.

- Зламаєш - купиш. - Тетчер фиркає, коли ми звертаємо з під'їзної доріжки до адреси, яку нам надіслав Рук.

Його права рука стискає двері, це непомітно, більшість навіть не помітить, що його і без того бліда рука набуває ще одного відтінку білизни, коли він стискає ручку.

За винятком того, що я знаю, що це єдине, з чим Тетчер не може впоратися, і це не контроль.

- Ах, так? На які гроші? Думаєш, я зможу розщедритися на двісті штук?

- О, не скромничай, Алістере. Ми всі знаємо, що в тебе більше грошей, ніж у Бога. Один із привілеїв мати твоє прізвище на всьому в місті.

Мої руки стискають кермо неймовірно міцно. Тварина в моєму кишечнику прокидається щоразу, коли йдеться про гроші моєї родини. Моєї сім'ї загалом.

- Не мої гроші. Це їхні.

Він розслабляється в кріслі, зі зітханням кладе голову на підголівник.

- Як скажеш, Алі. Як скажеш.

Поїздка проходить швидко, ця машина їсть тротуар на сніданок. Незабаром я вирулюю з машини на брудну під'їзну доріжку. Похилена стара поштова скринька позначає будинок.

Я бачу вогонь ще до того, як ми під'їжджаємо до будинку, помаранчеве сяйво між деревами потріскує і росте.

- Я, чорт забирай, уб'ю його. - Я стогну, проводячи рукою по волоссю, від хвилювання трясу руки.

Машина підповзає до зупинки, коли ми припаркувалися за кілька футів від палаючого трейлера. Я швидко вистрибую з машини і бачу Сайласа, який нависає над уклінним тілом із дерев'яною бейсбольною битою в руці.

- Де, чорт забирай, ти був? - шипить Рук, підкрадаючись до мене, гнів виходить від його тіла.

- Так, чого ми довго їхали, Алі? Ти б не відволікався? - лукаво запитує Тетчер. У нього є схильність ставити запитання, на які він уже знає відповіді. Підніміть його жахливе его.

Я штовхаю Тетчера в груди перш, ніж він встигає влучити мені в обличчя, вказуючи на нього пальцем: - Я сказав тобі почекати. Я сказав тобі, що якщо стане гірше, ти зможеш запалити його, але не раніше, ніж я прийду сюди.

Анархіст у ньому відмовляється відступати, не кажучи вже про те, щоб визнати те, що він зробив, було нерозважливо. Я повинен був знати краще, ніж дозволити йому взяти на себе ініціативу в цьому. Рук так само непередбачувана, як ревуче полум'я позаду нас.

Я відволікся. Це моя вина, що я не був тут раніше.

Відволікання робить вас слабкими. Робить дурним, а я не те, ні інше.

Сьогодні я дозволив собі бути і тим, і іншим.

Зазвичай я не люблю вечірки. Я пішов сьогодні ввечері, тому що нам потрібно було доглянути за Нейтом. Чекаємо, поки він піде. До цього я ходжу тільки тоді, коли в нас є план влаштувати якийсь хаос, налякати людей, побитися з ким-небудь, спалити що-небудь, зіпсувати всім веселощі. Ніколи не збираюся на вечірку. Однак це повернення додому в Голлоу Гайтс виявилося... цікавим.

Я мав зосередитися на поставленому завданні. Зараз багато чого було поставлено на карту, але замість цього я зупинився, щоб подивитися на неї.

Та, яка ніколи не відводила моїх очей, навіть коли моя присутність почала її лякати. Її ангельське обличчя світилося в темряві, відбиваючись від стробоскопів. Я не міг бачити її часто, я не був упевнений, чи було її волосся каштановим, чи це був той брудний відтінок блондинки, до якого я, здавалося, був прив'язаний.

Я не був так упевнений, що має значення.

Усередині неї було щось цікавіше, ніж її зовнішність. Як вона не втекла від мене. Вона не дозволила страху взяти над собою гору. Ні, їй було цікаво. Вона дозволила своїй цікавості перемогти, хотіла подивитися, що я робитиму.

Мій член сіпнувся.

Цікаво, як далеко вона підпустить мене, перш ніж закричить про пощаду.

- Ти не мій чортів бос, Колдуелл. Якщо я хочу підпалити цю діру, бо вважаю, що це найкращий спосіб захистити нас, то я, блядь, так і зроблю.

- Обережніше, Рук. - попереджаю його.

- Або що? Ти вдариш мене? Він піднімає брову: - Зроби це, я впевнений, що витримаю це. - Він цькує мене. Але це не спаринг у моєму підвалі, як зазвичай, де я вихлюпую свій гнів, а йому потрібен біль. Я збираюся відірвати йому яйця і покласти їх на полицю у своїй грьобаній спальні.

- Пані, у нас зараз є більш нагальні справи. Прибери свої члени, ти неадекватний порівняно зі мною, давай поки зосередимося на тому, щоб не померти і не потрапити до в'язниці.

Тетчер плескає нас по плечу, протискуючись між нами, прямуючи до Сайласа. Знаючи це, йому нема про що турбуватися, бо це схоже на суперечку братів через останній шматок пирога.

- Ти хоча б замів сліди? - запитую я Рука, поки ми стежимо за рухами Тетчера.

Він кидає на мене косий погляд: - Я не любитель. Розбита лампочка в духовці, увімкнув її на повну потужність, минуло десять хвилин, перш ніж вона вибухнула. Однак ми маємо зробити це швидко, у нього є лабораторія в задній спальні, і я чув, що метамфетамін легко запалюється.

Чорт забирай.

- Відбий! - Тетчер виє, як вовк у повний місяць.

Сайлас випрямляється, ніби бореться за титул Світової серії. Відводячи дерев'яну биту назад, він запускає її вперед, похитуючи стегнами і верхньою частиною тіла. Стукіт, супроводжуваний хлопком чогось схожого на рисові пластівці, наелектризовує ніч.

Судячи з усього, Сайлас втомився, просто спостерігаючи за всіма нашими веселощами.

Заряд збудження пронісся моєю кров'ю, мій член знову сіпнувся. Сьогоднішній вечір був сповнений речей, які, мабуть, змусили мене рухатися далі.

- Хто він? І що ми знаємо?

- Нейт Роббінс, самопроголошений цукерковий король. Продає все, від травички до героїну. Єдина людина в місті, у якої можна купити екстазі з короною. - Каже нам Рук: - Однак він нічого не сказав про те, від кого він це отримує. Це просто нормальні відповіді, зупинись, не вбивай мене.

Вдивляюся в трейлер, що грюкає, весь лівий бік охоплений помаранчевим вогнем, який швидко рухається назад. Я не був зацікавлений у тому, щоб згоріти дотла сьогодні ввечері. Тож нам потрібно було закруглятися.

На щастя для нас, він був відокремленим. Розташований на ділянці землі, оточеній високими деревами, за милі від будь-кого ще. Ідеальне місце для скоєння вбивства.

Вітер вив, сови співали в гілках, і я відчував запах дощу, що наближається. Коли наближається гроза, у повітрі завжди витає запах.

Нейт ледь міг сидіти на колінах, якщо він був розумний, а Сайлас, я знав, був таким, він першим витягнув ноги. Бруд покривав його одяг, кров капала з його обличчя занадто швидко, щоб бути здоровим.

Сумніваюся, що він зміг би вийти з цього, якби ми дозволили йому прожити так довго.

Він реве від явного болю. Я знав, що зламати його буде трохи складніше, ніж доктора Говарда. Нейт був злочинцем, йому було що втрачати, якщо він говорив правду.

- Я не скажу вам, придурки, лайна! - Він випльовує слину і кров на землю перед собою.

- Як героїчно. - Тетчер хмикає.

У нас не було часу возитися з цим хлопцем, не те що з Говардом. Годинник цокав, і нам потрібні були відповіді.

Я ламаю шию, хапаючи Нейта за сальне волосся ззаду. Сайлас завдав йому кілька ударів, з відкритих ран сочилася кров, і вже з'явилися синці.

- Тетчер, дай мені свій ніж. Я простягаю до нього вільну руку, відчуваючи в руці холодний метал швейцарського ножа.

Я легко відкриваю лезо, зачіпаючи лезо під уже розрізаною відкритою раною, піднімаючи шкіру, розриваючи зв'язки і нерви. Це дуже боляче, я б не хотів, щоб це сталося із самим собою.

- Сучий син!!! - Плаче він, я відчуваю його теплі сльози на тильній стороні долоні, коли він в'яне в моїх обіймах. Кожна кістка, в яку влучив Сайлас, ймовірно, зламана або розколота. Вони боліли при всіх його рухах.

Я не міг уявити, який біль він відчував.

- Я б не став знову брехати, Нейте. Розкажи мені про екстазі.

- Чорт забирай! Блядь! ДОПОМОГИ МЕНІ! ДОПОМОЖІТЬ ХТО-НЕБУДЬ! - Він виє в ночі, як банші.

Закочуючи очі, я ще сильніше відгинаю шкіру, підтягуючи її і вдавлюючи кінчик леза в тканину під ним. Я відчуваю, як лезо торкнулося його вилиці, тому починаю терти його взад-вперед.

- Кричи, як їбана кицька, скільки хочеш, Нейте. Тут тебе ніхто не почує. Ніхто не врятує тебе від цього. - Бурлю я.

- Бля, добре! - Він стогне, плаче, як маленька дитина. Хоча я його не звинувачую. - Я буду говорити, будь ласка, я буду говорити!

Я шльопаю його по протилежному боці обличчя: - Найрозумніший хід, який ти коли-небудь робив, Нейте.

- Я отримав свій Ікс від помічника вчителя в Голлоу Гайтс. Ім'я Кріс. Це хороший продукт, єдиний хлопець, який робить його таким у штаті. Я просто, я... - Він зупиняється.

- Ах, продовжуй, Цукерковий Король. - додаю я, похитуючи ножем перед його обличчям.

- Я просто відзначаю його своїм символом, добре?! Змусь людей думати, що це я роблю лайно. Я зустрічаю хлопця на стоянці біля Тіллі по суботах, він водить білий Volvo. Це все, що я знаю, клянуся.

- Помічник вчителя? Ти до біса жартуєш. - Рук дихає.

Я жбурляю тіло Нейта на землю, він із глухим стуком падає. Вікна всередині будинку розлітаються вщент, зі стін лунає чутний вибух. Вогонь шипить і куддахче, попереджаючи нас про свою лють.

Я піднімаю руку, щоб захистити обличчя від хвилі жару. Нам потрібно йти. Зараз же.

Залишивши Нейта там, не боячись, що він заговорить, або якщо він помре, у будь-якому разі він не зможе нас зачепити. Він торговець наркотиками, а ми четверо найважливіших синів у цій довбаній дірі.

Я біжу до машини Тетчера, використовуючи ніж, щоб швидко порізати шини Нейта, через що йому стає набагато важче звернутися по допомогу.

- Усі в цьому чортовому місті замішані? Хто наступний, чортові священики? - бурмоче Рук, закидаючи сумку на спину, тримаючи шолом у руці, і повертається до мене обличчям.

Я дивлюся на Сайласа, він дивиться на полум'я, що з кожною секундою піднімається все вище й вище. Загубився у своїй голові, і мені цікаво, чи бачить він щось ще, крім полум'я. Цікаво, чи там голоси, чи він уявляє, що люди танцюють у вогні?

Цікаво, чи бачить він її.

У моїх очах спалахує червоний колір, я знаю, що нічого не можу зробити, окрім як дивитися на його біль просто зараз. Я не можу йому допомогти, у всякому разі, поки що. Але я можу вбити людей, причетних до її смерті. Я не можу повернути її, але я можу помститися за неї.

Для Сайласа.

Я знову дивлюся на Тетчера. - Якщо це так, - вибух стрясає землю, порив гарячого вітру обрушується на всіх нас. Нейт кричить, вогонь, імовірно, поширюється зовні будинку і підкрадається до нього.

- Тоді ми побачимо, як усе місто згорить через цю помилку. Для Роуз.

Браяр

- Так давай, вихлюпуй. Скажи мені, що мені потрібно знати про це місце. Де уникати, таємних товариств. - запитую я Ліру, коли ми починаємо збирати обід.

Погода була досить гарною, щоб поїсти на вулиці, сонячного світла, звісно, не було, але дощу не було, і мені потрібно було дати моїй алергії відпочити від усього пилу всередині стін будівлі.

Я натикаю виделкою на помідор і засовую його в рот, а Ліра починає видирати кісточки з черешні. Темний сік забарвлює її пальці. Сьогодні був обов'язковий інструктаж для всіх студентів. Заняття починаються завтра, і я не впевнена, схвильована я чи хочу вирвати свої патрони.

Інструктаж був святом дрімоти. Учитель за вчителем, потім декан, який висловлює свою потребу в слухняності та зверхності. Вчителі, що стежать за дотриманням правил, які існують тут довше, ніж більшість із нас живе. Я майже не слухала, я не збиралася робити нічого скандального, що навіть вимагало б від мене знання деталей їхніх повноважень.

- Що ти хочеш дізнатися? - Запитує вона, заправляючи один зі своїх кремезних чорних Doc Martens під себе.

- Усе, що завгодно. -Потискаю плечима: - У Кеннеді Холі справді мешкають привиди? - Я піднімаю брову з грайливою усмішкою.

Ліра трохи сміється: - Хто знає? Історія свідчить, що була дівчина, яка спала з одним із професорів англійської мови, коли школа тільки відкрилася. Вочевидь, він намагався покінчити з цим, і вона була так розбита серцем, що зістрибнула просто з краю одного з прорізів колонади. Вони виявили її тіло біля підніжжя скелі, застрягле на одному із зазубрених каменів. Ходять чутки, що, якщо прийти в Кеннеді Хол після опівночі, можна почути її крики, коли вона падала.

Вітер розвіває моє волосся за плечима, у голові народжується думка. Що такого в любові, що змушує людей хотіти померти, якщо вони не можуть її мати? Одного разу я чула, що це хімічна речовина в мозку, я почала думати, що мені бракує біології, щоб відчувати це.

- З глузду з'їхати, як люди люблять так глибоко, чи не так? -говорю я вголос.

Ліра вгризається у вишню без кісточок, тихо жуючи: - Це не кохання. Це одержимість. Дві дуже різні речі.

- Так? Тобі не здається, що це одне й те саме?

- Ні, - вона хитає головою, - любов реальна. Відчутна річ, по якій можна провести пальцями, тепла і безпечна. Одержимість - це проживати фантазію в голові знову і знову. Одержимість - це жити в кошмарі, але ніколи не хотіти прокидатися.

Я мружуся, стримуючи посмішку. Її обличчя таке серйозне, вона дивиться на кінчики пальців, просочених вишнею, ніби хтось дивиться на неї у відповідь. Я знаю, що в шафі моєї сусідки по кімнаті є скелети, вони є у всіх.

Щось, що змушує їх цокати. Основний секрет, який мотивує кожен їхній рух, і коли вона буде готова, вона розповість мені. Але якась частина мене думає, що це ключ до розуміння, ким насправді є Ліра Ебботт.

- Вау, це глибоко. - саркастично бурмочу я.

Вона огризається, коли чує мій голос, грайливо штовхнувши мене в плече: - Я серйозно. Між ними тонка грань, але тим не менш вона є.

Відкриваючи сік, я дивлюся ліворуч і чую гучні звуки, бачачи невелику групу хлопців, що грають у футбол посеред площі. Ми вибрали один зі столів, який захований під деревом, далеко від жвавих місць, бо ми зрозуміли минулої ночі, що спілкування - це те, чого нам доведеться навчитися.

Один із гравців проривається крізь інших, намагаючись дістатися до нього, перетинаючи домовлену лінію для тачдауну. Піднявши руки над головою, його брудне світле волосся впало на верхівку чола. Хлопчик, створений для уваги.

Його біла сорочка з довгими рукавами мало що залишає уяві, її прозорий матеріал дає змогу прямо бачити глибоко посаджені м'язи торса, що скорочуються, коли він сміється й аплодує своїм друзям.

- Істон Сінклер. - Ліра шепоче: - Син Діна Сінклера. Один із найулюбленіших синів у Пондероз Спрингс. Спортсмен, президент студентської ради, волонтер у місцевому притулку для тварин. Досконала людина, якщо вона коли-небудь існувала.

Я жую внутрішню частину щоки, не дивлячись на нього. Не можна мене звинувачувати, у нас вдома не було таких хлопців. Схожих на модель Аберкромбі.

Упевнена, що мій погляд пропалює дірки в його голові, він повертає обличчя в мій бік, насупивши брови на своєму гарному обличчі, шукаючи очі, що дивляться на нього.

Я швидко повертаюся до Ліри, обличчя палає яскраво-червоним.

- Так, - хихикає Ліра, - він зазвичай так діє на дівчат. Подивимося, хто ще... О! Скотті Кемпбелл, - вона вказує праворуч.

- Його батьки володіють купою сталеливарних заводів, і він вилив на мене всю свою тацю з їжею в перший день п'ятого класу. Наступного дня він упав зі сходів у школі, після цього я почала вірити в карму.

Хлопець високий, довготелесий і схожий на хлопця, який чіпляється до інших людей, поки не з'явиться хтось більший.

Не в силах стримати свою цікавість, я знову повертаю голову до Істона, рівно настільки, щоб мигцем побачити гарненьку брюнетку, яка обіймає його за плечі й цілує в губи.

- Що щодо неї? - запитую, злегка заздрячи тому, як її картата спідниця сидить на її фігурі. Симпатичний маленький кардиган, що закриває плечі, і пов'язка на голову, що утримує розпущене волосся. Врівноважено, елегантно і приголомшливо.

Усе, чим я не є.

- Марія Тургід, батьки - власники мережевих магазинів. Один із найбільш академічно конкурентоспроможних людей у нашому класі. Подвійна спеціальність, з метою стати адвокатом захисту в одній з найбільших юридичних фірм в Америці. Цілеспрямована, вродлива і майстер вбивати людей добротою.

Так, безумовно моя протилежність. Хоча вони складають милу пару. Молодий Джон Ф. Кеннеді та Джекі О.

Цікаво, як бути такою дівчиною. Міс Америка, яку всі люблять, яка досягає успіху в центрі уваги. Я пробула тут тиждень і вже думаю про речі, якими, знаю, ніколи не буду.

Навіть якщо Голлоу Гайтс був туманним і трохи загадковим. У ньому було те, чого Техас ніколи не робив.

Надія на краще життя.

Холодний порив вітру люто перегортає сторінки книжки Ліри, виє між деревами, змушуючи їх стогнати й розгойдуватися. Колись безмовне небо розколюється від грому. Попередження про бурю, що насувається. Там, де ми обідаємо.

Я починаю збирати речі, не бажаючи потрапити під цю зливу, коли чую, як Ліра глибоко вдихає, наче хтось вдарив її прямо в живіт.

- Чому вони тут? - Вона хрипить, її голос тремтить від страху. Притиснула книжку до грудей, немов збиралася захистити її.

Я швидко озираюся, помічаючи бурмотіння і шепіт, що поширюються площею. Усі вони або косяться, або дивляться в одному напрямку. Я відчуваю зміну настрою в повітрі, ніби темна сила щойно охопила всіх.

- Хто? Що тут відбувається? - Я насуплюю брови, дивлячись у бік головного залу, двері відчинені, і виходить поліцейський. Наркоторгівля вже була? Чому всі так налякані?

Мені відповідає дверний отвір, що поступається місцем високому тілу, від якого по моєму хребту пробіг невеликий спалах чогось дуже схожого на страх. Денне світло освітлює їхні тіла, одне за одним, коли вони з'являються зі скутими за спиною руками. Вони не могли бути за двадцять футів від мене.

Навіть зв'язані металевими браслетами, істерія, що спалахнула серед студентів навколо мене, сказала мені, що кайданки мало що зробили для стримування сили, яку вони відбивали.

- Хлопці з Голлоу.

Це вимовляється як молитва сатанинського культу. Я наполовину очікую, що земля почне трястися і пекельний вогонь почне сипатися під вагою її тону. Було очевидно, що з якоїсь причини ці хлопці робили щось подібне не вперше.

Люди боялися їх не просто так.

Усього їх четверо.

І було важко заперечувати, наскільки привабливими вони були. Досить гарні, щоб затягнути всередину, але повітря, що їх оточувало, змушувало хотіти зробити крок назад. Кілька кроків назад.

Вони вийшли один за одним, немов демонічні володіння, вишикувавшись в ідеальному порядку. Кожен з них такий різний, але виглядає так, ніби вони так добре сплелися. Як ножі та кров.

Звук того, як хтось скрегоче зубами, рознісся по окрузі.

- Не міг би рік початися без хаосу, чи не так, хлопці? - Він голосно виє.

Студенти фізично здригнулися, волосся на потилиці стало дибки, болісно відчуваючи занепокоєння, що охопило моє тіло. Я пишалася тим, що нічого не боюся, але в страху було щось заразливе. Щойно він схопив одну людину, він поширився на оточуючих.

Перший стояв, розправивши плечі, з вовчою усмішкою, а в його червоних губах стирчав єдиний сірник, як попередження. Щоразу, коли його рот рухався, він перекочував його на інший бік рота.

- Це збіг? - смішно запитую я.

Ліра киває: - Його звуть Рук. Рук Ван Дорен. Син окружного прокурора. Він най... найдоступніший із чотирьох. Можна подумати, що його риси сусідського хлопчика зроблять його милим. Але сірник тут не просто так, - бурмоче вона, ніби розповідає мені моторошну історію біля багаття.

- Люди жартують, що сірник призначений для того, щоб підпалити його запал. Минулого року він спалив найстарішу вербу в місті. Немає причин для цього. Просто зробив це, бо йому подобається дивитися, як усе горить. Кожна пожежа, кожен підпал, усі знають, що це він. Але це тільки те, що я чула.

Хотілося закотити очі. Скажи їй, що вона драматизує, навіть нерозумно. Але я відчувала, наскільки диким він був, це було в його очах. Те, як вони спалахували й тріщали, наче лісова пожежа, що тільки й чекали, аби знести все на своєму шляху.

- Прекрасне привітання додому, я думаю. - Людина позаду нього, її голос віддавався луною, як крики в порожній печері. Він відскакує від внутрішньої частини моїх грудей, і його крижані блакитні очі жалять усіх перед ним, включно зі мною. Це найблакитніші очі, які я коли-небудь бачила в людини. Він найвищий і худорлявий, ніж його товариші по чарці, але, за великим рахунком, я думаю, що він може бути найстрашнішим.

Порцелянова шкіра, що бездоганно поєднується з його темно-сірим пальто, випрасуваною чорною водолазкою і картатими штанами, я заздрила тому, як добре він був одягнений. Усе в ньому говорило мені, що йому небайдуже, як його бачать люди. Стежити за тим, щоб кожне пасмо світлого бавовняного волосся завжди було на місці.

- Тетчер Пірсон. Смерть втілилася в одну досконалу людину. - Ліра дихає так само, як коли милується одним зі своїх дохлих жуків. З хвилюванням.

- Здатний задушити голими руками і нічого не відчувати своїм холодним, темним серцем. Він не здатен що-небудь відчувати. Тому вважається, що яблуко недалеко від яблуні впало. Його батько був єдиним серійним убивцею в Пондероз Спрингс.

- Ти, мабуть, жартуєш. Серійний вбивця? - шиплю я. Я думала, що мої батьки облажалися. Тато-псих б'є батьків-розорювачів у кляті піки.

- Ти... - я не можу повірити, що насправді запитую це, - ти думаєш, він схожий на свого батька? Він, знаєш, убиває людей? Я шепочу, бо будь я проклята, якщо він мене почує.

Вона лише знизує плечима, спостерігаючи, як він крокує дорогою до поліцейських машин.

- Я не знаю, і це не теорія, яку багато хто перевіряв. Тож доти ніхто не дізнається. - Все ще рухала очима разом із ним, навіть коли я запитувала її про інших.

- Е-е, Сайлас Готорн. - Вона киває: - Спадкоємець технологічної імперії. У дванадцять років йому поставили діагноз шизофренія. Звісно, його батьки намагалися приховати це, але в Пондероз Спрінгс нічого не залишається непоміченим. У всякому разі, не назавжди. Раніше він ніколи багато не говорив, але тепер, після Розмарі, він практично німий.

Я пробігаю очима по золотистошкірому. Зовнішній вигляд, створений для сонячного світла, який ніс у собі вічність темряви. Доволі золотисто-карі очі, які мали б нести тепло, але в мене було відчуття, що в них ховаються лише демони.

- Розмарі? -запитую я, відчуваючи себе залученою в роботу місцевої банди або якогось клубу вбивць.

Вона киває, шикаючи на мене, бажаючи, щоб я говорила тихіше. - Розмарі Донах'ю, дочка мера. Не впевнена, що саме сталося, але всі кажуть, що в неї було передозування. Сайлас був її хлопцем. Вони були разом, здається, із середньої школи. Він той, хто знайшов її тіло. Вони все це зробили.

Це мало сенс. Я міг бачити гнів, який сидів на його плечі. Причина темряви накотила на нього хвилями. Втрата когось, кого він любив, перетворила його на щось зовсім інше.

У мене було так багато запитань. Так багато почуттів. Не було достатньо часу, щоб прояснити мої думки.

Саме тоді хмари почали плакати, важкі, мокрі сльози бризнули на мою тонку сіру матерчату куртку. Її скоро заллють. Дешевий матеріал не витримує жодної критики.

Нам потрібно було потрапити всередину до того, як дощ вибухне на повну силу, але я залишилася сидіти на місці. Тому що останній учасник спустився брукованими сходами, і я не впевнена, що його потрібно представляти.

Я знала його.

Я б запам'ятала ці очі де завгодно.

Інші хлопчаки були одягнені строго, у дизайнерський одяг, а їхнє багатство слугувало знаком гордості. Але на ньому була поношена шкіряна куртка, що облягала його могутні плечі. Під ним сіра хенлі та прості джинси.

Те саме відчуття, що й минулої ночі, промайнуло по моїх ногах, у темряві він був чарівний, але в денному світлі він має такий вражаючий вигляд, що в мене перехоплює подих.

- Це Алістер Колдуелл. Вони б ніколи не сказали цього вголос, але всі знають, що він той, хто командує. Його сім'ї належить половина міста, один із його прадідусів і прабабусь заснував Пондероз Спрингс. Він б'ється на кладовищі щовихідних і ніколи не програє. Сумніваюся, що хтось навіть доклав до нього руку.

Алістер.

Так звуть таємничого хлопця, якого я бачила на вечірці.

Моє дихання виривається видимими хмарками, ланцюг на його талії, кільця на пальцях. Усе це працювало так добре, щоб відповідати образу розгніваного хлопчика. Розгніваний бог. На його обличчі не відбилося жодної емоції, крім люті.

Я відчувала це навіть звідси.

- Сини болісно багатих. Найгірший кошмар Пондероз Спрингс. Вони Чорна Смерть цього міста. Не тому, що вони популярні, а тому, що вони здатні лякати людей. Легенди. Претензійні, і вони володіють кожною частинкою цього. Я просто, я не знаю, чому вони тут. - зніяковіло каже Ліра.

Вони насолоджувалися цим. Кожен з них. Викликаючи жах і питання. Студентство було так стурбоване тим, що зажадало, щоб їх усіх вивели в наручниках. Вони любили страх. Як голодні монстри, і це була ідеальна їжа.

- Вони живуть тут, чому б їм не приїхати в Голлоу Гайтс? - Я якимось чином знаходжу достатньо свого голосу, щоб поставити ще одне запитання.

- Тут ненавидять. Усі вони. Вони мали піти після випускного року. Я думала... я не знаю. Їх просто не має бути тут.

Вітер щипає мою відкриту шкіру, на долонях виступив піт, і я судорожно зітхнула. Дощ посилюється, але ми сидимо і дивимося, як їх запихають у багажник чорного позашляховика.

Адреналін, який я відчувала поруч із ним, Алістером, міг змагатися з будь-яким злочином, який я коли-небудь скоювала. Моє серце калатало в грудній клітці. Коли вони засунули його голову всередину, його темні очі пронизали мої до самого кінця.

Я знала, що він мене бачив. Як і на вечірці.

Куточок його губи сіпнувся, і я втягнула повітря. Він повільно підморгнув, перш ніж двері повністю зачинилися, і вони попрямували до поліцейської дільниці.

Того дня мене переслідувала темна хмара, навіть після того, як я скинула мокрий одяг і стояла під теплим душем. Я стояла там, мене охопило відчуття, що Алістер ще не закінчив зі мною.

Алістер

Протягом мого життя було багато речей, які я ніколи не відчував. Речі, про які мені було б байдуже, якби я коли-небудь відчув їх зараз.

Тривіальні речі на кшталт миру, комфорту, любові.

Бачте, дитині потрібні ці речі, щоб рости. Дуже важливо, як вони виходять. Проте я вже давно змирився з тим, що те, що живило мене, не було чимось м'яким і солодким.

Мене не виховували в доброті або радості. Відтоді, як я прийшов у цей світ, моя роль у сім'ї стала дуже ясною.

Нічого, крім запаски. Резервна копія.

Якщо щось не трапилося з моїм старшим братом, я був нічим іншим, як марною тратою чудового місця для меблів.

Але було одне почуття, яке я знав. Не через мою кровну сім'ю. Не тому, що мій батько навчив мене цього або моя мати показала мені в дитинстві.

Це було щось, що я міг відчувати своїми кістками і текти по моїх венах. Дещо, чого я навчився на багаторічному досвіді. Це була одна з небагатьох речей, у яких я був упевнений.

Вірність.

Знаючи, що є хтось, хто прикриває мою спину так само, як і я їхню. Знаючи, дійде справа до них чи до мене, я щоразу кидався б під автобус.

І ось звідки я знав, що цей придурок зі значком був повним лайном.

- Здавайся, Алістере. Решта пацанів нам уже все розповіли, все на тебе повісили. Ти ж не хочеш потрапити під суд за замах на вбивство і підпал, чи не так, синку?

Моя верхня губа смикається, мені доводиться фізично проковтнути бажання встати й розбити його обличчя об цей металевий стіл, що розділяє нас. Однак я не рухаюся, тримаючи руки в наручниках на колінах.

Я вражений своїм самовладанням.

- Так? Скажи мені, тату, що я зробив? Ти розповіси мені, як я це зробив? Хм? - Я наспівую, не звертаючи уваги на його ігри.

Загострення з'їдає його. Імовірно, він отримує таке саме лайно від Рука і Тетчера, Сайласа, я сумніваюся, що хоч слово пробурмотів відтоді, як вони тягли нас у поліцейську дільницю.

Вони нічого не отримають від нас і незабаром зрозуміють, наскільки безглуздо було навіть залучати нас.

- Я не твій батько, хлопче. Якби я був на його місці, ти б пішов у військове училище швидше, ніж встиг відкрити свій розумний рот. - Його південний акцент мене непокоїть, очевидно, що він переїхав сюди в більш пізньому віці, бо місцеві жителі не схожі на селюка.

- І я не твій син і не твій хлопець, ти, вроджений селюк. І я більше нічого не скажу, тож ви даремно витрачаєте час.

Недбало закидаю ноги на стіл, бруд із підошов моїх черевиків падає на поверхню. Закинувши руки за голову і відкинувшись назад, заплющую очі. Я ніколи не був більш безтурботним.

Ми не голодні собаки, готові розірвати один одного на шматки, щойно наша вірність зазнає випробування. Протягом багатьох років ми прикривали одне одного, нам навіть не потрібно було знати подробиці того, що зробив один із нас, і все ж ми могли збрехати так бездоганно, що їх ніколи б не запідозрили.

Вони думали, що ми будемо доносити один на одного? Поселити нас у різні кімнати? Вимкнути термостат? Тримати нас у наручниках і залишити тут на годину, перш ніж увійти? Що вони можуть налякати нас і змусити напасти один на одного?

Ми не довбані собаки.

Ми вовки. Скажені, дикі і люто віддані нашій зграї і тільки нашій зграї.

- Думаєш, це жарт? Це серйозні звинувачення, вам загрожують роки в'язниці. Думаєш, ця гра крутого хлопця спрацює в державній в'язниці? - Він підвищує голос, я чую, як він голосно б'є кулаком по столу, але не намагаюся розплющити очі.

- Якби у вас були якісь докази, так, і я маю на увазі, міг би й оком моргнути. А поки що я збираюся трохи поспати, ви не проти? - Я відкриваю одне око і киваю на вимикач.

Вереск його стільця стрясає кімнату, важкі кроки наближаються до мене, я відчуваю, як його пальці впиваються в краї моєї шкіряної куртки, притягуючи мене ближче до його обличчя. Я відчуваю запах його ранкової кави і дешевого лосьйону після гоління.

- Я пригвозджу тебе за це, маленький придурок. Якщо це буде останнє, що я зроблю, я сам відправлю тебе до в'язниці. - Шипить він.

Я скриплю зубами, мої очі розплющуються, і я впевнений, що за ними не стоїть нічого, крім чистого зла. Червоні бульбашки починають просочуватися крізь мої райдужки, кімната швидко паморочиться, поліцейський, ім'я якого я навіть не знаю, починає перетворюватися на чорний силует.

Дещо, що мені потрібно знищити. Я не можу зупинити тремтіння в руках, або те, як мої руки піднімаються вгору, навіть зв'язані кайданками, вдаряючись об нижню частину його рук. Його руки від мене відлітають.

- Візьми мене ще раз, і я засуну свій кулак так глибоко в твою білу паскудну дупу, що ти оближеш мої грьобані кісточки пальців.

Я встаю, мій зріст дає мені приблизно дюйм від нього. Я дивлюся на нього згори донизу, задаючись питанням, чи були б у нього такі самі яйця, якби я не був у кайданках, а в нього не було б грьобаного пістолета. Сумніваюся в цьому.

- Так, великий хлопчику? Зроби це. Дай мені привід кинути тебе в яму. - Він усміхається, весь зухвалий, ніби я не збираюся розбити йому обличчя.

Моя стриманість - не те, чим я відомий, і єдине, що рятує мене від спостереження за тим, як він піднімає щелепу з землі, - це двері кімнати для допитів, які відчиняються з глухим стуком.

- Ваш лицар у сяючих обладунках тут! - Рук співає, вальсуючи в кімнату.

Офіцер-придурок відступає від мене на крок: - Тобі не можна тут перебувати, це допит, що триває.

- Ну, бачте, річ у тім, що, - починає Рук, але не встигає договорити, бо я чую його батька в холі позаду нього.

- Хто-небудь хоче сказати мені, чому мого сина заарештували через те, що сказав наркоторговець?! - Він бубонить, і я знаю, що офіцер поруч зі мною розуміє, що він облажався.

Батько Рука, Теодор, не був легковажним ворогом. Його батько колись був суддею, і всього за кілька років Теодор пройшов шлях від окружного прокурора Пондерероз Спрінгс до вашої честі. І, як і його батько до нього, він поступово став найгіршим кошмаром власного сина. Але відпускати його до в'язниці не збирався. Це занадто заплямувало б його ім'я.

Я дивлюся на Рука, на моєму обличчі щось на кшталт розуміння того, з чим, я знаю, йому доведеться мати справу сьогодні ввечері. Якщо хто й заслуговував покинути це місце, так це він. Якщо кому й потрібно було втекти від його токсичної сім'ї, то це Руку.

Він хитає головою, мовчки кажучи мені кинути це.

Я піднімаю руки вгору, струшуючи наручники. Те, що він має відпустити мене, з'їдає його заживо. Він весь у ньому, поки він вставляє ключ у замок, звільняючи мої руки від металевих браслетів.

Я не приділяю йому жодної хвилини свого часу, у мене і так занадто багато справ. Розбиратися з дурницями цього придурка - не те, що я хочу додати до списку того, що мені потрібно зробити.

Йдучи до виходу з Руком попереду, я чую, як він знову відкриває рот.

- Колдуелл, - каже він.

Я повертаю голову рівно настільки, щоб дати йому зрозуміти, що я слухаю.

- Як це знати, що твої батьки єдині, хто не брав слухавку? Вони зайняті? Хіба вони не відвідують Доріана в Бостоні, він отримує ще одну нагороду?

Я ненавиджу звук його імені.

Доріан.

Причина, через яку я опинився таким. Причина, через яку я взагалі народився у своїй клятій родині. Думаю, я був єдиною людиною у світі, яка ненавиділа Доріана Колдуелла.

Проте я давно перестав піклуватися про те, що вони зробили, і мені не потрібно було бути в курсі того, що вони робили зі своєю улюбленою золотою дитиною.

Усі в цьому місті знають, що я його тінь. Я бачу, як вони шепочуться і бурмочуть про це, коли я входжу в переповнені кімнати. Я всього лише дешева заміна, у якої навіть не було шансів.

Я знаю, що він намагається залізти мені під шкіру, намагається вивести мене з себе, але я не ручаюся за реакцію. Це того не варте, і вони теж.

Замість того, щоб щось робити, я просто йду з поліцейської дільниці. Сайлас сидить на лавці і чекає на нас, встаючи, щойно побачить нас.

Нам потрібно було поговорити про це, але зараз не час і не місце.

Тетчер виходить з однієї з кімнат для допитів, батько Рука не відстає від нього. Його пальто накинуто на плече, а на обличчі усмішка.

Дощ, на щастя, припинився, коли ми вийшли на вулицю. Рук закурив сигарету тільки для того, щоб його батько вихопив її з рота і кинув на землю.

- Заарештований? У перший день школи, Рук? Скільки ще триватиме це повстання? Ще рік, два? Тому що я дуже втомився прикривати твою дупу! Тобі не здається, що вже досить? - Він лише трохи підвищує голос, адже він же на публіці. Похитавши головою і натягнуто посміхнувшись, він закінчує: - Знаєш, що, ми можемо поговорити про це сьогодні ввечері.

Мій кулак стискається, це не вперше, коли я хотів врізати містеру Ван Дорену щурячу морду. Я теж не вперше пропонував.

Але з якоїсь причини, яку за роки нашої дружби ми так і не зрозуміли, Рук не дозволив нам підняти руку на свого батька. Навіть після всього, через що він змусив його пройти.

Хоча в мене була своя думка. Я знав, що Руку подобалося, коли йому завдавали болю. Коли він дзвонив мені опівночі і вимагав, щоб я його потріпав. Він сказав, що це для того, щоб зняти напругу. Я знав краще.

Я знав, що він відчував, що це було покаранням за щось, що він зробив у своєму житті, щось, що колись завдало болю його батькові, але я ніколи не був упевнений, що це було.

Він зістрибує з ґанку устка і з сердитими плечима прямує до свого - кадилака.

- Мені потрібно надолужити всю роботу, яку я пропустив, бо мій син - неуважний шматок лайна, але я очікую, що ти будеш удома, коли я приїду, зрозуміло, Рук?

Усе, що він робить, це киває, навіть не дивлячись йому в очі.

- А ви троє, - він повертається, вказуючи на нас пальцем, - я так близький до того, щоб згноїти вас усіх у в'язниці, що він ніколи не мав би з вами дружити. Усе хаотичне, що він коли-небудь робив, це через вас трьох. - Він звинувачує, ніби він у суді судить нас за розбещення його милого, невинного Рука.

- Жахливо лицемірно з твого боку, Теодоре. -Тетчер відповідає, дивлячись на нього зверху вниз.

Нам не потрібно говорити вголос, що ми знаємо про стосунки Рука і його батька. Він знає, що нам добре відомо, що відбувається, коли він виходить із себе.

Більше ми нічим не обмінюємося доти, доки його машина не виїде з парковки.

Я повертаюся до Руку, кладучи руку йому на плече: - Чи можемо ми вбити його?

- Я підтримую це, а якщо говорити від імені німого, то він третій. - додає Тетчер.

Він хитає головою, дивлячись на сіре небо, ніби в цих хмарах є якесь послання для нього.

- Ні. Смерть для нього нагорода. Я хочу, щоб він страждав. Прямо як я.

Браяр

Із самого дитинства я завжди добре розбиралася в цифрах. Можливо, це пов'язано з батьком, який навчив мене рахувати карти ще в ранньому дитинстві, але я все одно надаю перевагу цифрам, а не усьому іншому.

Два плюс два завжди буде чотири.

Квадратний корінь зі ста шістдесяти дев'яти ніколи не дорівнюватиме тринадцяти.

У математиці все має фіксоване значення, звісно, є різні способи отримати відповідь, але більшу частину часу слідує встановленій формулі, і вона щоразу дає одне й те саме рішення.

Математика простіша, ніж такі речі, як англійська або люди. Обидва надто складні, у них може бути кілька відповідей, вісімнадцять тисяч різних способів розбити вірш або прочитати, що хтось має на увазі, коли каже: - Я в порядку.

У світі, де все має занадто багато ймовірностей, я віддаю перевагу числам. Завжди.

Я смикаю чистий зошит, що лежить переді мною, постукуючи кінцем ручки по білих аркушах, готових до початку уроку. Усі інші навколо мене спілкуються, знаходять шлях до місць, що оточували лекційну залу. Я обрала місце позаду ліворуч від першого, бо ненавиджу відчуття, ніби хтось говорить про мене за моєю спиною.

Також, за загальним зізнанням, любила, коли люди дивилися.

Зайнявшись справою, я витягаю свій комп'ютер із сумки з книжками, ставлячи новенький MacBook на стіл у благоговійному трепеті від того, що в мене взагалі є один із них. Томас купив його для мене в подарунок, я майже відмовилася прийняти його, але розуміла, що він мені знадобиться для курсів, які я відвідую.

- Браяр, вірно? - Я ловлю себе праворуч, неусвідомлено здригаюся, перш ніж зустрітися з парою ніжних блакитних очей.

Мої брови насуплені, бо я не розумію, що він робить, розмовляючи зі мною, або звідки він знає моє ім'я.

- Я Істон, Ліззі згадала, що ти новенька в місті. - Він простягає руку, щоб потиснути мою, наче це якась законна ділова конференція. Посмішка, яка в нього була, коли він приїхав, не зменшилася ні на дюйм.

Я боязко відповідаю на цей жест, стискаючи його теплу руку у своїй і стежачи за його рухами вгору і вниз. Я приймала душ сьогодні вранці, але щось у дотику до нього змусило мене відчути себе брудною. Він виглядає таким чистим, таким врівноваженим і ідеально складеним, що поруч із ним я почуваюся каналізаційною водою. Турбуюся, що подивлюся вниз і побачу бруд, розмазаний по його чистій долоні від моїх пальців.

- Е-е, приємно познайомитися? - Те, як я говорю, сповнена нервів, змушує звучати більше як запитання, ніж твердження.

Він без зусиль сміється, його біляві локони хитаються від сили, його великі груди трохи трясуться.

- Мій батько вб'є мене, якщо я не надам офіційний прийом немісцевому. Він уже кілька років намагається залучити сюди студентів з інших штатів. Ти вивчаєш математику?

Говорити з людьми - це навичка, яку він опанував за роки. Можна помітити. У тому, як він себе тримає. Впевненість у його плечах і природна енергія, яку він випромінює, роблять його легким у спілкуванні. Я просто не розумію, чому він вирішив поговорити зі мною. Враховуючи, що я майже впевнена, що перебуваю в нижній частині метафоричного харчового ланцюга порівняно з ним.

- Статистика насправді.

- Розумна і красива. Досить складна комбінація. Його усмішка стає більш кокетливою.

Можу присягнутися, що Ліра сказала, що в нього є дівчина.

Може, вона помилилася?

- Ледве. - Я знущаюся, напруга в суглобах трохи слабшає: - А ти?

Ти вивчаєш математику?

- Інформатику. - Він ворушить пальцями, ніби друкує: - Я непогано поводжуся з пальцями.

Я знаю, що він говорить про свої пальці на клавіатурі, але я не можу стримати полуничний рум'янець, який горить на моїх щоках. Навіть думати про нього в окулярах, із засуканими до рукавів білими ґудзиками, який друкує щось на комп'ютері, а сяйво екрана висвітлювало тонкі риси його обличчя.

Цього достатньо, щоб почервоніла будь-яка дівчина.

Я помічаю, що місце поруч зі мною пустує в цей момент, покусуючи внутрішню частину щоки, я вирішила, якого біса? Найгірше, що він може сказати, - ні.

Я киваю на стілець поруч зі мною: - Хочеш сісти цей з...

- Істон! Крихітко, я зайняла наші місця попереду! - Нудотний, солодкий голос луною розноситься кімнатою, і ми обидва дивимося в тому напрямку, звідки він лунає.

Моллі? Ні, Мері!

Це його дівчина, попереджаю я себе. Знаючи з того, що сказала мені Ліра, я не хочу робити з неї ворога, навіть якщо вона має нешкідливий вигляд зі своїм гардеробом у стилі Блер Волдорф.

- Напевно, тобі слід зайняти своє місце. Думаю, що урок ось-ось почнеться. - Я поспішаю піти, не бажаючи конфлікту між ним і нею. Мені не потрібно бути в центрі ІТ-пари. Немає в моєму списку справ.

- Так, було приємно познайомитися з тобою тут, - він вихоплює мою ручку з моїх рук, тягне мій відкритий блокнот до себе і швидко щось записує.

Він просто хороший, Браяр.

Хлопцям дозволено мати друзів-дівчат. Він просто ввічливий, не вважай це занадто багато. Його дівчина, ймовірно, не проти.

- Дякую, так і буде. - Я вихоплюю в нього свої речі, тягну їх назад перед собою, а він іде вперед, сідаючи на своє місце поруч із Мері. Я припускаю, що вона питає про мене, бо її очі швидко кидаються на мене, перш ніж вона починає шепотіти йому на вухо.

Він швидко цілує її в щоку, підтверджуючи питання, яке вона ставила, тому що вона посміхається і сідає на своє місце поруч із ним.

У мене не так багато часу, щоб думати про це, бо входить наш професор, його голос гучний і контролює клас. За ним іде молодший хлопець, який сідає в кутку кімнати за своїм столом.

- Ласкаво просимо на прикладну математику. Я професор Шерідан, а це мій помічник, містер Кроуфорд. Припускаючи, що всі тут вивчають якусь галузь, пов'язану з математикою, можна з упевненістю сказати, що цей курс має бути для вас дуже простим. Є питання, перш ніж ми почнемо? - Він зчіплює руки за спиною, походжаючи перед довгою зеленою класною дошкою, даючи учням час підняти руки.

Коли настає тиша, він киває: - Чудово, давайте почнемо?

Мій перший день почався, як у більшості новачків. Звичайно. У мене був жорсткий професор, який швидко говорив і ще швидше писав. Це означало, що моя ручка працювала вдвічі швидше, на півдорозі я вирішила натиснути на запис на комп'ютері, щоб зловити все, що я пропустила.

Я пройшла через важку частину, я думаю, перший день завжди найважчий, і в мене з'явився друг. Думаю, тому я сприймаю це як перемогу.

Я маю на увазі, я думала, що пройшла свій перший день без будь-яких перешкод. Усе йшло так добре, я була зосереджена, я все розуміла, я була задоволена, і тут повітря заворушилося.

Ми пробули в класі хвилин тридцять, коли двері з важким скрипом відчинилися. Кроки в чоботях тупотять дощатою підлогою, коли в класі з'являється те саме презирливе обличчя, яке я бачила останні кілька днів щоразу, коли заплющувала очі. Це не було самовпевненістю, він не поводився в чарівному світлі, як Істон. Від його посмішки в мене в животі пурхали метелики. Він підпалив їх. Це була непокора і сила - Мені плювати.

Він не заперечував проти того, що запізнився, що порушив авторські права або що всі витріщаються на нього. Йому було все одно.

Темрява, яку я відчувала в глибині свого шлунка тієї ночі, повертається. Вона набухає всередині мене, вгризаючись мені в горло.

Я бачу, як професор Шерідан починає сварити його за запізнення, але коли він розуміє, хто він такий, усе, що він каже, це просте: - Будь ласка, сідайте, містере Колдуелл.

Алістер певний час оглядає кімнату, зупиняючи нашого вчителя та його помічника ще на секунду, перш ніж переміститися до лекційної зали в пошуках вільного стільця.

У студентів переді мною розділилася реакція. Деякі з них, здебільшого дівчата, пересувають свої сумки, щоб звільнити місце поруч із собою, сподіваючись, що він займе місце поруч із ними. Інші роблять усе можливе, щоб уникнути його погляду.

Страх і захоплення.

Дві дуже різні й дуже співставні емоції. Обидві вони сягають корінням в одне й те саме місце, інтерес.

Спостерігати за всіма іншими означає, що я відвела від нього погляд, тож, коли вони повертаються до нього, я бачу, що він уже піднімається сходами до моєї секції сидіння.

Переді мною стоять різні вільні стільці. Він має вибрати один із них. Якщо він цього не зробить, буде ясно, що він вибрав місце поруч зі мною не просто так. Решта в класі це помітять. Я не хочу, щоб мене знали, як дівчину, яку Алістер Колдуелл обрав серед інших.

Але удачі надто багато, щоб просити, бо його тіло ковзає в крісло поруч із моїм. Його велике тіло заповнює простір, душить мене, змушуючи почуватися такою крихітною. Наче я загнана в кут, а дикий звір тримає мене на місці.

Я так міцно стискаю ручку, що кісточки пальців побіліли. Я відчуваю, як моє серце б'ється хаотично, так сильно тисне на ребра, що я думаю, що втрачу свідомість.

Я нерозумно озираюся, спостерігаючи за людьми, з якими в мене навіть не було можливості поговорити, щоб почати задихатися і шепотітися. Роблячи припущення про те, чому він сидітиме саме тут. Їхні приглушені голоси та менш ніж потайливі погляди змушують мене почуватися ніяково на своєму місці.

- Якісь проблеми? - Глибокого тону цих кількох слів достатньо, щоб сказати мені, що його голос схожий на все інше в ньому.

Тривожний.

Студенти, які витріщаються і пліткують, снують навколо так швидко, що я здивована, що в них немає хлистової травми.

Усе залагоджується, коли наш учитель продовжує пояснювати якусь формулу, яку п'ять секунд тому я повністю зрозуміла, а тепер навіть не можу зрозуміти, що це за урок.

Це його запах. Мене трясе.

Не тільки мигцем, як на вечірці, а й увесь його запах.

Пряний, як гвоздика і плотський. Це запах чорної магії опівночі. Коли відьми стоять навколо варива вночі, а місяць і свічки горять у кімнаті. Пахощі витають у повітрі. Стародавні заклинання й окультне чаклунство щипають мені ніс. Це дим, деревина, і я ненавиджу, як сильно я люблю цей запах.

Дурні гормони.

Заборонивши собі дивитися на нього, я відкидаюся на спинку стільця, дивлячись уперед і роблячи вигляд, що зосереджуюся на тому, що говорить професор Шерідан. Але мій периферійний зір бачить його в достатку. Достатньо, щоб тримати мене в напрузі. Його м'ясисті руки недбало спочивали на столі. Це так дивно помічати. Як його руки зараз виглядають нормально, а не як зброя. Просто здається неможливим бачити в ньому що-небудь, крім неприємностей.

На каблучці на його вказівному пальці є його ініціали, що я б назвала красивим на будь-якому іншому.

Боже мій, навіть на мій погляд збоку він чудовий.

Але не такий чудовий, як Істон. Ні. Істон - це білі парканчики, тато-футболіст, недільні бранчі та секс із вимкненим світлом. І в цьому немає нічого поганого, це те, чого я хочу.

Щось міцне і безпечне. Надійне.

Алістер чудовий у зловісному сенсі. Нерозважлива розгубленість, метушня, розбиті серця, але ніколи не кинеш його, бо те, як його губи мандрують по тілу, коли прикутий до його ліжка, достатньо, щоб будь-яка жінка залишилася.

Мені не хотілося неприємностей. Хотілося безпеки.

Ця можливість, школа, мій шанс отримати, одного разу. Життя, від якого мені не потрібно тікати. Проте, я все ще дозволяла йому впливати на себе.

Хоча знала, що станеться, якщо я зв'яжуся з таким хлопчиком, як він.

Мої руки спітніли, це відчуття свербіння в долонях. Те саме відчуття, яке я відчуваю щоразу, коли збираюся щось вкрасти. Він надає смаку в роті, як нектар. Солодкий і звикання.

Ось чому піти з неправильного боку шляху так складно.

Розумієш, як це погано для тебе. Бачиш, що це може зробити з тобою. Але це так до біса приємно, що просто необхідно це мати.

Жадала цього. Зробила все б. Померла.

- У тебе образа на цю ручку? - запитує він, як і раніше дивлячись у передню частину класу.

Схоже, я не єдина, хто використовує їхній периферійний зір у цей момент.

Його голос нічого не робить, окрім як збуджує мене ще більше. Я маю на увазі, чому він узагалі тут? Він узагалі ходить на цей урок?

Мене дратує, що він мене так розводить.

У цьому немає нічого несподіваного, але можна подумати, що він принесе бодай аркуш паперу й олівець, навіть книжку? Хто приходить у клас без приладдя?

Такі люди, як він, завжди мене турбували. Ті, хто дозволяє грошам батьків вирішувати всі свої проблеми. Вони ніколи не розуміли, що означає боротьба, бо мама й тато допомагали їм у всьому.

Звичайно, люди в цьому місті боялися його. Його і його скажених псів.

Але ким вони були, якщо не чотирма розпещеними хлопчаками, яким подобалося влаштовувати істерики? Я маю на увазі, що вони не були вбивцями, заради всього святого, інакше вони були б у в'язниці! Вони просто зграя багатих дітей із поганою поведінкою.

- Ти взагалі в цьому класі? - Щойно я це кажу, я хочу взяти слова назад. Не тому, що я не хочу цього, а тому, що я знаю, що він відповість.

Я навіть не повинна визнавати його. Але мій рот ніколи не вмів тримати язик за зубами, особливо коли я роздратована.

Ми сидимо в тиші, і я сподіваюся, чорт забирай, він мене не почув. Так я зможу забути, що взагалі говорила, і вийти з цього класу без жодної подряпини.

Він недбало повертає голову, дивлячись прямо мені в профіль, немов не може повірити, що я теж щось сказав.

- Ні. - Це все, що я отримую.

Просто залиш це в спокої, Браяр. Залиш його.

- І що, ти просто сидиш у будь-якому класі, в якому хочеш? Це привілей, що твоє прізвище на табличці за межами бібліотеки? - Я дивлюся на нього, його темні очі спостерігають за моїм обличчям.

Та пішло воно. Я збираюся дати йому зрозуміти, що я не боюся ні його, ні його друзів. Возитися зі мною - не найкраща ідея.

Усмішка розпливається на його губах, і я не можу не замислитися над питанням, який би він мав вигляд, коли посміхався. Якби цей простий рух хоч трохи пом'якшив його риси.

- Обережніше, - пропонує він, - я б не став говорити про речі, яких ти не розумієш. Ти й гадки не маєш, які привілеї в мене є через моє прізвище.

Я закочую очі, міцніше стискаючи ручку в руці, немов вона збирається мене якось захистити.

- О, я все розумію. Єдиний спосіб позбутися того, що тебе лякає, - це зустрітися з цим віч-на-віч, зруйнувати його, щоб він перетворився на шкідника. - Ти шикарний хлопчик, у якого, напевно, відібрали AMEX? Ти караєш маму й тата за те, що вони відсторонили тебе від твого Ламбо? Набрид твій екстравагантний спосіб життя і хочеш завдати трохи неприємностей? Перебороти себе і ласкаво просимо в кожне кліше багатого підлітка. Ти не особливий.

Ой, Браяре, це було жорстоко. Більше, ніж мені б хотілося, але я хотіла ясно дати зрозуміти, що не дозволю йому або його божевільним друзям зневажати мене. Я відмовилася бути тут невидимою, Браяре.

Не схоже, щоб вони могли щось зробити зі мною.

Нічого особливо шкідливого.

Однак я не впевнена, що це правда, бо вважаю цокання в його щелепі.

По-перше, чи тренує він щелепні м'язи?

По-друге, йому слід поголитися.

По-третє, блядь.

Він випускає темний зітхання, який роздуває його ніс, нахиляючи шию рівно настільки, щоб зламати її. Чесно кажучи, він не збирається бити мене на очах у всіх цих людей. Теоретично я недостатньо добре його знаю, щоб знати, що він цього не зробить.

Зараз я божеволію, намагаючись зрозуміти, як це виправити, перш ніж він вибухне.

Він знову повертається до мене обличчям, спостерігаючи за мною очима з ямами замість очей, простягає руку, хапаючи за ніжку мого стільця і смикаючи мене до себе. Я не можу зрозуміти, скрипить це крісло чи я. У будь-якому разі, моє обличчя палає яскраво-червоним, бо я знаю, що люди дивляться.

Я видаю незграбний звук уф, коли кут мого сидіння стикається з його. Та сама рука, на яку я дивилася, починає повзти вгору, щоб схопити мене за стегно, його пальці грубо стискають мене так, що джинсова тканина натирає мене І раптом я розриваюся між двома половинками себе.

Частина мене, яка хоче дати йому ляпаса за те, що він поклав на мене руку, і частина мене, яка пульсує від тепла його пальців на внутрішній стороні стегна. Небезпечно близько до мого центру.

Його дихання шльопає мене по обличчю, ковзаючи по моїх губах і щоках. Я відчуваю запах його кави, його ранкової сигарети й ароматизованої жувальної гумки, яку він жує.

Це крутиться в моєму мозку, плутаючи думки. Оніміння логічної частини мого мозку, як тієї ночі, коли я вперше побачила його. Я знала, що мала піти, але все одно залишилася. Так само, як я роблю просто зараз.

Мій рот безмовно відкритий, я дивлюся на нього, поки його темні очі ковзають від моїх губ до моїх очей, знову і знову, перш ніж він заговорить:

- Між сміливістю і дурістю тонка грань, дівчинко. Ти, чорт візьми, пиздиш. - Він дихає, моє тіло відсахтується від образи, його обличчя нахиляється ще ближче.

Його губи відчайдушно наблизилися до моїх, можливо, в дюймі від мене. Я відчуваю тепло його шкіри на собі і знаю, що маю відсторонитися, але не роблю цього. Моє тіло не дозволить мені. Воно відмовляється.

- Вони бояться мене не через мої гроші, вони бояться мене, тому що я можу, і вб'ють їх, якщо вони перейдуть мені дорогу. Ти маєш подумати про це, перш ніж знову відкрити ці губки для смоктання члена.

Я різко вдихаю, уявляючи собі непристойний образ себе на колінах перед ним, поки він вимовляє саме ці слова. Мій рот щільно обхопив його товсті джинси, його рука заплуталася в моєму волоссі, смикаючи мене вгору й униз по ньому, щоб він міг принести собі задоволення.

- Не будь дурною. Або тебе вб'ють. - Закінчує він, відпускаючи моє стегно і відсуваючи стілець на місце. Повернувшись обличчям до дошки, схрестивши руки на грудях, ніби це не просто так.

Кілька студентів обернулися, дивлячись, наш професор не помітив, бо ми були повністю позаду, і він був повернутий до нас спиною.

Я затримую дихання, бажаючи вдарити себе по обличчю, але також кажу собі, що мені потрібно переспати якнайшвидше, бо, очевидно, у мене випадок сексуальної депривації, якщо цей психопат мене заводить.

Я просто проектую, ось і все. - кажу собі, намагаючись заспокоїти розчервонілі щоки і переривчасте дихання.

- З тобою все гаразд, Браяре? - Мелодійний голос Істона немов захисна ковдра, змішана з крижаною водою, повертає мене до реальності.

Я моргаю, дивлячись на учнів, які вибігають з класу і збирають свої речі. Мабуть, я пропустила похмуре. Я навіть не чула, чи є в нас домашня робота. Я безмовно дякую собі за те, що записала на свій комп'ютер, миттєво зберегла файл і запхала свої речі в сумку.

Я встаю: - Так, я в порядку. Абсолютно нормально.

Дійсно правдоподібно, Браяр. Чесно. Де твій Оскар?

Істон дивиться на Алістера, його колись чарівне обличчя стає холодним: - Колдуелл. - Він вимовляє, даючи йому далеко не зіркове вітання.

- Сінклер. - Він співає пісні, дивлячись на нього з усмішкою.

Поруч один з одним вони виглядають ідеальним втіленням дня і ночі. Інь і Ян. Добро і зло.

Я стою на своєму місці і не можу пройти повз Алістера, поки він не перемістить свій стілець уперед. Тож я просто стою на місці, ніяково спостерігаючи за ними.

- Як твій брат? - самовдоволено запитує Істон, наче це внутрішній жарт чи щось на кшталт цього.

Швидкий, наче батіг, Алістер із такою ж іронією відповідає: - Як твоя мама?

Кілька миттєвостей вони змагаються в оченята, жоден із них не говорить ні слова, лише спостерігаючи один за одним. Зрозуміло, що вони не ладнають, але знають одне про одного достатньо, щоб залізти одне одному під шкіру.

- Давай, Браяр, я допоможу тобі знайти наступний клас. - Істон різко повертається до мене з доброзичливою посмішкою на обличчі.

Я вдячна за допомогу, бажаючи якомога швидше вибратися з цієї ситуації, але Алістер ще не пересунув свій стілець.

- Випусти її, придурок. - Він фиркає.

- Якщо вона мене добре попросить, я подумаю. - Це адресовано мені.

Ці темні очі дивляться на мене і сяють викликом. Наважуючись, щоб я щось із цим зробила.

Я ковтаю жовч у горлі, не бажаючи запізнитися на наступний урок і потребуючи свіжого повітря, яке не пахне гарячою гвоздикою. Мені не подобається тут, бути посеред усього цього.

Я не була дівчиною, яку можна було залякати. Мій батько виховав мене краще, ніж це.

Ти можеш зробити це, Браяр.

Я піднімаю сумку з книжками вище на плече, відкидаю волосся набік і набираюся сміливості.

З легкістю я перекидаю ногу через коліна Алістера, намагаючись ігнорувати бажання між моїми ногами просто над його присіданням. Наші погляди зустрічаються на частку секунди, його щелепи стискаються, руки схрещені на грудях, вени здулися.

Істон хапає мене за руку для підтримки, допомагаючи перетягнути іншу ногу, перш ніж я встаю поруч із ним на зовнішньому ряду.

- У мене наступна статистика з Гейнсом, - кажу я йому, уже йдучи проходом до дверей, відчуваючи, як пара чорних очей стежить за кожним моїм рухом.

Я намагаюся не робити цього. Я намагаюся боротися з тією частиною себе, яка шукає проблеми. Частиною мене, яка сумує за адреналіном крадіжок і блукань у тінях. Я кажу собі, що тепер я можу бути іншою, що мені не обов'язково бути такою людиною.

Але це перемагає. Боротьба безглузда.

Я обережно повертаю голову до верхньої частини лекційної зали, дивлячись на нерухомого Алістера. Його очі ні на мить не відривалися від моїх, ніби він знав, що я озирнуся на нього.

Усмішка прикрашає його обличчя, коли він піднімає руку, м'яко ворушачи пальцями в удаваному прощанні.

Звідси його очі не такі темні. Вони приголомшливого коричневого кольору, і я вважаю майже несправедливим, що у хлопчиків, зшитих разом темною магією і жорстокими намірами, завжди найкрасивіші очі.

Алістер

Я ходив на терапію один раз.

Один раз, один-єдиний прийом, який тривав, можливо, двадцять п'ять хвилин, перш ніж психіатри відмовилися працювати зі мною далі.

Мені було дванадцять, на п'ять дюймів нижче, ніж зараз, і я намагався заколоти свого дев'ятнадцятирічного брата на кухні під час різдвяної вечірки після того, як зламав йому ніс і правий суглоб.

Кумедно, я мало що пам'ятаю, окрім того, що мені казали, і з чудовим зором я пам'ятаю, як сидів на кухонній підлозі та дивився, як пов'язані люди смикають за ниточки, телефонуючи кращим пластичним хірургам і лікарям, яких можна купити за гроші.

Моя мати плакала, тримаючи обличчя Доріана у своїх руках, тоді як він притискав до обличчя закривавлену носову хустку, відмахуючись від неї. Вони вибігли за двері, незабаром після цього всі пішли, і ніхто навіть не шукав мене. Не для покарання. Не для занепокоєння. Навіть не запитати, навіщо я це зробив. Нічого такого. Єдина причина, через яку мене відправили на терапію, полягала в тому, що моя бабуся наполягла на цьому, щоб зберегти ім'я Колдуелл. Стверджуючи, що в мене тимчасовий вибуховий розлад, що завгодно, аби це мало кращий вигляд.

Усі вони вальсували просто повз кухню, де я сидів, стискаючи свої розбиті кісточки пальців у руці, спостерігаючи, як вони дивляться крізь мене, наче я всього лише скло. Щось, на що можна тільки дивитися, але не на що. На відміну від Доріана, який був нічим іншим, як чистим золотом.

Це був мій перший удар. Мій перший вибух люті, який я не зміг стримати. Я фізично не міг більше це витримувати, треба було щось робити. Я хотів зробити йому боляче. Я хотів убити його.

Я підійшов до холодильника, взяв пакет із замороженим горошком, знаючи, що холод допоможе зняти пухлину. Рук навчив мене цього ще до того, як мені виповнилося сім.

Доріан навчався на другому курсі в Голлоу Гайтс і вирішив, що йому потрібен офіс, навчання, трах із дівчатами та інша нісенітниця, яку він наговорив моїм батькам. Замість однієї з п'ятнадцяти тисяч інших вільних спалень він зайняв мою оранжерею. Він вибрав її, бо знав, що це єдине місце в цьому чортовому будинку, де я можу перебувати. Йому навіть не потрібен був офіс, він просто хотів ще раз показати мені, що все в моєму житті належить тільки йому.

Оранжерея була повністю в західній частині будинку, це була невелика кругла прибудова до початкового будинку. Мій дідусь побудував її для батька, коли він був у моєму віці, і вона ніколи не використовувалася, поки мені не виповнилося п'ять.

Я весь час залишався там. Ніколи не виходив, якщо мене не було вдома.

Мені подобалося слухати, як дощ барабанить по скляній шухляді, що оточувала його, дивитися, як блискавки б'ють у дерева, а грім стрясає маленький зелений диванчик усередині. Крім дивана там нічого не було. Кілька мертвих рослин і непотрібні книжкові полиці, але це було моє, і це єдине місце, яке в мене було.

І він забрав його в мене.

У тому ж віці, коли я намагався його вбити, я все ще не міг увійти в ту кімнату. Коли він пішов в аспірантуру, вони залишили там усе його лайно, і, правду кажучи, воно перестало бути моїм, щойно він попросив.

Короткий список місць, куди я міг втекти, того дня став ще коротшим. Він все такий же короткий.

Цвинтар був тільки у вихідні, я правив рингом. Ніколи не били. Ніколи не чіпали. Але це було не моє. Не зовсім. Час від часу я заходив до будинку Тетчера, але навіть там я почувався не в своїй тарілці з усіма цими єдиними у своєму роді скульптурами і вікторіанськими прикрасами.

Єдиним місцем, яке у мене було зараз, була Піка.

Це був тату-салон недалеко від Пондероз Спрінгс, затиснутий між старою перукарнею та універсальним магазином. Неонова вивіска, що приліпилася збоку до вікна, гула і відкидала лілове світло на вітрини.

З двома рівнями, нижня частина була залою очікування з чорними шкіряними диванами, стійкою адміністратора і невеликою коморою.

Верхній поверх був розділений високими скляними пластинами, що давало кожному художнику власний простір для прикрашання своєї станції на свій розсуд. Більша частина з них була зроблена за індивідуальним замовленням, обрамлена стінами, наклейками і тату-обладнанням. А ззаду стояв дерев'яний стіл, за яким сидів я, якщо тільки не прибирав у майстерні або не допомагав.

Причина, через яку я був так злий на Доріана всі ці роки тому, причина, через яку він підштовхнув мене завдати першого удару, по-справжньому пробудити в мені ту лють, що не покидає мене, полягала в тому, що саме тут я малював.

Я не тримав це в таємниці, тому що моїм батькам було начхати на те, що я робив. Тож я б повісив їх на скляні панелі стін оранжереї. Кожна була покрита кремовим аркушем паперу з якимось малюнком, який я намалював. Доріан знав про це. Він бачив це.

До дванадцятої я покрив ними весь простір. Тож, коли вони переробили його в його кабінет, я більше ніколи не бачив цих фотографій. Усі вони були викинуті. Ще один цвях у мою емоційну труну.

Не бажаючи, щоб він переміг, ніколи не бажаючи, щоб мої каракулі знову потрапили до їхніх рук, я почав малювати на собі. Мої пальці, мої руки, руки і стегна. Скрізь, куди я міг дістатися.

Я часто задавалася питанням, а чи не поглянули на мене батько і мати, чи побачили в мені насправді талант. Але я міг би стати випускником Массачусетського технологічного інституту в десять років з IQ, що дорівнює Ейнштейну, і цього було б недостатньо, щоб зрівнятися з моїм братом. Я не міг зробити нічого, що було б досить добре для них.

Думаю, що було б краще, якби я дізнався про це в ранньому віці, замість того, щоб прожити все життя, змагаючись за їхню увагу, коли цього ніколи не станеться. У них було все, що їм було потрібно в дитині, коли в них був Доріан. Я був просто тратою.

Із сімнадцяти років я почав приходити сюди. Я знайшов його одного разу вночі, коли катався на машині допізна, думаючи про переїзд через популярну скелю для стрибків зі мною всередині. У мене не було нічого, заради чого я хотів би жити.

Усе не так сумно, як здається. Я маю на увазі, що це відбувається щодня. Люди вмирають, змиріться з цим.

Я хотів померти відтоді, як дізнався причину, через яку мені взагалі дали життя. Я маю на увазі, що хлопчики були б один в одного. Я був не потрібен, і я втомився боротися за життя, яке ненавидів. І тут я побачив салон.

Тож, якщо вірити в таку голлівудську нісенітницю, як доля, можна назвати це якось так.

Коли я увійшов, зустрів власника, Шейда, і почав з'являтися з підробленим посвідченням особи тільки для того, щоб зробити татуювання, я зрозумів, що нарешті знайшов щось, що дійсно було моїм.

Не в брата. Не в батьків. Навіть не в хлопців.

Це все було моїм, і ніхто не міг забрати це в мене.

Шейд дозволив мені працювати тут, коли в мене був час, безоплатно з мого боку, і єдиний раз, коли я коли-небудь добровільно використав жодної копійки грошей моїх батьків, був, коли я подав заявку на стажування тут після того, як дізнався, що залишуся в Пондероз Спрінгс на наступний рік.

Початковий план до Роуз полягав у від'їзді в Нью-Йорк. Шейду сподобалася моя робота, і він сказав, що влаштує мене в майстерню на східному узбережжі для стажування. Наче хтось зняв із грудей тягар усього мого життя, і я, нарешті, відчув, як крила, які вони підрізали в дитинстві, почали відростати.

Потім хтось мав піти і вбити дівчину мого найкращого друга. Дівчину, яку я вважав молодшою сестрою. І весь цей план було поставлено на паузу.

Я збирався звалити звідси, подалі від усього цього лайна і просто почати життя, в якому мене ніхто не знав. Де ніхто не знав мого останнього проклятого імені.

Олівець у руці розколюється на дві частини, розсипаючись на робочий стіл і моє незакінчене татуювання. Це була частина стегна, над якою я працював відтоді, як потрапив сюди сьогодні. Кожне татуювання, яке було на моєму тілі, я або зробив, або намалював сам. Усе моє тіло було моїм портфоліо. Я б дозволив Шейду зробити те, що не зміг би я, але мої ноги були повністю мною.

- Гарний час для перекуру? - каже Шейд зі своєї будки, піднімаючи погляд з ноги хлопця, якого він покриває.

Киваю: - Я так думаю. - Відсуваю стілець і встаю, щоб розтягнутися.

- На зворотному шляху прихопи зі складу ще кілька рукавичок, переконайся...

- Чорні. Я пам'ятаю речі, які ти знаєш? - кричу я, поки мої ноги несуть мене вниз сходами і до вхідних дверей.

Пішохідний рух повільний, залишаючи мене в тиші та спокої, коли я закурюю Marlboro Red, дозволяючи знайомому диму наповнити мої легені з першою затяжкою.

Я думав, що у мене буде тиша і спокій.

Мій телефон почав гудіти в передній кишені на моїй другій затяжці, і я не можу не відповісти. Не з усім, що відбувається.

Я підношу косяк до губи, затиснувши його в зубах, і проводжу пальцем по екрану, підносячи динамік до вуха.

- Так, дружино?

Я чую глузування: - Якби я була твоєю дружиною, ти б не одягався, як президент мотоклубу на пенсії, що має проблеми з алкоголем. - повідомляє Тетчер.

- Ти, сука, схожа на дружину. - Я сповзаю по стіні, сідаю навпочіпки і впираюся спиною у вікна від підлоги до стелі за межами майстерні. - Навіщо ти мені дзвониш?

- Найкраще запитання, де ти?

- Чому? - Я відповідаю на його запитання одним зі своїх.

- Тому що ти маєш бути тут, допомагаючи нам наглядати за Руком. Знаєш, стежити за тим, щоб він не розніс мій будинок на дрібні шматочки за мільйон доларів, у той час як він робить хлороформ у моєму підвалі.

Блядь.

Я забув про це.

Звичайно, це було дуже важливо, але я впевнений, що вони впораються з цим без моєї присутності.

Кріс Кроуфорд, помічник учителя, про якого нам розповів наш торговець наркотиками, був єдиною зачіпкою, що в нас залишилася. Коли ми це обговорювали, ми звучали як мстиві детективи. Взявши закон у свої руки, збережіть значок і дайте нам ножі.

Увесь тиждень ми переслідували його всюди, просто намагаючись спіймати його на чомусь незвичайному, і ми майже зупинилися, розчарувалися в ньому, поки Тетчер не зробив фотографії, на яких він переглядає товар у своїй машині після школи. Треба було встановити, чи був він нашим убивцею. Але він постачав наркотики, які вбили Роуз, а це краще, ніж нічого.

Нам потрібно було за щось зачепитися. За що-небудь. Якби ми цього не зробили, я боявся, що зробив би Сайлас.

- Він вивчає хімію, Тетчер. Це всього лише ацетон і відбілювач, твоя покійна бабуся могла це зробити. Поки він не спрацює, кілька годин ти будеш у порядку без мене.

Хоч би як я жадав відплати, я не міг не сподіватися, що це кінець. Що Кріс накачав Розмарі наркотиками, намагаючись залізти до неї в штани, і це закінчилося жахливо. Ми могли катувати його, поки він не помре повільно. Тоді ми могли б жити далі.

Крім Сайласа, звісно. На це в нього підуть роки.

Я бачив, як вони росли разом, Роуз і він. Вона була єдиною, хто справді розумів його шизофренію. Коли вони були разом, це було схоже на те, що вони були у своєму власному маленькому, збоченому світі.

Я не був упевнений, скільки часу йому знадобиться, щоб прийти до тями. Якщо навіть.

- Ти так і не відповів на моє початкове запитання, Алістере.

О, ось воно.

- Я думав, що ясно дав зрозуміти, що з тебе вийде кепська дружина. - Намагаюся відволікти його, але все марно, я вже повинен це знати.

- Де ти? - Він незворушний, даючи зрозуміти, що не хоче питати знову.

- Я виходжу. -Видихаю, озираючись навколо.

Так, я міг сказати своєму найкращому другові, що був у тату-салоні, де проходив навчання. Це не те, щоб я проїжджав повз, але це принцип.

Річ у тім, що в мене є одна річ для себе. Щось, чим мені не потрібно ділитися або турбуватися про те, що мене заберуть.

Ніколи не дізнаєшся, як приємно володіти, поки не станеш тим, кому ніколи нічого не дозволяється мати, тим, у кого завжди забирають.

- Мені потрібен був перепочинок, поїхав кататися. Ти знаєш, що робить зі мною Пондероз Спрингс. Чому ти так прагнеш дізнатися?

Настає мовчання, перш ніж він знову каже: - Отже, тепер ми зберігаємо секрети одне від одного? Ось чим ми займаємося?

- Ні. - Я вдихаю дим: - Якби тобі потрібно було знати, я б тобі сказав. - Проводжу рукою по волоссю, бо знаю, що він ось-ось змінить ставлення до мене.

Я практично чую, як скриплять його зуби. Я навіть не знаю, чому його хвилює те, чим я займаюся, не те щоб він справді міг піклуватися про когось.

Усе всередині Тетчера мертве.

Усі емоції. Почуття. Докори сумління. Все.

- Звичайно, друже. - Він холодно бурмоче.

- Я зустрінуся з вами, хлопці, завтра. - кажу я, але він цього не чує, бо мене зустрічають гудком у вухах ще до того, як я закінчую фразу.

- Чортів мудак.

Я дивлюся на телефон і бачу пропущене раніше повідомлення від Сайласа. Я відкриваю його і бачу посилання і його текст під ним.

Речі, які ти хотів.

Натиснувши великим пальцем на посилання, я потрапляю в папку з документами, яку, як я вважаю, зібрав Сайлас. На моєму обличчі повільно з'являється посмішка, наче ти полював за чимось протягом кількох місяців і тільки почав встромляти в це свої зуби.

На моєму екрані все, що Сайлас зміг розкопати про Браяр Татум Лоуелла.

Крім того, що я знав, що в неї дотепний рот, а в Істона Сінклера був на неї стояк, я знав чортову херню і ненавидів це.

Невідомі мені не подобалися.

Її ставлення до мене давало зрозуміти, що вона не місцева, і хоча мені подобалася дівчина, яка могла дати це так само сильно, як і винести, я пожартував, коли сказав, що вона дотримується правил.

Щоб потрапити їй під шкіру так, як я хотів, мені потрібно було знати все про свого супротивника. Така смілива, настільки впевнена, що не боїться мене, поки її стегна тремтять від моїх дотиків.

Спочатку я збирався відпустити її, але навіть після цього заняття вона гризла мене. Дратує мене своїми різнокольоровими очима. Суміш золота, коричневого і зеленого закрутилася в одну спіраль. Тому я перевірив Facebook, перш ніж написати Сайласу. Я не був на Facebook чортові роки. Мені довелося створити фальшивий обліковий запис, щоб навіть знайти її. Виявляється, вона теж не в соцмережах.

Згідно з її стенограмою з середньої школи, вона не пропускала жодного дня в школі, мала середній бал 4,0 і всі чотири роки була в команді з плавання. Була навіть чарівна фотографія з першого курсу, коли в неї були брекети.

На всіх її шкільних фотографіях не було жодної її фотографії з подругою, мабуть мій розумник був одинаком. На випускному вечорі в команді з плавання вона стояла поруч із батьками, ледь посміхаючись, і мала такий вигляд, наче готова на все, аби розчинитися в натовпі. Спроба зробити її тіло меншим, щоб не займати багато місця. Я мушу визнати, що подвійні коси, які вона носила в басейні, змушували мій член смикатися.

Я продовжував гортати файли, цікавлячись, як вона могла дозволити собі таку школу, як Голлоу Гайтс, через походження її батьків. У них ледь вистачило двох монет, щоб потерти одна об одну. Але я швидко наздогнав її, дізнавшись, що її дядько був професором Томасом Рідом.

Мої брови насупилися, коли з'явилася судимість, не одна, а три. Мій язик пробігає по верхній губі. Я знав, що в ній було щось, що жадало, щоб я зрозумів, що це був не я, а хаос, який прийшов зі мною.

Тіні їй теж сподобалися. Любила там ховатися. Залишайся там.

Напад і побої за одним пунктом, що вражає не тільки саме по собі, а й щодо хлопця, який намагався напасти на її матір. Ще одне звинувачення у вандалізмі, яке виглядало як свого роду розіграш. І один пункт звинувачення в дрібній крадіжці.

Отже, вона боєць і злодійка. Як цікаво.

Цікаво, за скільки ниточок насправді довелося потягнути Томасу, щоб заманити злочинця в цю школу. Для того, щоб додаток бодай глянув сюди, мав би мати тринадцять клятих клубів і шалений середній бал, який відповідає зоряним результатам тестів.

І все ж вона була тут.

Тут, у Пондероз Спрінгс, де їй не місце.

Вона ворушила рожевим ротом, думаючи, що я просто сяду і подивлюся. Думаючи, що Істон Сінклер допоможе їй, поки я її переслідую. Це наповнить мене таким тестостероном, коли вона побачить, що він марний проти мене, що я можу згоріти. Це маленьке лайно не могло нічого зробити зі мною з дитячого садка, є речі, які татові гроші не можуть приховати, і це кицьки сучки.

Я кидаю недопалок на землю, у повітрі танцюють вуглинки. Я встаю на повний зріст і повертаюся обличчям до вітрини салону.

Логотип черепа на моєму обличчі прозорий, створюючи ефект маски. Білий череп, що покриває мої вилиці й очі. Я нахиляю голову вправо і вліво, здається, що череп рухається разом зі мною. Жорстоке уявлення того, що я всередині.

Мертвий. Порожній. Безжалісний.

Ось тільки мені не потрібна маска, щоб бути кимось із цього. Я просто є.

Браяр Лоуелл може подумати, що вона мене не боїться, тому що я не дав їй нічого, чого можна було б боятися.

У всякому разі, ще ні.

Браяр

- Як ти знайшла це місце? - наївно шепочу я, хитаючи головою від свого невігластва.

Я маю на увазі, що мертві мене не чують, та я й не підозрюю про це.

Коли Ліра запитала, чи не хочу я побачити щось прикольне, я подумала, що вона має на увазі секретний прохід в університетських залах. Що б мене не здивувало, я насправді сповнена рішучості знайти. Це місце надто давнє, щоб не мати секретів.

Я не передбачала походу принаймні на дві милі в ліс за будівлями Ротшильдів. Ми йшли за будівлями, занурюючись у дерева, що насувалися, хиталися і скрипіли.

Туман був прямо над нашими головами, опускаючись все нижче і нижче в міру того, як сонце почало сідати. Розчиняючись у похмурому заході темно-фіолетового і гіркого апельсина. Ми йшли недалеко від берега, я чула, як хвилі розбиваються об скелі неподалік, і відчувала солоний запах, що просякнувся у повітря. Він був настільки сильним, що я могла його нюхати крізь насичений аромат вологої землі та гострої сосни.

Лише коли я побачила надгробні плити, що виростали з моховитої землі, я справді почала турбуватися. Там було десять, а то й дванадцять могил, відмічених відколотими і пошкодженими маркерами, які були так вкриті листям і брудом, що їх ледве можна було розібрати.

Але навіть не це було найнеприємнішим.

- Мені найбільше подобається в Орегоні популяція жуків. Коли я була маленькою, моя мама дозволяла мені гратися у своєму саду, і я завжди поверталася з сонечком або якоюсь комахою. Отже, коли я шукала Scolopocryptops sexspinosus влітку перед початком школи.

Хоча це було дещо незвично, мене вразило те, як багато вона знала про жуків. Ліра була настільки розумна, що я іноді заздрила їй. Те, як її мозок вбирав факти і випльовував їх із пам'яті. Це було напрочуд вражаюче, але вона так цього не усвідомлювала, що не справляла враження всезнайки. Просто дівчина, якій подобалося говорити про моторошні повзучі речі.

Я хмурю брови, слідуючи за нею через пухке болото: - Англійською, будь ласка.

Вона хихикає: - Східна червона багатоніжка. Мені знадобитися одна, щоб закінчити коробку зі зразками багатоніжок, і вони зазвичай знаходяться в гниючій деревині або навколо неї. Була сильна гроза, тому я пішла шукати повалені дерева і знайшла це місце. - Вона тримає лямки своєї сумки з книжками, дивлячись на будівлю, що височіла перед нами.

Вона була сірою, похмурою і виглядала так, ніби могла спробувати проковтнути мене, якщо я не буду обережною. Тонкі ворота зі сплаву, що слугували дверима, звисали з петель боком, і я побачила, як уздовж верхівки ковзає стежка павуків, і це змусило мій хребет зробити дуже дивний тремтячий рух.

- Це церква чи...? - запитала я, дивлячись на нього разом із нею, вираз невпевненості на обличчі був повною протилежністю їй. Вона сяяла від захвату, коли смикала металеву хвіртку, відкриваючи її нетерплячими пальцями.

- Це мавзолей.

О, чорт забирай. Абсолютно ні хріна.

Я не бачила нічого, крім непроглядної темряви всередині, він навіть не виглядав великим, щоб вмістити тіла, не кажучи вже про купу їх. Будова не могла бути більшою за невеликий сарай або робочу будівлю.

Ліра повертається до мене, дражливо розмахуючи ліхтариком: - Та годі, не будь слабачкою. Всередині прохолодно.

Потім вона зникає в темряві, а крихітне світіння вказує їй шлях. Мої ноги залишаються заземленими зовні. Мій мозок намагався переконати мене, що це згубна ідея, але моя цікавість була жадібною.

Я подивилася на зловісні хмари, на небо, що стало чорним, і відчула кілька холодних крапель дощу на шкірі.

- Я пошкодую про це, - бурчу собі під ніс, накидаючи капюшон на голову і слідуючи за своїм дивним другом у пошуках того, заради чого ми сюди прийшли.

Я витягую власний ліхтарик, висвітлюючи кілька бетонних сходинок, що йдуть униз. Я зітхнула, перший крок зробила обережно, щоб не впасти.

На півдорозі мій Converse зачепився за щось, змусивши мене сіпнутися вперед. Я поспішно схопилася за стіну поруч зі мною, поморщившись, коли моя рука торкнулася вологої поверхні. Заспокоївшись на мить і витерши руку об джинси, продовжила спускатися сходами, доки не спустилася на дно.

Ліра вже почала вмикати масляні лампи, я вважаю, вона залишила їх тут після своїх попередніх візитів, освітлюючи кімнату тьмяним теплим світлом. Запах був жахливий. Там було сиро, запліснявіло, і гниюча деревина чіплялася за повітря, як смерть.

Стеля виявилася набагато вищою, ніж я очікувала, стіни по обидва боки від мене були усіяні склепами, деякі з яких були зруйновані, і я не збиралася перевіряти, чи перебуває там усе ще тіло. Переді мною біля стіни лежав невиправдано великий хрест, а в центрі стояв прямокутний гранітний стіл, на якому Ліра склала всі свої речі.

- Тут я займаюся таксидермією. Тут набагато просторіше, і мені не потрібно турбуватися про те, що хтось вломиться до мене. - Вона кружляє в маленькому колі, розкинувши руки, і дивиться на дах, наче це місце - якась велика їдальня, я гадаю, що для Ліри це так.

- Отже, чому жуки? - запитую я, хапаючи дерев'яний ящик і перевертаючи його нагору, щоб сісти на нього.

- Чому не жуки?

- Туше.

- Моя мама була біологом, вона працювала зі зміями у своїх медичних дослідженнях, тому дивні тварини були звичайним явищем у моєму домі. Напевно, тому я так добре ставлюся до твого домашнього щура, - підморгує вона, використовуючи ліхтарик, щоб зазирнути за кути і під старі коробки.

- Твоя мама все ще...? - запитую я, затягуючи, сподіваючись, що не торкнулася делікатної теми. Щоразу, коли вона говорить про неї, це завжди в минулому часі, і я припустила, що вона померла.

- Ні. Мертва, як цвях, - мої очі злегка розширюються від її грубих слів, але я, напевно, краще за всіх знаю, що люди дуже по-різному справляються з втратою, - Вона померла, коли мені було сім років. Мене віддали в прийомну сім'ю, і коли мені виповнилося вісімнадцять, я отримала повний доступ до своєї спадщини і страхових грошей. Тож я вступила, вважаючи, що вже провела тут усю свою юність і могла б здобути тут освіту.

Я киваю, приймаючи всю цю нову інформацію, мені подобається той факт, що я знайомлюся з нею. У мене ніколи раніше не було справжнього друга, і це почало нагадувати дружбу, яка триватиме весь коледж.

Вона стрибає до жука, що розсипався по підлозі, спритно підхоплює його своїми маленькими ручками, утримуючи на долоні, поки він повзає на своїх шести лапках. Її ліхтарик висвітлює екзо скелет, кольори комахи майже переливаються насиченою зеленню і блискучим синім кольором.

- Дорогоцінний жук, люди використовували свій панцир для прикрас під час релігійних церемоній. Тепер вони просто предмет колекціонування через свій колір. - Вона дивиться на симпатичного жука, її очі спалахують подивом і цікавістю. Вона бере прозору банку і засовує її всередину, перш ніж щільно закрити кришку.

- А ти? Твоя мама померла? Твій батько? Брати і сестри? Ти мало говориш про себе, я помітила. Ти ж не секретний постійний радник, чи не так? - Вона жартує, і її повітряний голос змушує мене посміхатися.

Мене ніколи ніхто не питав про це. Усе моє життя ніхто не наважився запитати мене про те, хто я така, про моє життя. Я боролася, намагаючись вирішити, чи хочу я бути чесною про своїх батьків, про те, що зробив мій батько і ким він мене зробив. Або якби я хотіла збрехати, бо Ліра ніколи б про це не дізналася.

Вона знатиме тільки те, що я їй скажу.

Я могла перетворитися на кого завгодно.

- Моя мама досі живе в Техасі, а тато перебуває у в'язниці штату відтоді, як мені виповнилося тринадцять. - Я видихаю: - Я виросла в одному й тому ж зламаному трейлері відтоді, як народилася, і я єдина дитина. Чесно кажучи, про мене особливо нічого сказати.

- Твій батько замишляв щось погане? Наприклад, убив когось?

Я хитаю головою: - Ні. Він був професійним злодієм. Кишенькові крадіжки, грабежі тощо. Одного разу він подумав, що зможе захопити банк. Але був не правий.

- Ти сумуєш за ним?

- Так, щодня. Я знаю, що бути злочинцем погано, красти погано, але все, що він коли-небудь робив, він робив для мене і моєї мами. Він просто працював із тим, що в нього було. Хоча я навчилася в нього кількох трюків. - кажу я з усмішкою.

Вибір бути чесною з Лірою не був таким важким. Я не хотіла, щоб фундамент нашої дружби був побудований на брехні. Це ніколи не буде здоровим чи добрим для будь-кого в довгостроковій перспективі. Крім того, я знала, що можу довіряти їй, що вона не засудить мене ні за що, що я їй сказала.

- Мені доведеться замкнути свою вишневу колу і темний шоколад, щоб ти не вкрала їх уночі? -говорить вона з відповідною усмішкою.

Я сміюся: - Твоя заначка в безпеці, честь скаута. - Піднімаю три пальці й кладу руку на серце.

Минають хвилини, я спостерігаю, як вона видивляється цікавих істот, яких більшість розчавила б шльопанцями. Я навіть тримала жука, який клявся, що не вкусить мене, і це було круто. Що довше я перебуваю тут, то менш моторошним стає, щойно змиритеся з тим фактом, що тебе оточують мертві тіла, це не так уже й погано.

Це схоже на відокремлений притулок, і тому ми вирішили зробити його місцем збору Товариства одинаків. Секретне замовлення двох людей і тільки двох людей. Ну, гадаю, доти, доки в нас не з'явиться більше друзів, якщо це коли-небудь трапиться.

Усе йшло добре, поки повітря не пронизав різкий звук чийогось крику. Він рикошетом відскочив від стін, стрясаючи мої ступні й порожнисті серця, що стиснулися від паніки. Я мимоволі підстрибнула, вдивляючись у сходинки, звідки долинав звук. Це був крик про допомогу, і найстрашніше було те, що він був не за горами.

Це було близько.

Просто за дверима мавзолею.

Кажуть, ніколи не знаєш, як спрацює інстинкт боротьби або втечі, поки він не спрацює. Досить просто сидіти за кіноекраном і кричати дівчині: - Не ходи в туалет!

Але все не так просто, коли ти - дівчина, замкнена на моторошному підземному цвинтарі, і єдиний вихід звідти - зіткнутися віч-на-віч із тим, що ззовні видає безпорадний людський крик про криваве вбивство.

- Ти... - починаю я.

- Ага. - Ліра закінчує, швидко киваючи головою. Її обличчя таке ж бліде, як і моє.

Ми мовчки починаємо гасити гасові лампи, натягуючи сумки на плечі, не бурмочучи ні слова. Усе ще не впевнені, як ми виберемося з цієї ситуації, коли ми навіть не знаємо, що на нас чекає зовні.

Я дивлюся на неї, мої руки спітніли, я стискаю ліхтарик.

- Нам потрібно піти подивитися, що там нагорі, тоді ми зможемо знайти спосіб піти, добре? - Кажу я, її обличчя сяє від мого білого світла.

Вона киває, клацаючи своїм, і в кімнаті стає набагато темніше.

Я роблю переривчастий вдих і відштовхуюся, коли чую ще один болісний крик. Немов хтось, кого розірвала на шматки тварина. Мені на думку спадають видіння найгірших можливих сценаріїв.

Когось живцем з'їдає закривавлений ведмідь або вовк. Ще гірше, якщо їх катує інша людина. Потягли до лісу, де ніхто не міг почути їхні крики через гуркіт хвиль і постійне завивання вітру.

Я ковтаю грудку жовчі в горлі, вимикаючи ліхтарик. Я навіть не бачу свою руку перед обличчям, настільки темно. Я відчуваю, як Ліра простягає руку і хапає задню частину моєї сумки з книжками, міцно притискаючись до мене, коли я починаю намацувати шлях до сходів.

Мої руки обмацують брудну стіну, нога знаходить першу сходинку. Мої зуби стиснуті так сильно, що пульсують, я так наполегливо намагаюся замовкнути, боюся, що навіть найслабший подих скаже ззовні, що ми тут, внизу.

Я роблю кожен крок поступово, бачачи, що металеві ворота все ще відчинені, а місячне світло дає нам світло зовні. Я бачу, як сильно гойдаються дерева, знову відчуваю запах океану і знаю, що ми ось-ось побачимо, що видає цей шум.

Що далі ми піднімаємося сходами, то більше я чую. Наче низький вереск і приглушені стогони. Коли ми досягаємо вершини, ми обидва визираємо назовні, щоб засвідчити це, дихання в моїх легенях перестає існувати.

Нитки страху всередині мене тремтять.

Четверо високих чоловіків оточують тіло за кілька ярдів від них. Їхня присутність зловісна. Що зла і мук.

Я облизую губи, вони раптово стають сухими, коли ватний рот прилипає до мого язика.

- Що вони... - я ніжно, але твердо кладу руку на рот Ліри, змушуючи її замовкнути поруч зі мною. Мої очі широко розкриваються, коли я хитаю головою, прикладаючи вільну руку до губ і роблячи вираз обличчя.

Усі одягнені в чорне, з ніг до голови. Їхні тіла зливаються з ніччю, один із них стоїть позаду людини, що стоїть на колінах на землі. З такої відстані я бачу, яке в нього збільшене і побите обличчя. Його очі настільки побиті, що ледве відкриваються, бруд і кров вкривають його вилиці.

Кислота булькає в моєму шлунку, і я не хочу нічого, крім як вирвати просто зараз. Ми є свідками злочину. Того, який я не впевнена, що я або Ліра зможемо зупинити.

Я чую тільки бурмотіння, нічого більше. Тільки приглушений шепіт і звук удару одного з їхніх кулаків об його кістки. Це зводить з розуму, наскільки потужний вплив. Звідси я особливо чую, як ламається його щелепа.

Це було схоже на гру очікування.

Ми біжимо за цим? Чекаємо, поки вони закінчать?

Ми з Лірою сидимо тут. Стиснулися всередині мавзолею, напружуючи очі, щоб побачити жах перед нами. Вони побили його. Знову і знову. Ні милосердя, ні співчуття. Тільки непідробна лють і енергія.

Цей чоловік, якого можна було впізнати за зубами, бо його обличчя було таким невпізнанним, застогнав. Але він не благав про своє життя, він просто взяв його. Коли вони зупинялися, можливо, щоб поставити запитання, і коли він не відповідав тим, що вони хотіли, це був ще один удар по обличчю.

Пауза цього разу була трохи довшою, вони повністю зосередилися на ньому. Через секунду я почула шипіння істот, найбільш пов'язаних із дияволом. Один із них, найнижчий із групи, упускає на хлопця мішок із різнокольоровими слизовими зміями. Вони в'януть і обвиваються навколо його тіла, і я ніколи не чула такого жаху, як тоді.

Це був не просто крик страху. Він був у жаху. Це травмує цю людину на все життя. Спогад про змій, що повзають по його шкірі, шиплять і кусають його. Звук вирвався з його легенів і пронісся лісом.

Я схопила Ліру за руку і безшумно попрямувала повз відкриті ворота ліворуч від мавзолею. Тримаємося від них на відстані, але все ж прямуємо в бік школи.

Нам потрібно було отримати допомогу. Нам потрібно було вибратися звідти, поки нас не спіймали.

Ми повзли неквапливо, кожен аркуш, що кричав під нашими черевиками, змушував нас зупинятися, затримувати дихання, щоб переконатися, що вони не почули, перш ніж ми продовжили рух. Це було майже боляче. Як сильно я напружила своє тіло. Як я була обережна, щоб не видати жодного звуку.

Моя щелепа боліла від стискання, а голова боліла від крові, що б'ється всередині неї.

- Браяр, це ніж? - нервово шепоче Ліра.

Я повертаюся обличчям до групи злих людей, хоча й намагався ігнорувати їх, сподіваючись, що якщо я це зроблю, то тиск у грудях спаде.

Один із них схопив чоловіка за волосся, повісивши перед усіма, як жертовне ягня. Його шия була виставлена на світло, його адамове яблуко, вкрите краплями крові, випиналося назовні, коли вони утримували його голову назад. Викриття його перед групою.

Я затамувала подих.

Я дивилася в сповільненій зйомці, як постать у капюшоні підняла лезо, що спіймало світло місяця, мерехтячи на мить. Моє дихання зависло в повітрі, секунди, здавалося, перетворювалися на години.

Ніж перетнув дихальне горло чоловіка, густа малинова рідина почала витікати назовні, наче гребля, яка щойно прорвалася через шлюзи. Намагаючись вижити, він підняв обидві руки до шиї, намагаючись утримати тиск, намагаючись запобігти подальшій втраті крові, але це було марно.

Він булькнув, спінюючи з рота ще більше крові, борючись за своє життя. Зів'янення і бризки. Останні кілька миттєвостей життя покидають його тіло.

Кров залила передню частину його одягу, витікаючи з нього з неприродною швидкістю, і зупинити її було просто неможливо.

Моя рука піднесена до рота, пальці тремтять на шкірі, а на очах збираються палюче гарячі сльози. Вони падали самі по собі, і я не збиралася їх зупиняти. Страх огорнув мене. На відміну від тіні, яка щойно слідувала за мною, страх заповнив моє тіло. Інфекція, що поширюється за мілісекунди. Він поглинав кожну клітинку, кожну думку, кожну швидкоплинну надію, аж доки між мною і саваном не залишилося нічого.

Тільки темрява.

Щось іще всередині мене увімкнулося. Якби мене запитали про цей момент через роки, можливо, через кілька годин, я б не знала, що сказати. Тому що я не була у власному тілі.

Моя людяність обірвала всі зв'язки з душею. Я не відчувала каяття. Немає печалі. Немає болю. Наче мій мозок наказав тілу повністю перестати відчувати. Тепер його єдина мета полягала в тому, щоб витягнути мене звідси живою.

Вирішивши поворухнутися, я схопила Ліру за руку, тягнучи її до кампусу, але зустріла її опір.

- Він...він м...мертвий. - Вона бурмоче: - Правда, помер. Як насправді, насправді... - Її очі заскляніли. Одержимі чимось, що утримує її на місці, чимось, що змушує її дивитися. Якби мене там не було, я б боялася, що вона залишиться тут, спостерігаючи за ними, поки вони не підуть.

- Мертвий, Ліро. Я знаю. А тепер давай, нам потрібно вибратися звідси, будь ласка. - Я благально смикнула її за руку.

Тремтіння в моєму голосі, мабуть, розбудило її, і вона, нарешті, перевела погляд зі сцени на мене. Вона киває, побачивши моє обличчя, і ми обидві починаємо набирати темп, йдучи.

Я дозволяю Лірі йти попереду мене, бо вона знає дорогу краще за мене, але без ліхтарика це гра в угадайку.

Ви бачите лише спалахи місячного світла між деревами, нерівномірні й недостатні, щоб освітити землю перед вами. Що значно ускладнює навігацію лісом.

Я думаю, що ми робимо успіхи. Я думаю, що ми могли б вийти з цього неушкодженими, але мій шнурок за щось зачепився, різкий ривок за ногу змушує мене впасти на землю з важким стуком і легким криком, який я не можу контролювати.

Моє тіло вдаряється об мокру землю, мої долоні щипають від удару, і я знала, що порізалася від пекучого болю, який відчувала. Але біль здавався незначним. Запізніла думка, чесно.

Тому що, коли я дивлюся на Ліру, вона не дивиться на мене зверху вниз. Вона дивилася повз мене на групу людей, які щойно холоднокровно вбили когось.

Її рот був злегка відкритий, а очі блищали від сліз. Вона боялася.

І коли моя голова повернулася, щоб подивитися назад, я зрозуміла, чому.

Як зграя зголоднілих вовків, які щойно надихалися свіжого м'яса, усі чотири голови повернулися в наш бік. Кожен дивився на нас. Їхні капюшони все ще були надіті, і я не могла розгледіти їхніх облич у темряві, але знала, що вони дивляться на нас. На мене.

Приплив адреналіну пронісся по моїх венах, груди здавила і мене накрила сильна хвиля запаморочення. Я була впевнена, що цього разу в мене було поза тілесним досвідом.

Усе відчувало необхідність працювати в прискореному режимі, і я знала, що це моє тіло запускало мою боротьбу або втечу. І коли справа дійшла до того, який із них обрати, я подумала, що краще не сперечатися.

Я повернулася до свого друга, який усе ще не дивився на мене,

- Ліро, - сказала я спокійно, - біжи.

Алістер

Усе йшло за планом. Все йшло до біса ідеально, і я мав бути готовим до того, що все піде до біса.

Сайлас і Тетчер схопили Кріса на стоянці після того, як він поїхав пізно, сонце сіло, і хлороформ діяв як диво. Через кілька секунд він знепритомнів.

Вони зустріли мене тут, за багато миль від школи, Тетчер піклувався про його тіло через плече. Після того, як Сайлас переглянув свій телефон, не знайшовши нічого корисного, окрім історії пошуку Кріса в аніме-порно, ми кинули телефон у машину, щоб його не відстежили до нас. У той час як Рук викинув свою машину на узбіччя Девілз-Гайвей, на сто футів у Тихий океан. Вони не могли знайти його кілька місяців, а на той час так і не змогли знайти його тіло.

Коли ми всі зустрілися тут, у лісі, і Кріс прокинувся, все після цього теж пішло за планом.

Ну, йому знадобилася хвилина або дві, щоб заговорити, після того, як він закінчив кричати, і я побив його буквально до напівсмерті. Він усе ще просто не зрозумів грьобаного натяку. Ми не приймали "ні" за відповідь.

- Просто розкажіть нам, як ваш препарат потрапив у шию мертвої дівчини, Кріс. Ви нам це говорите, і все зникає. - Я плюнув йому в обличчя, а він опустився на коліна переді мною.

У нього було одне з тих шикарних облич, з дуже тонким носом і широко розкритими очима. Я знав Кріса до цього моменту і до того, як почав працювати в Голлоу Гайтс. Я знав його до того, як почав ходити на заняття, які не відвідував, просто щоб подивитися, як він буде паршивим помічником викладача. Перегортає телефон, грає в Candy Crush.

Він дружив із Доріаном у старшій школі. Вони бігали по одних і тих самих колах, обидва були в команді з плавання, а Кріс завжди був придурком. Просто є люди, до яких він прилипає, як клей.

- Іди на хуй, Колдуелл. Це нікуди не дінеться, мій батько почує про це! - Він скаржиться, світле волосся вкрите огидним брудом, його слова вириваються заїканням через розбиту губу.

Я хапаю комір його сорочки обома руками, міцно стискаючи тканину, і піднімаю його до свого обличчя.

- Думаєш, я боюся твого грьобаного татка? Єдина людина, яка має зараз боятися, це ти. Особливо, якщо ти не скажеш мені, що знаєш. Я повторюю.

У повітрі витало почуття. Такий собі кайф. Воно гуло і ковзало по моєму тілу, як струм під напругою, бо я знав, що б не трапилося сьогодні вночі, Кріс Кроуфорд не вийде з цього лісу живим.

Почуття відкриття правди про Роуз. Помститися за душу, яка ніколи не заслуговувала на те, що отримала. Моя хватка, здається, міцніше стискає його сорочку, щелепа смикається від нетерпіння.

Я не був здивований, я просто не думав, що в нього вистачило сміливості зробити щось на кшталт плювка мені в обличчя. Але, звісно ж, він відскочив назад і плюнув мені прямо в щоку. Тепла слина, змішана з кров'ю, стала моєю межею.

Він захихотів, коли я відвернулася від нього, з глухим стуком впустивши його на землю. Демони, що живуть у моїй голові, вирували. Я закінчив грати свою роль. По правді кажучи, я був найменш небезпечним із нас. Я завжди це знав.

- Я не можу сказати вам, як сильно ви будете шкодувати про це. - каже Тетчер позаду мене.

Я жив болем. За те, що дивився, як люди руйнуються в мене під ногами і вмирають в агонії, на яку я заслужив. Якби я ніколи більше не їв, але міг би продовжувати завдавати шкоди іншим і харчуватися тільки енергією, яка виходила від їхніх страждань, я обіцяю, що буду.

Але щось, що пов'язувало всіх нас чотирьох. Нам усім подобався страх людей. Ми ніколи не хотіли бути популярними або королями повернення на батьківщину. Ми хотіли налякати всіх. Тож, коли ми увійшли в кімнату, вони боялися підняти очі. Боявся, що зоровий контакт стане останньою краплею перед тим, як ми зробимо щось жахливе.

Я поставив перед собою завдання дізнатися те, що когось лякало. Що змусило їхнє серце битися частіше, а долоні спітніли.

Тоді як я знав, що Кріс плавав і любив накачувати дівчат наркотиками на вечірках у старшій школі, просто щоб він міг переспати, я також знав щось дуже важливе про нього, що мало допомогти мені отримати те, що я хотів від нього зараз.

Кріс смертельно боявся змій.

Одного разу влітку він був у маєтку, трахався у дворі з моїм братом, коли повз них проповзла проста нешкідлива садова змія. Доріан сміявся над цим протягом кількох днів, над тим, як Кріс кричала, як дівчисько, що вбігає в будинок, не замислюючись про це.

Я насолоджувався цим спогадом. Цей дар був даний мені в такому юному віці. Згадати, що по-справжньому лякало людей. Не тільки зовні, а й усередині всього цього. Що викликало в них мурашки по шкірі й нічні страхи.

І тоді я б експлуатував це. Тому що я жадав сили, яку вона мені давала.

Ми все зробили.

Єдина реальна сила в житті - це страх.

Гроші можна забрати. Титули можна позбавити. Але щойно ви заробите таку саму репутацію, як у нас, схильність, що здіймається хребтом кожного, коли ми заходимо в кімнату, не може бути прибрана.

Я підняв нижню частину сорочки, грубо витерши обличчя. Коса відривається з легкістю.

- Ви їх приносите? - запитую Рука.

Він піднімає коричневий мішок, злегка струшуючи його, він здавався важким. - Звичайно. Це не перше моє родео. Ти забув про наш випускний бал?

Випускний бал, на якому ми ніколи не були. Ну не технічно.

Тим не менш, ми випустили чотирьох дорослих удавів усередині будівлі, в якій вони утримувалися. Вони нікого не кусали, але було кумедно сидіти на даху і дивитися, як студенти і викладачі висипають на парковку. Їхні крики луною віддавалися зсередини.

Один із багатьох трюків, які ми зробили.

Рук підходить до Кріса з сумкою в одній руці. На мить в очах Кріса з'являється полегшення, завдяки тому, що я закінчив його бити. Мої пальці на ногах згинаються при думці про те, як усього за кілька секунд він благатиме мене вибити з нього лайно, якщо ми припинимо те, що відбувається. Рук підійшов до Кріса ззаду і сказав: - Смерть від укусів змій - не вихід, Крісе. -говорить він, перш ніж обережно перевернути сумку догори дном і висипати вміст на уклінного чоловіка перед ним.

Чорні, червоні та жовті змії падали на його тіло. Прикриваючи плечі й коліна. Минуло менше мілісекунди, перш ніж він зрозумів, що відбувається. Помітивши, що його найгірші побоювання справдилися.

- Як звучить ця пісня, Тетчер? Червоний і жовтий можуть убити людину? - запитує Рук, сідаючи навпочіпки позаду нього, і вимовляє це досить голосно, щоб перекричати істерію.

Після цього крики були такими гучними, що він не зміг би почути, як ми його мучимо. Так пронизливо ревівши, що я була впевнена, що він подолав звуковий бар'єр. Я навіть не був упевнений, що в людських легенях достатньо об'єму, щоб видавати такі крики.

Він дико розмахував руками, жбурляючи дурних істот у різні боки, їхні витончені тіла кружляли на вітрі. Сумніваюся, що він знав, що якби він просто сидів спокійно, вони б зайнялися своїми справами і залишили його в спокої.

Але коралові змії кусаються, коли їм загрожують, а коли ви змія, вас жбурляють навколо. Перший удар припав йому в шию, зміїна паща відкрилася, щоб доставити другий за отруйністю нейротоксин у світі. Інший вдарив його по руці. З двома укусами в нього буде менше трьох годин, перш ніж уся його дихальна система відключиться.

- Розкажи нам, що ми хочемо знати, Крісе. Ви можете вийти з цього. - Я йому пропоную: - Процес перед смертю від нейротоксину болючий. Пітливість, блювота, болісні болі. Я можу змусити його піти. - Я продовжую йти до його біліючого тіла, мені так цікаво, чому він так одержимий мовчанням. Що він приховував?

Крики стихли, їхнє місце зайняли ридання. Його тіло тремтіло від чистої сили його сліз. Він дивився на мене, бліде обличчя і молочні очі. Безнадійна, зломлена, воля всередині нього зламалася під моєю вагою.

- Я отримав повідомлення! Я отримав те... від мого хлопця! Він волає, трясучись: - Будь ласка, просто зніми їх! Зніми їх, і я скажу тобі! Він захлинувся сльозами, волога пустила струмок по обличчю, прорізаючи доріжку в крові, що стала за консистенцією фарбою.

Рук приходить йому на допомогу, як може, після укусів змій. Ногою він відводить їх від свого тремтячого тіла. Піднявши кілька з них голими руками і відклавши за кілька футів від себе. Тримаючи одного в руці, граючи з ним,

- Ти покладеш це лайно, поки тебе не вкусили. Холодно.

Він закочує очі, опускаючи трубку: - Так, капітан придурок.

Мої очі повертаються до Кріса, спостерігаючи, як він піднімається навкарачки. Весь вміст його шлунка вилився на землю. Я не був упевнений, чи було це через нерви, чи через укуси. У будь-якому разі, мені було важко його жаліти.

Мені було цікаво, чи так себе почувала Роуз. Якби він був тим, хто покінчив з її життям, якби вона так злякалася. Якби вона благала, якби вона плакала про Сайласа. Мої ніздрі роздуваються, мій черевик впирається в бік Кріса, відкидаючи його на спину.

- Розмовляти.

- Я не роблю наркотиків. - Він кашляє: - Я не... Я просто беру його і кидаю туди, куди потрібно. Коли я почав там працювати, мені прийшло повідомлення з випадкового номера. Я думав, що це нісенітниця собача, але після дропів на моєму рахунку завжди були гроші. Ця робота ТА ні хріна не оплачується, і це додаткові гроші. - Він дихає, витираючи рот тильною стороною долоні.

- Я отримав повідомлення від свого хлопця, я не знаю, хто він, я просто знаю, що він каже мені, де взяти наркотики і куди вони прямують. Він сказав мені, що в нього є дещо, про що йому потрібно, щоб я потурбувався, я просто подумав - я подумав, що це чергова наркоторгівля чи щось на кшталт цього. Сказав мені, що заплатить за неї мої дві з половиною тисячі.

Усе в цьому місті впирається в гроші. Все. Усе це місце продало душу дияволу за грьобані п'ятаки і десять центів.

- Продовжувати. - Я натискаю.

Підносить руку до шиї, де укус розпух і червоніє, морщиться: - Я прийшов за адресою, а там стоїть припаркована машина. Він сказав мені перевірити багажник, і тоді я знайшов її. Вона була вже мертва! - каже він у паніці.

- Я сказав йому, що йду. Я не міг цього зробити, але все, що йому було потрібно, це щоб я підклав її тіло, щоб це виглядало як випадкове передозування. Це були легкі гроші, чувак! Тож я... я просто, я... я залишив її в тому треп-хаусі, бо знав, що там досі розважаються діти.

Його пояснення тільки ще більше злить мене, воно не заспокоює і навіть не допомагає. Це тільки погіршує ситуацію.

- Отже, ми просто маємо вірити, що ти не вбивав її? Ми просто повинні повірити тобі на слово, Кріс? Тетчер звинувачує.

Кріс піднімає руку на захист: - Клянуся! Я клянуся! Це все, що я знаю! Я не знаю, хто її вбив, - він плаче, як новонароджений. - Хлопець, який пише мені, - учитель, він робить наркотики, створює їх у шкільних лабораторіях. Я думаю, це він, він зробив це! Я не знаю, будь ласка, чувак, тільки не дай мені померти! - І він повільно перетворюється на ще одне ридаюче місиво, біль починає наростати. Він згорнувся в клубок, заколисуючи себе.

Я проводжу руками по обличчю. Я до біса втомився бігати по колу. Більше тупиків. Більше людей, які, блядь, нічого не знають. Я врізаюся кулаком у кору найближчого дерева, розщеплюючи перший шар і, від відчуття цього, роздираючи кісточки пальців, чорт забирай.

- Чорт забирай! Я кричу в небо.

І якщо я думав, що я був злий. Якщо я думав, що моя лють була невгамовною в цей момент, я не міг уявити, що відчував Сайлас, коли він з'явився з тіней.

Він не дає Крісу шансу відстоювати свою справу, він поховав себе в той момент, коли зізнався, що покладав руки на мертве тіло своєї дівчини. Ніщо не заважало йому йти позаду Кріса, хапати його за волосся і ривком піднімати на коліна.

Я не міг сперечатися, коли бачив гострий сліпий розріз прямо по шиї Кріса. Густа рідина, що ллється з рани, проливається на землю.

На мить настала тиша, наше важке дихання і звук тіла Кріса, що вивергається в пошуках допомоги, яку він не отримає ні від кого з нас, поки не помре.

Нам знадобилася секунда, щоб прийняти той факт, що Сайлас щойно когось убив. Уперше він обірвав людське життя, і це мало вдарити по мені сильніше, ніж зараз. Щось усередині мене мало б змінитися, якби я був нормальною людиною. Але я не був. Це було схоже на звичайний день.

І з цього моменту, ось коли все, коли в абсолютне лайно.

Я чув це.

Звук гілки, що ламається, яка могла бути твариною, але потім я почув крик дівчини. Він луною розносився навколо нас, але я міг сказати, що він був близько. Занадто близько.

Я смикнув головою на звук, бачачи тільки дерева, поки місяць не дав мені чітке уявлення про те, звідки виходив цей крик.

Не тварина, а дуже переляканий Браяр Лоуелл лежав на лісовій підстилці. Її подруга, що стоїть позаду неї і дивиться на нас із щелепою на землі.

Я зустрівся поглядом із Браяр. Я бачив, як перемикач у її мозку переключився на інстинкт, а не на нормальну людську реакцію. Вона збиралася кинутися.

Це була суміш емоцій, які затопили моє тіло. Однією було роздратування. Якого біса вона опинилася посеред цього лісу? Вона стежила за нами? Роздратування, що тепер у мене є інша проблема, яку мені потрібно буде вирішити. Роздратування, що вона може бути причиною того, що ми звинувачуємо у вбивстві.

Вона щойно перетворилася з настирливого шкідника, що було приємно під моїми пальцями. Ворога суспільства номер один.

Однак інша емоція була сирою.

Це був удар кременю всередині плотської частини мене.

Як поранена зебра, в її очах не було нічого, крім страху та виживання. Вони щойно були свідками всього, що ми зробили з Крісом. Вони щойно побачили, на що ми здатні, і я дуже сумніваюся, що вони збиралися мовчати про це.

Як і тієї ночі на вечірці, вона знала, що я робитиму далі.

Вона знала, що я був мисливцем, а вона була моєю здобиччю, навіть більшою мірою зараз.

Природний відбір у всій красі.

Гонка, щоб побачити, хто хоче цього більше. Вони хочуть жити, і ми не збираємося попастися.

Хижак проти здобичі.

І я ніколи не програю.

- Блондинка моя. - кажу я зарозуміло.

Рук виє в ночі зі сміхом, зловісне кудкудакання відскакує від дерев. Той, хто нічого не сприймає всерйоз і просто радий бути частиною погоні. Тетчер уже побігла за ними, і Сайлас ухвалив рішення почекати з тілом Кріса, доки ми не вирішимо цю проблему.

Мої ноги несуть мене через кучеряві дерева, дощ дрібними краплями ковзає по спині моєї сорочки. Черевики гуркочуть під моїми ногами, вдавлюючись у бруд, штовхаючи мене вперед. Я бачу пасма її розпатланого волосся кольору меду, які люто б'ють позаду неї, коли вона махає руками, бажаючи, щоб її тіло віднесло її подалі від мене.

Я увійшла в режим інстинкту. Печіння в грудях від коротких нападів кисню було проігноровано. Я не думав про те, що буде після цього. Адреналін, що переповнює мене зсередини, дає мені змогу зосередитися тільки на одному.

Ловити її.

У цей момент мої рефлекси допомагають більше, ніж будь-коли раніше, коли я ухиляюся від дерев, гілок, що впали, і каміння, що стирчить із землі. Я дивлюся, як ноги Браяр штовхають її вперед, натягуючи вузькі джинси. Її червоно-чорна картата сорочка розвівалася на вітрі.

Моя червона шапочка тікає від великого злого вовка.

Наша історія неминуча.

Я ловлю її.

Я бенкетую.

Її ліва нога руйнує її. Вона чіпляється за корінь, що розрісся, збиваючи її рівно настільки, щоб я міг її наздогнати.

Я йду за нею по п'ятах, тепер вона відчуває мене позаду себе, уся віра в те, що вона піде, повільно залишає її тіло, і незабаром усередині неї почне оселятися безнадійність.

Роблячи стрибок уперед, я витягаю руку вперед, обхоплюю її за талію і притягую до себе, коли ми спрямовуємося вперед. Моє тіло інстинктивно вигинається, щоб моя спина могла впасти.

Ми падаємо на землю і зупиняємося. Вона виривається з моїх рук, повзаючи на руках і колінах, щоб піти від мене. Я хапаю її за щиколотку, притягуючи до себе.

Швидко маневрую своїм тілом, щоб сісти на неї зверху. Притискаю її талію своєю власною. Обидва мої коліна твердо стояли по обидва боки від її тіла. Її руки й ноги брикаються, вона дряпається, робить усе можливе, щоб скинути мене, але це безглуздо.

Крик починає вириватися з її грудей, якраз у той момент, коли я закриваю долонею її рот, моя долоня притискається до її губ. Моя вільна рука збирає її руки і тримає їх над її головою.

Ми всього за двадцять ярдів від кампусу, а це означає, що ми маємо діяти делікатно. Я не можу допустити, щоб її крики розбудили всю школу.

- Ось я й подумав, що ти розумний, - видихаю я, груди здіймаються від погоні, на обличчі розходяться посмішки, - ти маєш знати, що буває, коли біжиш. Це тільки змушує мене хотіти переслідувати тебе ще більше.

Її коліно б'є мене по дупі, сумна спроба відштовхнути мене від її тіла. Я похвалив зусилля, як би сумно це не було. Я можу захоплюватися тим, хто чинить опір, а не благає про допомогу. Така людина, яка була їхнім власним рятівником.

Вона кричить за моєю долонею, все приглушено. Незабаром вона змириться з тим фактом, що крики нічого не зроблять.

Я відриваю її тіло від землі, притискаючи її тіло до себе, її руки в моїх лещатах за її спиною, а в іншій я все ще тримаю її рот закритим.

З лісу з'являється Рук, її подруга в такій самій позі на руках. Він важко дихає, його довге волосся розпатлане і розвівається. Вона також, мабуть, влаштувала пекельний бій.

- Що ж, здається, у нас невелика проблема. - саркастично каже Тетчер, поправляючи пальто і відкашлявшись. Поклавши руки на стегна, він робить глибокий вдих.

- Невелика? Вони просто дивилися, як ми вбиваємо. То що, чорт забирай, ми будемо з ними робити? Рук видихає, легка паніка в його голосі мене дратує.

Я подбаю про це. Я завжди дбаю про це.

- Я маю на увазі, що у нас є варіанти. Тетчер каже, дивлячись на Браяр: - Здається, ти зловив того, кого хотів, Алі. - Його погляд перемістився на друга Браяр.

Я бачив її раніше, мигцем, можливо, двічі за все своє життя, але я знав, що вона живе десь тут. Я просто не був упевнений, хто вона така.

Тетчер спостерігає за нею, і вона повертає цю послугу. Їхні погляди прилипли один до одного в якомусь дивному сатанинському ритуалі спарювання.

- Ми, блядь, не можемо їх убити, Тетч.

Моя світловолоса подруга, у якої більше проблем, ніж шахраїв, усміхнулася в темряві. Місяць відбивається від нього, засліплюючи нас.

- Хто сказав? Він піднімає брову, все ще дивлячись на маленьку темноволосу дівчинку. З'являється спалах його складаного ножа, і Браяр напружується в моїх руках. Прямо як дошка. Волосся на її руках встало камінчиками.

Вона була крихітною порівняно з довготелесою тварюкою в моїх руках. Те, що вона притиснулася до мене, показало мені, що вона висока для дівчини. Я також помітив, через мої глибокі вдихи, що вона пахла квітами.

М'який, екзотичний, солодкий.

Браяр смикається в моїх руках, опираючись заяві Тетчер. Я не був упевнений, боролася вона в цьому за себе чи за свою подругу, яка захопила мого партнера-психопата.

- Заспокойся, дівчинко. - шепочу я їй у волосся. У моєму голосі звучить усмішка, але я кажу це так, ніби ви розмовляєте з переляканим конем.

- Каже мені Тетчер. Ми вбиваємо їх, і ми нічим не кращі за покидьків, за якими полюємо. - Рук сперечається зі мною.

- Милий, Рук. Це те, чого ти ніколи не зрозумієш. Я нічим не краща за них. - каже Тетчер.

- Ви двоє заткнетеся, щоб я міг подумати. - видавлюю я.

Як би легко не було вбити їх просто зараз, це була не найкраща ідея. На жаль, вони ще нічого не зробили. Тож їхнє вбивство дорівнює вбивству невинних людей, а це було не те, чим я займався.

Однак, убивши їх, я і хлопчики були б захищені. Я б зробив усе, щоб із ними нічого не сталося, навіть якби це означало заподіяти шкоду комусь невинному.

Чорт забирай.

- Ми не збираємося їх убивати. Тому що вони збираються мовчати, чи не так, Браяр?

Вона тремтить у моїх обіймах, наче її щойно вразив холодний озноб, вірно, крихітко, я знаю все про твою милу дупу.

Я міцніше стискаю її руки, нахиляю голову до її плеча, моє дихання проноситься повз її вуха,

- А якщо ти цього не зробиш, знаєш, що я з тобою зроблю? Хочеш знати, що я зроблю з твоїм другом? Що я дозволю йому зробити з твоїм другом? Я киваю в бік Тетчер.

З її губ злітає тихий стогін, який, я сумніваюся, вона хотіла видати. Я скриплю зубами, мій член смикається в джинсах, притиснутих до її дупи.

- Покажи мені, як ти наляканий. Я гарчу їй у вухо, звук мого голосу змушує її тремтіти.

Дай його мені, я хочу прошепотіти. Дозвольте мені харчуватися цим. Я хочу бачити її на колінах, яка дивиться на мене своїми очима-калейдоскопами, готовими зробити все, що я захочу. Я був так збуджений у той момент.

Я хотів під її шкірою. Поверх її тіла. Між її ніг. Пірувати, перемагати, показувати їй, як сильно вона може кінчити, коли тремтить від задоволення і страху.

Ми не збиралися їх убивати. Це занадто просто. Це не весело.

Ми збиралися робити те, що вміємо найкраще.

Лякати людей.

І потай я не боявся їхнього стукацтва. Що ніхто з Техасу та її подруга збиралися сказати, що хтось справді повірить?

- Трясця! - Я чую крик Рука, його руки обхоплюють обличчя руками, коли його бранець мчить до шкільної території. Я занадто сильно відволікаюся на Тетчер, щоб очікувати, що Браяр впивається зубами в шкіру моєї долоні і з силою штовхає мене ліктем у живіт, змушуючи мене відпустити її.

Обидві дівчини біжать в університетське містечко, пил залишається на їхніх слідах.

Рук і Тетчер йдуть за ними, але я їх зупиняю.

- Ні.

- Але що, якщо вони...

- У мене є план. - Це все, що я кажу, і для них цього достатньо.

Вони довіряють мені. Вони знають, що все, що я коли-небудь роблю, робиться для них.

Браяр

Мене нудило.

Фізично, розумово, духовно - усім, що тільки можливо в людському тілі.

Останні два дні занепокоєння не покидало мене.

Постійно озиралася через плече, очікуючи побачити поліцейського або, що ще гірше, одного з них. Їжа ледь відчувалася на смак, і, що ще гірше, я ледве трималася на ногах.

Щоразу, коли щось потрапляло в шлунок, я думала про кров. Думки про змій і крики повертали все, що я проковтнула, назад до горла.

Нутрощі горіли, кислотний рефлекс і потреба розповісти кому-небудь. Кому-небудь. Таємниця, яку я не повинна зберігати, вбивала мене зсередини. З'їдала мене.

Ночами мене переслідували мертві тіла, смерть і гниючі трупи, які переверталися доти, доки тьмяне сонце не заглядало в кімнату гуртожитку.

Кошмари про те, як моє серце мало не вирвалося з грудей. Як у мене боліли ноги від такого старанного бігу, і цього все ще було недостатньо, щоб утриматися від його кігтів. Я бачила його очі уві сні, бачила їх, коли він був на мені зверху, заглядаючи мені в душу.

Такі темні. Злий. Просякнуті ненавистю.

Через це я схопилася з ліжка, вся в поту. Його голос дзвенів у мене у вухах,

- Покажи мені, як ти налякана.

Те, як його руки стискали мої зап'ястя, як його пальці впивалися в мою шкіру. Його долоня на моєму роті, те, як його запах атакував мене так, що мені стало боляче. Я все ще відчувала, як його грубе тверде тіло притискається до мого.

Він відчував небезпеку. Як удар блискавки. Усе в ньому змушувало мене почуватися небезпечною і вразливою. Я була в його владі. Він міг зробити зі мною все, що хотів, і мені це не подобалося.

Я ненавидів його за ту владу, яку він мав наді мною.

Але що лякало мене ще сильніше, ніж його друзі-психопати, ніж його вбивчі руки, то це те, що, хоча я боялася за своє життя, це мене збуджувало.

У цей момент я відчула себе живою. Кожна клітинка всередині мене відбивалася життєвою силою. Я могла б без страху стрибнути зі скелі, пограбувати банк. Я відчувала себе надлюдиною з адреналіном, що пробіг через мене.

Моє тіло все ще утримувало потяг, який я відчувала до нього в ніч на вечірці. Мій розум знав, як нечесно бути прив'язаною до такого хлопця, як він, мій мозок усвідомлював наслідки. Руйнування, яке він зробить.

Але моє тіло.

Моє тіло любило потік електрики. Ендорфіни.

Ризикувати життям, свободою - ось що я зазвичай робила відтоді, як мене навчили красти. Це був наркотик, з яким я зав'язала перед приїздом сюди, до якого я твердо вирішила не повертатися.

А руки Алістера Колдуелла здавалися найгіршим рецидивом.

Я ненавиділа його найбільше за це.

Думки про нього змусили мене потягнутися в кишеню толстовки, провести пальцем по об'ємній каблучці, яка колись прикрашала руку короля моїх жахів. Я відчувала заглиблення від його вигравіруваних ініціалів, обводячи їх знову і знову.

Я вкрала його на випадок, якщо нас уб'ють. Так поліція знатиме, кого шукати. Якби я падала, я б не впала сама.

Останні два дні я чекала, коли впаде другий черевик. Щоб побачити, як він входить до мого класу математики, прямує прямо до мене і душить мене голими руками. Закінчуючи роботу, розпочату в лісі.

Я не бачила жодного з них, і Ліру теж.

Тихі скрипи і стогони майже стародавньої бібліотеки викликають у мене тремтіння. Я швидко повертаю голову через плече, щоб переконатися, що позаду мене немає нічого або нікого.

Очі напружуватимуться в пошуках між рядами тьмяно освітлених книжкових полиць, майже очікуючи, що він ховається в тіні. Однак не було нікого важливого, лише інші студенти, які шукають матеріал.

Я відвертаюся на своєму місці, підтягуючи ногу на стільці, підвертаючи її під себе. Навушники у вухах, я повертаю погляд до ламінованих газетних статей.

Відділ генеалогії в шкільній бібліотеці виявився набагато ширшим, ніж я думала. Я прочитала сотні статей про історію цього місця і міста, на якому воно розташоване.

Здебільшого я шукала що-небудь із прізвищами Колдуелл, Ван Дорен, Готорн і Пірсон. Усе це було схоже на складну шахову партію, і я жахливо програвала, бо погано знала свого супротивника.

Наскільки я читала, кожен із них був нащадком перших засновників міста. Їхні сім'ї були переплетені з 1600-х років. Що означало старі гроші і ще старіші секрети. У той час як здебільшого нічого не стосувалося їх самих, було безліч повідомлень про їхні сім'ї.

Батько Сайласа був одним із найуспішніших власників технологій у світі. Він створив систему, яка захищала великі корпорації від злому. Здавалося, будь-яка компанія, яка заробляла гроші, інвестувала в Готорн Інкорпорейтед. У нього також було двоє молодших братів, які обидва навчалися в середній школі і були досить розумними, завойовуючи нагороди направо і наліво.

У родині Рука було повно адвокатів і суддів. Людей, відповідальних за врівноваження ваг правильного і неправильного. Як вони могли так помилитися з цим поколінням? Про його маму було небагато, і я навіть не була впевнена, що вона є.

Пірсони, без сумніву, були повіями уваги. Про Тетчера було небагато, що мене не здивувало, але його багатомільйонні бабуся і дідусь були всюди. Вони побудували імперію у сфері нерухомості, залишивши сільськогосподарський бізнес у п'ятдесятих роках. Але найбільшим скандалом навколо цієї сім'ї був батько Тетчер, який нині перебуває в камері смертників після вбивства тринадцяти жінок за чотири роки.

Я думала, що моя сім'я облажалася. Я була втіленням щастя порівняно з деякими з цих людей. Я маю на увазі, уявіть, що ростете сином серійного вбивці, не можете не замислитися над питанням, що це робить із дитиною.

Не можна не зрозуміти, як вона стала такою, ким вона є зараз.

Це також змусило мене замислитися над питанням, чи це генетика? Чи виховання? Чи є щось генетично закодоване в мозку Тетчера? Чи соціопатичні нахили проявилися тільки після того, як світ сказав йому, що він чудовисько?

Незважаючи на те, що в інших сімей було багато особливостей, Колдуелли виграли більшість статей, опублікованих у Пондероз Спрінгс.

Сторінки і сторінки їхньої історії. Як вони з'явилися з нічого і побудували спадщину. Первісна міграція в цей район була пов'язана з релігійною свободою, і завдяки цьому вони створили одне з найбагатших міст у світі. Ба більше, я дізналася, що в Алістера є старший брат на ім'я Доріан, і він, здається, любить бути в центрі уваги.

Зоряний плавець, який виступав із прощальною промовою в старшій школі і в Голлоу Гайтс, він виграв майже всі нагороди, які тільки можна придумати. Я мало не ахнула від того, наскільки вони схожі. Майже як близнюки, хоча Доріан був старшим. Головна відмінність полягала в тому, що Доріан був веселий, яскрава усмішка висвітлювала його риси, тож його темне волосся й очі не виглядали такими вже темними.

Тепер він жив у Бостоні за однією з найкращих програм резидентури в Сполучених Штатах і, згідно з цією останньою статтею, скоро стане хірургом.

Я не могла не дивитися на фотографію на першій сторінці минулої статті про родинні зв'язки: містер і місіс Колдуелл гордо стояли позаду Доріана, кожен із рукою на плечі, коли він сидів у кріслі перед ними. Увесь цей час Алістера відштовхували вбік, йому не приділяли ні тепла, ні уваги, нічого.

Він скрізь був чужинцем. У тому числі й навколо сім'ї.

- Гей, ти готова йти?

Я підстрибую, кладучи руку на серце, від швидкої зміни швидкості хочеться втратити свідомість. Я була так на взводі, неспокійна, все змушувало мене здригатися.

- Вибач, я не хотіла тебе налякати. - Ліра м'яко посміхається, її рука все ще лежить на моєму плечі.

Я швидко збираю дослідження, у які я занурилася, складаючи їх в акуратну стопку, і киваю.

- Так, давай повернемося до настання темряви. - Кажу я.

Зазвичай я була б не проти прогулятися кампусом уночі. Але зазвичай я не турбуюся і про чотирьох мудаків-вбивць, які затамували на мене злість.

Разом ми виходимо з бібліотеки. Миттєво я затягую одяг щільніше, щоб прохолодний вітерець не прорізав мене.

- Я знаю, що ти не хочеш про це говорити, але я думаю, нам потрібно. Нам потрібно придумати план, кому ми скажемо. - Мій голос перериває порожню тишу нашої прогулянки.

Для всіх, хто проходив повз, ми були просто двома дівчатами, які базікали про життя.

Я хотіла розповісти кому-небудь відразу після того, як досягла безпеки. Я все ще хотіла сказати комусь. Я відчувала, що зараз дуже вдалий час.

Єдина причина, через яку я цього не зробила, полягала в тому, що Ліра була непохитна в тому, наскільки жахливою була ця ідея.

Вона справді так боялася їх, що навіть думка про те, що вони дізнаються, що ми сказали щось, призведе її до нервового зриву.

- Знову. Я думала, ми домовилися не говорити про це. - Стогне вона.

- Ні, ні, ні. Ти погодилася. Я ніколи цього не говорила. Це наш обов'язок розповісти комусь. А як щодо сім'ї цієї людини? Ти не думаєш, що вони заслуговують на те, щоб знати про це?

Мене турбувала думка, що дехто зник. І сім'я сумує за ним, і ми ще нікому не повідомили.

- Ти не розумієш, Браяре. - Ліра знову каже мені, коли ми йдемо територією до нашого гуртожитку. Моя тонка куртка робить лайнову роботу, захищаючи шкіру від холодного вітру. Літо давно минуло, і осінь швидко настала.

- Я знаю, що в них є гроші, але вони не захищають їх від усього. - Сперечаюся в сотий раз. - Це не якийсь фільм Тарантіно. Людям такі речі не зійдуть із рук, якщо комусь розповісти.

- Так, якщо в тебе правильне прізвище, - видихає вона, швидко озираючись, немов перевіряючи, чи немає їх тут. - Вони сини сімей-засновників. У Пондероз Спрінгс усе по-іншому, ніж там, де ти виросла. Існує ієрархія, негласні правила, і одне з них - ці хлопчики недоторканні.

Усе це звучало так неймовірно. Чи були вони настільки захищені, що їм справді могло зійти з рук убивство?

- Я знаю про це все. Засновники родини. Багата хрінь. Я знаю. Ми можемо звернутися до влади за межами Пондероз Спрінгс. У нас є варіанти, Ліро. Ми не можемо просто дозволити їм піти з цим. Їхня спадщина не робить їх невидимими для закону.

Її обличчя холодне, серйозне, але я все ще бачу тінь страху в її очах. - Так, це так. Вони вищі за все це. Звісно, кожен із них ненавидить своє багатство і сім'ю за шкоду, яку вони завдали, але ці прізвища захищають їх від усього. Той факт, що нас відпустили, - це подарунок. Ти не знаєш, бо не росла тут, але вони зроблять усе, щоб захистити одне одного. Брехати, красти, обманювати, вбивати. Ми жувальна гумка під їхніми черевиками. Якщо справа не в тому, що вони потраплять до в'язниці або в тому, що ми живемо, вони не будуть довго думати, обираючи одне одного.

Мої конверси притискаються до бруківки, поки ми мчимо кампусом, а повз нас проходять інші студенти. Усі вони переймалися оцінками чи вечірками, а ми витягли коротку соломинку. Нас турбувало наше життя і те, що ми могли зробити, щоб так несправедливо проклясти Бога, що він кинув нас на шлях Хлопців із Голлоу.

Моя хватка на кільці Алістера міцніше стискається.

- Ну і що, ти справді хочеш залишити це при собі? Робити вигляд, що цього ніколи не було? Думаєш, ти зможеш це зробити? - Запитую я.

- Не засуджуй мене! Ти цього не розумієш, але так буде краще для нас обох. - Вона відповідає, прослизнувши через двері першою.

- Ліро, ми не можемо...

- Браяр! Я вже знаю, що відбувається, коли ти доносиш на таких, як вони. Коли ти розкриваєш секрети про ті сім'ї, про які тобі не місце говорити. - Вона простягає руку.

- Усе моє життя було зруйноване, бо моя мати думала так само, як і ти. І тепер вона через це гниє на шість футів під землею. - Її голос тремтить, нижня губа тремтить, коли вона повертається до мене обличчям у коридорі.

Мої брови хмуряться: - Про що ти говориш?

Я припускала, що її мати померла від серцевого нападу, можливо, в автокатастрофі? Який стосунок вони мають до смерті її матері?

Вона проводить рукою по своєму кучерявому волоссю, від дощу воно кучеряве, її пальці застрягають у ньому, і вона розчаровано зітхає.

- Я говорю про Генрі Пірсона. Батька Тетчера. М'ясник весни. Він убивав і ґвалтував жінок. Тижнями тримав їх у підвалі, просто щоб продовжити тортури якомога довше. Він робив невимовні речі з цими жінками. І оскільки моя мати намагалася бути героєм, намагалася бути схожою на тебе, вона була однією з тих жінок.

Мої очі розширюються, бульбашки шлункової кислоти викликають у мене нудоту.

Кілька тижнів тому це місце було мрією. Країна можливостей.

Це швидко перетворилося на мій найбільший кошмар.

- Вона бачила, як він поклав тіло у свій багажник, поки вона була на пробіжці. Одразу ж вона звернулася в поліцію, думаючи, що вони щось зроблять. Думала, вони захистять, - усміхається Ліра, сильно прикушуючи нижню губу, дивлячись у стелю.

- Але вона на власному гіркому досвіді засвоїла, що ніхто не може захистити тебе від когось подібного. Тут ніде сховатися. Не від родин засновників. - Гнівні сльози навертаються в її очах, збираючись у кутах, перш ніж кілька з них упадуть: - Я була там тієї ночі, коли він з'явився. - Намагаюся зв'язати ослаблі ниточки.

Я задихаюся, прикриваючи рот пальцями, наче це допоможе запобігти кінцю історії Ліри.

- Він вломився, і моя мама замкнула мене у своїй шафі. Я любила спати з нею, коли була маленькою. Вона спробувала покликати на допомогу, але це було марно, він здолав її. Я бачила, що він зробив із нею, Браяр. Я бачила, на що здатні такі люди, як вони. Я бачила смерть тієї ночі. Я лежала поруч із нею, поки наступного дня не з'явилася прибиральниця. Я бачила, як вона розкладалася і роздувалася. Я все це бачила. Я бачила, що сталося, і я намагаюся попередити тебе. Я намагаюся врятувати тебе, благаючи нічого не говорити. Це не закінчиться так, як ти думаєш.

Маленькі сльози капають з її очей, стікають по підборіддю на підлогу в коридорі нашого гуртожитку. Я навіть не знаю, що сказати. Як відповісти на щось подібне?

Протягом останніх двох днів я тільки й робила, що діставала її, казала, що мені потрібно вивільнити це з моїх грудей, але я ніколи не розуміла, що це може з нею робити.

Як відкриваю рота не тим людям, які впливають на її і моє життя. Я ніколи раніше не була в такому становищі, у владі когось іншого. Я нічого не могла зробити, щоб захистити себе чи Ліру. Ми не могли покликати на допомогу або простягнути руку. Ми були в цьому самі.

Я затримую дихання, простягаюся вперед і хапаю Ліру за руку, демонструючи свою підтримку. Це невідоме здуття живота. Вузли нервів і занепокоєння, бо я не знаю, що буде далі. Я не знаю, яким буде мій наступний крок, але ми мали зробити це разом.

Чи залишать вони нас у спокої? Чи закінчать вони розпочате? Що вони взагалі робили, вбиваючи когось? Що було такого в їхньому житті, що вони були настільки погані, що змусило їх повернутися до вбивства?

Це були нав'язливі запитання, на які я боялася ніколи не отримати відповіді.

- Добре, я зрозуміла. Я нічого не скажу. Обіцяю. - Я тихо шепочу, притягуючи її в міцні обійми. Хоча я не до кінця повірила своїм словам. Я б нічого не сказала, поки не була впевнена, що з Лірою нічого не трапиться.

Мої очі на мить заплющилися, думаючи про те, як жахливо це мало бути для неї. Кошмари, які їй, напевно, снилися, ненависть, яку вона повинна відчувати, спостерігаючи, як Тетчер вальсує кампусом. Знаючи, що його батько став причиною сирітства. У моєму животі була лють до нього.

Її руки обійняли мене у відповідь: - Як ти витримуєш, дивлячись на нього, Ліро? Чому ти все ще залишаєшся тут? - Запитую я. Якби це була я, мені здається, я б утекла з цього міста якомога швидше.

Вона трохи відсторонюється, витираючи сльози з обличчя: - Це важко пояснити, але я відчуваю близькість до неї, коли я тут. Піти звідси - все одно, що залишити її, я не думаю, що ще готова до цього.

Я можу сказати, що вона хоче сказати ще щось, щось мені не говорить, але я не виходжу за рамки. Я вважаю, що вона поділилася достатньо сімейною історією на сьогодні.

Коли ми йдемо до нашої кімнати, повертається тиша. Великими сходами на третій поверх. Я вже звикла до екстравагантних прикрас і надмірних формальностей. Це почало ставати нормальним. Хоча я тільки почала освоюватися, я знала, що, якщо ці безсонні ночі та спогади, які переслідують, продовжаться, мені доведеться перевестися на наступний семестр.

Я не могла залишатися тут, через постійне занепокоєння про те, хто за мною спостерігає. Який стояв за моєю спиною. Але я також не можу залишити Ліру на самоті відбиватися від голодних вовків.

Коли ми піднялися на верхню сходинку, у холі стояв галас, наприкінці довгого коридору, де ліворуч була наша кімната, стояв натовп сусідських дівчат. Їхні голоси відбивалися від стін і рикошетили до нас.

Починається цілковита паніка. Я знаю, що це не збіг, що вони стовпилися навколо нашої кімнати в гуртожитку, як не було збігом і те, що я відчула, що хтось спостерігає за мною в бібліотеці, до того, як з'явилася Ліра.

Вони спостерігали за нами. Грали з нами.

Хоча ні Ліра, ні я не бачили їх фізично з минулої ночі. Вони все ще були там. Блукаючи в темряві. Терпляче чекаючи ідеального моменту для удару. Влаштовують засідки на хижаків, тварин, які ловлять свою здобич потайки і заманливо.

Минулої ночі вони стали істотами-переслідувачами за потребою. Але я знала так само добре, як і вони, такі люди, як вони, не переслідують. Вони чекали. Моменту несподіванки у своїх інтересах, щоб завдати удару, коли найменше цього очікуєш, і страх знову запалився в очах.

Ось що робить полювання для них захопливим.

Я не дозволяю своїм страхам утримати мене від з'ясування того, що саме привернуло загальну увагу. Те, що було настільки цікавим, змусило всіх просочитися зі своїх місць у коридор після довгого навчального дня.

- Вибачте, - бурмочу я, розступаючись між тілами. Прокладаю свій шлях через них із Лірою за мною по п'ятах. Її кроки були менш тривожними, ніж мої, наче вона вже знала, що на неї чекає.

- Що це?!

- Чортові дивачки!

- Смердить!

Один-єдиний цвях простромив череп освіжованої та розрізаної тварюки. Його тіло середнього розміру звисає з цвяхів, струмінь темної рідини стікає по дверях і застигає краплею на підлозі. Запах перебродив через спеку, що вирує коридором.

Гниюче м'ясо і дикі наміри просочилися в моє тіло. Моя шкіра вкрилася мурашками від неминучості. Мої долоні спітніли, у роті пересохло, а серце стукало в грудину, як барабан. Я протиснулася всередину, схопившись за ручку дверей і відчинивши їх.

Я гарячково попрямувала до клітки на столі, відкрила кришку і клацнула язиком. Надія розпадається в грудях. Моя мила повністю біла дівчинка не вибігає зі свого притулку за частуванням, як зазвичай.

У розпачі я кидаюся по гойдалках і будиночках, обшукуючи весь простір її будинку. Ридання виривається з мого горла, коли я піднімаю металеву клітку, люто жбурляючи її на землю. Осколки розлітаються по підлозі.

Я ніколи в житті не відчувала такої люті. Ніхто ніколи раніше не робив зі мною нічого подібного, не входив у мій простір і не крав у мене. Я завжди була тим, хто брав. Я контролювала, що хтось може зберегти, а що ні.

- Браяр... - шепоче Ліра позаду мене, мої плечі здіймаються й опускаються від важкого подиху, сльози стікають по моїх щоках. Мій зір затуманений гнівом і болем. Її очі сумують за мною, але частина її хоче сказати мені, сказати, що я тобі говорила. Я бачу це.

Я обертаюся, бачачи, що весь поверх дивиться на мене, як на циркову виставу. Я хочу кричати, кричати на них, щоб вони забиралися до біса, і я збираюся це зробити.

Але я бачу папір. Білий папір під моїм дохлим щуром, який звисає з дверей. Я витираю сльози тильною стороною долоні і йду до дверей, дівчата від них відскакують від моєї агресивної натури.

Я зриваю записку зі стіни, дивлячись на слова, надряпані темно-червоним, без сумніву, кров'ю. Підпису не було, нічого, бо він знав, що я дізнаюся, від кого вона. Це було не від Рука, не від Тетчера і не від Сайласа.

Ні, це було від того з темними очима.

Я йду за своїм, Маленька Злодюжка. А поки мовчи.

Алістер

Поп-поп, поп-поп.

Різкий звук поширюється повітрям, і мені не потрібно нікому надсилати повідомлення, щоб дізнатися, де вони. Важкий металевий феєрверк відлунням віддається відлунням, коли я йду по задній стороні будинку Сайласа до заднього двору, де є частина простору, присвячена одному з його численних позакласних занять.

Місце, куди, як ми знаємо, він іде, коли голоси стають занадто гучними. Коли речі в його голові починають просочуватися в реальний світ. Стрільбище, яке спроектував для нього батько, просте, мішені в різних дворах, будка, за якою ми маємо стояти, і обладнання для забезпечення безпеки, до якого ніхто не торкався. - Двісті баксів кажуть, що ти не встоїш перед п'ятнадцятиярдовою мішенню. - Чую, як Тетчер говорить, коли пістолет перестає стріляти.

- Зробіть п'ять, і угоду укладено. - Рук торгується.

Лунає швидке рукостискання, і я знаю, що маю щось сказати. Сказати їм, що це нерозумно і нерозважливо, будь-хто інший сказав би. Якби я був хорошим другом, я б так і зробив. Нам не потрібно, щоб когось застрелили на додачу до того лайна, що в нас на тарілці, але якщо вони роблять ставку, я знаю, хто стріляє.

І не пропускає.

Завжди.

Листя почало падати на землю, шарудячи під ногами, поки я йду до будки. Я спираюся руками на лавку, спостерігаючи за ними. На подив Сайлас зняв свою чорну толстовку з капюшоном, сіра футболка натягнула його масивні плечі.

Він завжди ховається. Ніколи не з тих хлопців, які ходять або хваляться. Задоволений бути на задньому плані, але коли він у своїй стихії, коли він робить те, що йому подобається, він любить виставляти напоказ свої таланти.

Рук тримає пакетик чіпсів і йде стежкою серед відкритих дерев, що стоять перед чорно-біло-червоною мішенню у формі верхньої частини тіла людини. Він повертається до нас обличчям, посміхаючись.

Немає жодного страху. Ніякого занепокоєння. Просто хвилювання від адреналіну, який ось-ось прийде. Коли долаєте перешкоди, які ваш мозок дає вам, коли присутня лякаюча ситуація, коли стикаєтеся з панікою віч-на-віч, страх може стати найкращим афродизіаком у світі.

Це називається потоп.

Підвищення рівня ендорфінів у системі. Змушує шкіру поколювати і серцебиття. Ось чому у світі є адреналінові наркомани. Тому що їм подобається боятися. Порив смерті.

Щось, до чого в усіх нас є смак у тій чи іншій формі.

Сайлас перезаряджає свій магазин новою обоймою, клацання і брязкіт пістолета - єдиний звук, який виходить від нього, навіть коли він спостерігає, як Рук посміхається перед ним, як нахабний виродок.

У той час як Сайлас зібрав чималу колекцію зброї за ті роки, що я його знаю. У нього був фаворит. Той, який він використовував найчастіше, той, який йому дали в п'ятнадцять.

Ствол Desert Eagle .50 ловить сонячне світло, дві фрази на кожному боці свідчать:

Timebomala зліва.

Vallistuaumbram праворуч.

У перекладі з латині: - Не бійся зла. Тінь і долина твої.

Його подарувала Розмарі на день народження. Виготовлене на замовлення руків'я з червоним черепом і полірований хромований ствол коштували не менше трьох тисяч. Це був ідеальний подарунок для когось на кшталт нього, свідчення їхніх стосунків і зв'язку, який вони поділяли.

Зв'язок мав тривати все життя, але був жорстоко розірваний у них обох.

З легкістю він піднімає пістолет, масивна напівавтоматична зброя не була чимось, чим я коли-небудь був шанувальником. Я вважав за краще мати повний контроль над руйнуванням, до якого я причетний. Зброя здавалася занадто безособовою. Не кажучи вже про те, що вистрілити з цієї штуки було все одно, що вдарити молотком по руці.

Проте, він зробив це легко. Простий. Начебто нічого не було.

Спираючись на лікті, я чекав, спостерігаючи, як він підняв праве плече трохи нижче щоки, майстерно тримаючи пістолет перед собою. Рук широко розкинув руки, даючи Сайласу можливість стріляти навколо себе.

Пауза для драматичного ефекту, перш ніж пістолет почне стріляти. Ледве відводячи руки Сайласа назад, він стріляє знову і знову, коригуючи і направляючи приціл, щоб промайнути повз тверде тіло Рук.

Щойно пістолет спорожніє, він спрямовує його на землю. Зламавши шию, він озирається на свою зручну роботу.

Ми всі спостерігаємо, як Рук відходить від цілі, ідеальна лінія кульових отворів відзначає його силует позаду нього. Я думав, що він порожній, поки Сайлас не вистрілив ще двома кулями, пробивши дві дірки в чіпсах.

- Намагався трохи з'їхати з вершини, та ти що, придурок? - Рук дражнить, дуючись, що його закуска тепер зіпсована.

Примарна усмішка з'являється на обличчі Сайласа, і я трохи посміхаюся. Перша справжня емоція, окрім люті чи муки, очевидна, яку я бачив відтоді, як померла Роуз.

Рук був хороший у цьому. Змушуючи Сайласа посміхатися, змушуючи забути про біль на окремі миті.

Він потребував цього. Потрібен його друзям. Йому потрібно було знати, що з ним усе буде гаразд, і що ми будемо поруч, якщо він не буде.

- Плати, сука. - Рук простягає руку Тетчеру, який засовує руки в штани і перебирає хрусткі стодоларові купюри, кладучи їх собі на долоню.

- Шкода, що він промахнувся. Я сподівався на трохи крові.

- Звичайно, сподівався, Дракуло. - Каже він, складаючи гроші в задню кишеню.

Я проводжу язиком по верхніх зубах: - Не те щоб мені не подобалося проводити час із вами трьома, але з якої причини я отримав повідомлення 911? - Кажу вперше з моменту приїзду.

Цього вечора я планував піти в Піку, але отримав повідомлення про термінову нараду від Сайласа, який рідко навіть листувався в чаті, тож я знав, що це повинно бути важливо.

Тетчер першою впізнав мене: - Це про твого маленького вихованця.

Браяр Лоуелл.

Не домашня тварина. Просто ціль.

Я не хвилювався, що вона відкриє свій красивий рот, я уважно стежив за нею і за її подругою. Свідоцтво моєї здатності залишатися поза увагою, бо вони обидва не могли перестати озиратися через плече.

Особливо Браяр.

Вона відчувала мене там, і я думаю, що це зводило її з розуму, вона не могла знайти мене, коли відчувала мій погляд на своєму тілі. Ховалася в тінях бібліотеки, крізь вікна своїх класів. Я спеціально стежив за тим, щоб вона не пробурмотіла жодного слова.

Я не збирався робити нічого серйозного, поки це не стане абсолютно необхідним. Поки я не помітив, що життєво важлива частина мене відсутня. Я думав, можливо, я загубив його в шумі, але коли кайф вщух, я зрозумів, що не загубив його.

Його в мене забрали.

Її липкі пальці від багаторічного злодійства вкрали мою каблучку. Дівчина, яка швидко перетворилася з наївного спостерігача з очима-калейдоскопами на жінку, що вкрала в мене.

Я потер палець там, де раніше сиділа моя зникла каблучка, відчуваючи себе голим без неї. У гніві я вирішив убити двох зайців одним пострілом.

Пробрався в її кімнату до того, як попрямував до бібліотеки, щоб поспостерігати за нею. Я планував розгромити це місце, щоб знайти те, за чим прийшов, але коли його ніде не було, я обрав варіант Б.

Доведи свою точку зору і переконайся, що вони обидва знають, що станеться, якщо вони хоч слово розкажуть про те, чому стали свідками.

Я навіть не знав, що в неї є домашня тварина. Це була удача з мого боку і серйозна незручність для неї.

Звичайно, я дозволив Тетчеру зняти шкуру з тварини, вважаючи, що було б грубо не включити її в таку криваву справу.

Я не бачив її обличчя, коли вона його знайшла. Але я чув її гнівний крик, гуркіт розкиданих по кімнаті речей, поки я чекав біля підніжжя сходинок її коридору.

Цей гнів був повністю моїм. Я зробив це з нею. Підпалив її дупу. І я володів кожним дюймом цієї емоції. Усіма її емоціями.

- Що щодо неї? -запитую я, стискаючи кулаки від необхідності повернути те, що мені належало.

- Сайлас, нарешті, потрапив до бази даних доступу до шкільних пропусків, - каже Рук. - Через косяк і дві упаковки дорітос ми дізналися, що дядько Браяр, Томас Рід, - професор біології.

- А з чим саме пов'язане вивчення організмів? - Я кажу не вслід.

- Подивися на себе, Алі, уважно слухаєш у класі. Мама й тато були б такі горді. - Тетчер дражнить, я сточую корінні зуби.

Мама й тато можуть відправитися в пекло.

- Ти, блядь, скажеш мені, що ти знайшов?

- Томас Рід крав у хімічну лабораторію більше, ніж будь-який викладач природничих наук в університеті. - Сайлас каже, клацає металевий дзвін. Мене трохи шокує те, що він насправді говорить.

- За останні два роки він був там у неробочий час, о першій годині, о другій ночі. Сотні разів.

Я облизую нижню губу: - Отже, ми думаємо, що це вчитель, який надіслав повідомлення Крісу? Не кажучи про очевидне, але що, якщо Кріс просто збрехав, щоб ми його не вбили? Що, якщо він справді той, хто це зробив?

Я ненавидів грати в це лайно з підключенням точок. Я відчував себе корумпованим детективом, а бути поліцейським було не тим, чим я коли-небудь прагнув бути.

- Навіщо тоді розповідати про підсадку тіла? Якби він хотів збрехати, хіба він не став би просто заперечувати все це? Крім того, якого вчителя ти знаєш, який прямує до хімлабораторії о другій годині ночі? Було б розумно, якби він був, але ми не можемо відрубати йому голову, - Рук злісно посміхається, - Поки що.

- Але це зачіпка. Ми можемо спостерігати за ним, стежити за ним, поки не отримаємо потрібні нам докази. - Продовжує він.

Запальничка Рука клацає, полум'я загоряється на кінчику його сигарети. - І ми думаємо, що його улюблена племінниця замішана в цьому або, принаймні, знає про це. Я маю на увазі, подумай про це, - він вдихає.

- Вона на мілині, як у клятому жарті. Думаєш, стипендія - це те, за що платять за Голлоу Гайтс? Як вона взагалі туди потрапила, це ще краще питання. Вона не є винятково розумною чи дико обдарованою. Мабуть, у Томаса було чимало ниточок, за які він міг потягнути, щоб привести її сюди. За такі гроші його непоказна племінниця може вступити до престижного університету. Такі гроші, якими платять за мовчання людей.

Я схрещую руки на грудях, жуючи внутрішній бік щоки.

Це була вагома причина піти за нею. Жорстка.

Щоб показати їй, як це, коли ти вплутуєшся у справи з людьми, яким наплювати, жива ти чи помреш.

Ідеї затріщали. Думки спалахнули.

Зображення її широко розкритих очей, просочених непролитими сльозами і панікою. Її рожева нижня губа тремтить, коли вона обмірковує кожне життєве рішення, яке вона коли-небудь приймала до цього моменту.

Я збирався забрати в неї все.

Її радість. Її друга. Її секрети. Її страх.

Усе це було моїм. Усе моє, щоб вкрасти.

- Ага. Я з вами, але її навіть не було в Пондероз Спрінгс, коли Роуз убили. І я сумніваюся, що її дядько буде говорити з нею про вбивство дівчаток.

Однак мені потрібно було діяти обережно. Якщо ми нападемо не на тих людей, наступимо не на ті ноги, заподіємо шкоду не тій людині, вся ця операція закінчиться рівно за двадцять секунд.

- Ти захищаєш її?

Я кинув погляд на Тетчера, його руки були схрещені на грудях, що відповідало моїй позі. Вітер розвівав його зализане назад крижане волосся. Сіра водолазка і чорний піджак робили його старшим. Складнішим. Це був просто ще один шар його процесу залякування.

Дивитися. Грати. Але всередині можна спокійно гнити.

Всередині можна бути настільки злим і зловісним, наскільки забажаєте. Тетчер вірить у маску. Приховування світу від того, що відбувається під поверхнею.

Я ні.

Я ношу, хто я. У мене немає причин приховувати.

Він вписується в соціальний харчовий ланцюжок зовнішнім виглядом і спілкуванням. Але ми єдині троє, хто бачив, що насправді ховається під крижаною шкірою Тетча.

І оскільки ми це знаємо, тому що ми поставили його в невигідне становище, він зневажає можливість зради. Бути зрадженим.

- Звучить так, ніби я її захищаю, придурку? Я просто констатую факти. - Я сердито хмурю брови, виходячи з-за кабінки, щоб ми опинилися на рівних.

Якщо й було щось, що я ненавидів, то це сумніви в моїй лояльності. Особливо їм.

Рук кладе руку мені на груди: - Тихіше, хлопці. Ніхто не отримує трусики в пачку. Я не кажу, що вона знає про вбивство. Просто хочу сказати, у мене гарне передчуття, що вона щось знає про наркотики. Маю на увазі, - він усміхається,

- Просто подивіться на її записи. Не зовсім законослухняний громадянин.

- Ну, не у всіх із нас є татусі, які очищають наші записи. - Тепер Тетчер просто мудак. Він повністю усвідомлює ціну, яку Рук платить наприкінці дня за цю послугу свого батька.

- Як щодо того, щоб сьогодні не торкатися татових проблем, Американський Психопат?

Я завжди захоплювався цим у Руці. Його здатність сміятися над болем, жартувати над чимось, що будь-кого іншого розсердило б.

Приєднуючись до веселощів, я саркастично нюхаю повітря: - Не звертай на нього уваги, сьогодні тиждень акул. - Я штовхаю Тетчера плечем з усмішкою і сміхом.

Завжди той, хто готує його, і той, хто любить його брати, в його очах з'являється роздратування. Так само, як він піднімає обидва пальці до кожного з нас.

У нас був напрямок, був інший план, інша людина, яка нас цікавить. Як це не дратувало, ми наближалися. Кожна відмітина на нашій душі, вся кров, яку ми пролили, зрештою того варті.

І тепер, я міг би мати трохи більше задоволення з ним.

- Тепер нам потрібно набратися терпіння, - кажу я, переконавшись, що всі мене слухають, - ми спостерігаємо за Томасом. Подивимося, як він рухається, що він робить.

- А дівчата? - запитує Тетчер.

- Ми налякаємо їх. Робіть те, що нам потрібно, щоб забезпечити їхнє мовчання. По ходу справи отримаєте будь-яку інформацію від Браяр. Але ми поки що не піднімаємо на них руку. - Попереджаю я.

Ми повинні були дорости до цього. Якби вони були настільки параноїками, що ледь могли кліпати від страху, ті секунди із заплющеними очима були б моментом, коли ми атакували б. Примусьте їх відчувати, що кожен момент, який ми спостерігаємо, завжди тут. Готовий до стрибка.

Я хотів, щоб їх переслідували. Я хотів, щоб вони скам'яніли і були охоплені жахом.

Тільки тоді, коли в нас будуть потрібні докази, ми зможемо закінчити те, що почали.

Найбільш схвильоване, що я відчував за довгий час. У мене вирує кров, у мене течуть слинки.

- Хто не любить невелику прелюдію перед головною подією? - Рук ворушить бровами, намагаючись за власним бажанням забрати пістолет у Сайласа, який дивиться на нього за те, що він навіть доторкнувся до нього.

Ми повинні проявити творчий підхід. Ми повинні бути зловісними і потайними.

Ми збираємося змусити їх побажати, щоб ми їх прикінчили, просто щоб відпочити від жаху, який стрясав їхні тіла.

Це було те, заради чого я жив.

Браяр

Я офіційно зіткнулася з екстремальною депривацією сну. Я почала сильно відчувати наслідки безсоння після сорока восьми годин. Занепокоєння, дратівливість і навіть початок галюцинацій у пізні години ночі. Чую звуки кроків, скрип дверей, бачу тіні у своїй порожній кімнаті в гуртожитку.

Навіть коли я лягала в ліжко, мої очі відмовлялися закриватися. Мій мозок одержимий бадьорістю і пильністю. Я не хотіла давати їм шанс спіймати мене вразливою або в невигідному становищі.

Мені здавалося, що якби я завжди була бадьорою, то була б готовою в будь-який момент.

Минуло кілька днів відтоді, як мій дохлий щур заворушився біля дверей. Шепіт усе ще був дуже гучним, і люди говорили про мене за моєю спиною в класі, але я навчилася повертатися до себе колишньої. Блокувати все, що було сказано, і справді просто почала покладатися на підтримку Ліри, яка, на щастя, була в порядку і теж спиралася на мене.

Вона розібралася з безладом на дверях, швидко помістила Аду в коробку і витерла пролиту кров. Разом ми поховали її біля підніжжя дерева за однією зі шкільних будівель, влаштувавши їй невеличкий похорон, перш ніж повернутися до нашої спальні та заспівати дивитися фільми про Гаррі Поттера.

Я намагалася залишатися оптимістом, але це не допомогло. Кожен день здавався черговою грою в очікування, ще одним днем, коли краєм ока я помітила рух тіні, але, повернувшись, побачила, що там нікого немає.

Учора я обідала з дядьком Томасом, який був сповнений енергії і весь час базікав. Що було чудово, це означало, що все, що мені потрібно було зробити, це посміхнутися і кивнути головою. Він чув від моїх учителів, що я добре вчуся, і був радий, що я добре пристосовуюся.

І хоча я хотіла сказати йому, але обіцяла Лірі, що не буду. Тому я тримала все при собі, ковтаючи несмачну їжу, поки він продовжував говорити про майбутній щорічний шкільний захід, на який я не хотіла йти.

Однак я сказала йому, що піду, сподіваючись, що це просто якісь збори. Я була не в настрої робити будь-що, крім уроків і ховатися у своїй кімнаті в гуртожитку.

Тепер я жила в постійному стані невизначеності, завжди задаючись питанням, коли це закінчиться.

Сьогодні після занять я вирушила до бібліотеки, щоб позайматися, але швидко зрозуміла, що тепло обігрівача всередині великої будівлі та мої втомлені очі, які намагаються читати, були жахливою ідеєю, тому що в підсумку я заснула на одній зі своїх книжок і бачила сон.

І як завжди про нього.

Не його злі друзі, які ходять із гордо піднятою головою та посміхаються, наче чеширські коти, ходячи кампусом. Навіть той, хто думає, що клацати запальничку - це риса характеру, з яким я ділю клас.

Я тільки мрію про нього.

Я не знаю, що такого в його поведінці, що випрямляє мій хребет або як він може змусити мої почуття загостритися, як у переляканого кошеняти. Я ніколи не боялася людини так, як його.

Було щось в Алістері Колдуеллі, що змусило мене запанікувати. Щось усередині нього було таким темним, таким проклятим, що волало до самих глибин моєї душі. Те, як він дивився на мене з іншого кінця двору, ніби знав кожну деталь мого життя.

Що змусило мене підстрибнути, що змусило мене напружитися, моє минуле, звідки я родом. Він дивився на мене так, ніби знав усе. Що я збираюся зробити, ще до того, як я зроблю.

І він знав, що я вкрала в нього.

Озираючись назад, я не була впевнена, що вирвуся з його рук живою, і мені потрібно було щось на тілі, щоб вони знали, хто мене вбили, я не крала, бо хотіла. А тому що довелося.

Я також не могла підійти до нього і кинути в нього каблучку.

Мені подобалося мати цю перевагу над ним.

У мене було те, що він хотів. Щось, що йому було потрібно. Якби він хотів його повернути, йому довелося б вирвати його з моїх мертвих рук. Я відчувала, що ставлю його в невигідне становище, можливо, меншою мірою, ніж він мене, але все одно в невигідне становище.

Прокинувшись від швидкого сну, я пішла поплавати, холодна вода шкільного басейну розбудила мої м'язи і дала такий необхідний заряд енергії. Було приємно зробити щось звичайне з мого старого життя. Я була чудовим плавцем у старшій школі, не так уже й важливо було бути новачком або кимось іще, тому що в мене було неправильне прізвище, але я була хороша.

Моє волосся пахло хлоркою, коли я закінчила, мої нігті були підстрижені, і хоча я нервувала, що душ викличе в мене сонливість, мені потрібно було змити воду з басейну.

Тож я одягла одяг поверх мокрого купального костюма, плануючи пробігти всю дорогу до гуртожитку, перш ніж пірнути під гарячу воду, яка заспокоїть мої м'язи. Я здригнулася від такої перспективи, штовхнувши двері більярдного залу, розпочинаючи свою прогулянку кампусом.

Вітер різко кусає мою шкіру, мурашки по шкірі з'являються автоматично. Мої ноги мчали по землі, охоплюючи стільки землі, скільки я могла з моєю швидкою ходьбою. Я бачила, як світло виривається з верхнього вікна дверей у хол мого гуртожитку майже в безпечне місце, коли на мої плечі опустився холодний холод.

Я занадто пізно відчула присутність когось позаду себе. Сонце сховалося, я була зовсім одна, і в моєму животі кипіло бажання закричати. Я швидко обернулася, готова побачити те, що я завжди роблю, нічого.

Він не дозволяє мені бачити його. Він просто залишається досить довго, щоб я знала, що він спостерігає.

Хоча я готова. Готова.

Я стискаю кулаки, повертаючись на п'ятах, коли відчуваю, як він наближається до мого тіла,

- Бр... - я чую початок свого імені з його рота всього за секунду до того, як вдаряю кулаком вгору, сподіваючись, що торкнуся його обличчя.

Мої суглоби миттєво пульсують, моє обличчя спалахує жаром, коли я бачу скуйовджене золотисте волосся.

О Боже.

- Якого хріна! -шипить Істон, тримаючись за щелепу там, де я завдала найкращого правого хука у своєму житті. Ронда Роузі була б горда.

Серце прискорено б'ється, нерви і швидкість від переляку божеволіють. Я закриваю рот руками, - О, чорт забирай. Боже мій, мені так шкода. - Бурмочу я.

Він повертає голову до мене, все ще тримаючись за обличчя і потираючи червону пляму на вилиці.

- Чортова дівчина. Не хотів би зустрітися з тобою в темному провулку. Він жартує крізь біль, і я нервово сміюся.

- Мені так шкода, я не хотіла, я просто, я думала, що ти... - Я завмираю, думаючи, що краще не закінчувати це речення так, як я хотіла.

- Думаєш, я...? Грабіжник?

- Щось на кшталт цього, з тобою все гаразд? - стурбовано запитую я. Мені здається, що я щойно вдарила хлопця, який більше за інших покладається на своє обличчя. Дихаю, намагаючись заспокоїтися.

- Я виживу. Найкраще питання, з тобою все гаразд? Ти виглядала серйозно наляканою.

Я тривожно проводжу руками по обличчю, зітхаючи: - Я втомилася, ось і все. Погано сплю, голова паморочиться.

Він розуміюче киває, почервоніння наростає, і я знаю, що до ранку з'явиться синяк. - Якщо тобі від цього стане легше, думаю, я зламала суглоб. - Я піднімаю руку, щоб він міг бачити вже розпухлий суглоб.

Він із легкістю хапає мене за руку, не даючи мені часу навіть здригнутися. Опустивши очі, щоб оглянути мої суглоби. Його великий палець торкається чутливої шкіри, і я злегка здригаюся.

- Я думаю, ти могла його зламати; Хочеш, я принесу тобі льоду? - Він видихає слова на мою руку, його губи ближче, ніж потрібно. Я відчуваю тепло його шкіри поруч зі своєю, швидко прибираючи руку.

Я вкрала багато речей.

Блендер, телевізор, годинник, я навіть батарейки з пультів вкрала.

Хлопці - це не те, що я планую додати до списку.

- Зі мною все буде гаразд, лише невелика подряпина. Ти можеш просто сказати Мері, що інший хлопець завтра матиме гірший вигляд, ніж ти. Я прослизаю всередину, м'яко посміхаючись.

- Ага, - киває він, по-чоловічому чухаючи потилицю, - спробую. Утім, усе добре, мені не слід було так наїжджати на тебе, я думаю, що всі зараз трохи налякані.

Ось воно знову.

Паніка.

- Навіщо? - Я ставлю запитання, на яке я впевнена, що знаю відповідь.

- Асистент вчителя, Кріс? Той, що для нашого класу прикладної математики, зник. Минуло кілька днів, і тепер Кароліна Віттакер зникла. Її батьки повідомили про це вчора, усі в шоці. Це місто любить розпалювати чутки й лякати немісцевих мешканців своїми історіями про привидів, - він посміхається, - вони, напевно, просто покинули це місце, це не перший випадок, коли на когось вплинув тиск Пондероз Спрінгс.

Я вже вдарила його по обличчю, і тепер я відчула бажання плюнути на його черевики. Уперше відтоді, як ми побачили вбивство, хтось згадав про це мені.

У мене повністю пересохло в роті. Моя голова наповнилася образами змій, що повзають по всьому його тілу, їхні гострі ікла встромляються в його шкіру. Дивитися, як кров ллється водоспадом з його горла. Звуки його булькання про його життя.

Я тремчу, відступаючи від Істона, мені потрібно потрапити до своєї кімнати в гуртожитку.

- Так, напевно, просто потрібно було відпочити від школи або щось у цьому роді. - Відповідаю я: - Мені потрібно повернутися у свою кімнату, побачимося завтра в класі.

Вчепившись у лямку сумки, - І мені шкода за твоє обличчя! Колись я винагороджу тебе відповідями на домашню роботу. - Я поспішаю, бажаючи піти від цієї розмови.

Він невпевнено хмурить брови. Напевно, думав про те, яка я дивна, з огляду на те, що я вдарила його по обличчю і втекла, як курча, з відрубаною головою.

Я повертаюся спиною, пересуваючи ноги в бік свого коридору.

- Браяр! - Він кличе позаду мене.

Повертаю шию, щоб подивитися на нього: - Так?

- Будь обережна. Тут не всі такі, за кого себе видають. - Він піднімає руку в повітря, потираючи середній палець, натякаючи на каблучку, яка прикрашає мій власний. Я забула про нього, забула, що вдягла його після купання, бо в мене не було кишень.

- Ага, дякую. - Повторюю я, зникаючи в безпечному коридорі мого гуртожитку.

Великий. Ідеальний.

Тепер він думає, що я з Алістером. Давайте просто додамо це до списку речей, які не повинні відбуватися в моєму житті просто зараз.

Я майже біжу до себе в кімнату, намацуючи шлях до дверей. Усе починає кружляти, я не встигаю за швидкістю речей. У кімнаті темно, крім приліжкової лампи Ліри, тьмяне світло відкидає тінь на її спляче обличчя. Книга, яку вона читала, лежить у неї на грудях, поки вона мирно спить.

Що б я віддала, щоб зробити це.

Щоб він не снився.

Щоб не думати про нього.

Я замикаюся у ванній, біжу в туалет, де різко падаю на коліна. Вони втикаються в плитку, поки я спорожняю те небагато, що є в моєму тілі, у білий унітаз.

Мої ребра напружуються, горло вже болить від шлункового соку. Мої очі заплющуються, коли позаду них мерехтять статичні перешкоди. Усі змії. Уся кров. Звук їхнього виття від сміху, коли вони переслідували нас через ліс.

Для них це була гра.

Вони, ймовірно, вбили Кріса тільки заради забави. Жарт. Їм так набридли їхні гроші і статус, що довелося підняти ставки. Знання їхніх прізвищ врятувало б їх від будь-якої негативної реакції, яку вони отримали.

Вони навіть близько не підійшли б до того, щоб їх спіймали, бо в усьому цьому хаосі є розрахунок. У них на все є причина, план, вони завжди планують наступний крок.

Я не встаю, поки не буду впевнена, що закінчила, тільки тоді я починаю скидати одяг і залажу в білий душ.

Засунувши накрохмалену пластикову фіранку, я заплющую очі й піднімаю голову до душової лійки, а мої пальці перетворюють холодний метал на палюче гарячу воду. Я хотіла стерти з себе спогади.

- Ем-м-м. - Я різко задихаюся, вода шокує мій організм, мої замерзлі пальці ніг жалять під жаром. Я мало не застогнав

а від того, як добре це було. Опускаю голову, дозволяючи потоку стекти по спині й покрити волосся.

Я відчувала, як кожна крапля відскакує від моєї шкіри, тиша, якщо не брати до уваги отруйний стукіт води, що шльопає плиткою під моїми пальцями ніг. Я зосередилася на своєму диханні, на рідині, на тому, як мені тепло.

Оскільки це сталося, я замислилася над тим, чому вони скоїли вбивство. Невже їм було так нудно? Чи щось іще трапилося?

Чи справді люди народжуються монстрами? Чи вони були створені для того, щоб бути такими?

А з тією дівчинкою, Кароліною, вони ж нічого б із нею не зробили, чи не так? Що змусило мене задуматися, якщо вони щось зробили з нею, чи були вони причиною того, що дівчина Сайласа виявилася мертвою?

Я не можу уявити, щоб хтось був настільки жорстокий, що вбив би власну дівчину, але я ніколи не бачила нічого подібного цим чотирьом хлопцям, тож усе можливо.

Будь-що.

Я була стороннім спостерігачем за таємницями і зрадою цього міста. Я була в невигідному становищі, Ліра знала всі тонкощі. Усе, що я знала, це те, чого я вчилася день у день, і цього було недостатньо, щоб підготувати мене до них.

Мої пальці розчесали сплутане волосся, пара від води очистила мої груди. Я розплющила очі, збираючись схопити шампунь для волосся, але мене буквально засліпив червоний колір.

Спочатку я подумала, що в мене кровоточать кісточки пальців, але її було занадто багато, навколо мене було так багато крові, що ніяк не могло бути від мене, я була б мертва.

Це було схоже на щось із кошмару.

Мої руки були вкриті тонким шаром темно-червоної рідини. Вона лилася по моєму обличчю, потрапляючи в очі, роблячи все розмитим. Колір крові огорнув мене.

Я відкидаю волосся вліво, спостерігаючи, як воно розбризкується по білій плитці, що стікає вниз і спрямовується до каналізації. Я розмазала її по руках, по животу, здивовано дивлячись на те, як багато її було. Якою товстою вона відчувалася на моїй гладкій шкірі.

Моє серце шалено калатало, стукало, стукало, стукало і намагалося бігти, рятуючи своє життя.

Незважаючи на те, що вона була майже без запаху, запах заліза і старих монет обпікав мені волосся в носі. Це здавалося занадто реальним. Усе це здавалося таким реальним.

Я згадала Кріса і всю кров, яка струменіла з його шиї. Це була моя карма за те, що я нічого не сказала, за те, що дозволила йому померти, як забитій тварині.

Сльози змішалися з малиновою водою, моє горло забилося від занадто великої кількості емоцій. Але незабаром ворожість наростає. У мене в шлунку пузириться і піниться, бо я знаю, що це не карма. Це зробив хтось із двома руками і двома ногами, а не доля чи якесь божественне втручання.

Я почувалася нерозумно, сумніваючись у них. За те, що сумнівалася в тому, на що вони готові піти, щоб забезпечити нашу співпрацю. Вони знову були в нашому гуртожитку. Показуючи, як легко вони могли проникнути в наш дім і виходити з нього, доводячи, наскільки ми насправді були незахищеними.

Мої руки тягнуться до душової форсунки, відгвинчуючи і розкриваючи на частини. Всередину засунуто п'ять підроблених пластикових капсул, з яких капає фальшива кров. Я жбурляю насадку на підлогу, не піклуючись про те, що розбуджу Ліру.

Я знаходжу плитки для підтримки, кладу на них обидві руки й опускаю голову, глибоко дихаючи.

Вона стікає по мені річками і калюжами, розбивається об мою шкіру і просочується в каналізацію. Червоний колір насміхається наді мною.

Їхній спосіб сказати мені, що в мене кров на руках. Показуючи мені, що я не невинна в цьому. Я бачила, як вони зробили це з тією людиною. Я не кликала на допомогу і не кричала їм, щоб вони зупинилися, я просто дозволила цьому статися.

Кров Кріса покривала мої руки так само, як і їхні. Я була винна. Я була не кращою за них, і вони хотіли, щоб це було так.

Вони хотіли, щоб ми були брудними. Брехунами. Вбивцями. Вони хотіли, щоб ми відчували провину на наших душах.

Ми - маріонетки, зав'язані своїми ниточками. Чекаємо їхнього наступного кроку. Усе наше життя в їхніх руках, хто знає, як довго вони нагадуватимуть нам про це своїми маленькими витівками.

Ми в них є саме там, де ми їм потрібні.

Нікуди було сховатися, нікуди було бігти.

Немає виходу.

Браяр

Шкільний захід, який Томас змусив мене пообіцяти відвідати, насправді був не зборами.

Уся школа, або, я думаю, щось схоже, зібралася за межами округу Берлі, де я проводила більшу частину часу. Тут проходила більшість уроків математики.

Замість відкритого простору, такого як середина території, рекреаційна зала, як за районом Іруїн, або моторошний мавзолей за районом Ротшильдів. Замість нього був лабіринт із живоплоту.

Чи було справді несподіванкою, що в Голлоу Гайтс опиниться розкішний лабіринт, імовірно, з якоюсь моторошною історією, пов'язаною з його назвою? Не зовсім.

Я швидко зрозуміла, що це прийшло з територією.

Пондероз Спрінгс і побудований на ньому університет були не для людей зі слабкими нервами.

Сім надто амбітних концентричних кіл із живоплоту із самшиту зайняли весь простір за будівлею, перш ніж вона злилася з лісовою смугою. Один-єдиний вхід у сформовану траву, що насувається, і, як я вважала, єдиний вихід. У центрі знаходилася вежа з подвійними гвинтовими зовнішніми сходами, щоб ще більше заплутати людей.

Ніч настала швидко, студенти в браслетах, що світяться в темряві, з ліхтариками в руках зібралися в групи, сміючись і насолоджуючись черговим студентським заходом, про який вони говоритимуть у день свого весілля.

Я їм заздрила.

Їхня забудькувата природа і привілей.

Я задавалася питанням, скільки людей прийде, якщо вони дізнаються, що учнів забирають, а вчителів убивають у лісі.

Чи будуть вони, як і раніше, отримувати задоволення? Чи захистить їхня парасолька багатства від таких жорстоких речей, як смерть?

Я не була так упевнена.

Акуратно просунувши великі пальці в отвори на манжетах сорочки з довгими рукавами, поліестер став гладким на моїй шкірі, коли вітер сильніше притиснув його до мого тіла. Ліра туго заплела моє волосся по спині, приховуючи легкий рудий відтінок мого брудно-світлого волосся.

Ми годинами мили душ навкарачки без особливих зусиль. На білій плитці з'явився блідо-рожевий шар. Не кажучи вже про те, що моя шкіра все ще була пофарбована в той самий колір навіть після чистого душу.

- Вони називають це Лабіринтом. - каже Ліра, крокуючи в унісон зі мною, поки ми ковзаємо брущатими сходами до вологої трави перед ширяючим лабіринтом.

Мій шлунок заурчав від нестачі їжі та виснаження: - Звісно.

Я схрещую руки перед грудьми, спираючись на ліву ногу, щоб зазирнути у вхід, зустрінутий темрявою і мізерним місячним світлом. Без ліхтарика ми не змогли б пройти через це.

- Це було натхненне грецьким міфом, ти знаєш Тесея і Мінотавра? Будівельники хотіли, щоб він був точною копією критського. Вони влаштовують цю гру для першокурсників щороку, завдання завжди різне, і зазвичай це якась головоломка. Я з нетерпінням чекала цього, коли навчалася в старшій школі. - Від мене не вислизає використання минулого часу. З нетерпінням чекала, бо зараз їй було все одно.

Вони не тільки вкрали в нас почуття безпеки, вони вкрали в нас почуття радості. Ми так боялися робити що-небудь веселе, так боялися, що вони вискочать з-за рогу і спалять нас дотла.

Що було відстійно, бо я завжди вважала себе доволі пристойною у розв'язанні головоломок.

- Ласкаво просимо до класу першокурсників Голлоу Гайтс! - Один з учителів оголошує в мікрофон нагорі брукованих сходів позаду нас.

- Ми раді долучити вас до вікової традиції тут! Щороку - нова гра, але нагорода завжди одна й та сама. Якщо ви знайдете золотий ключ усередині лабіринту, ви отримаєте доступ до однієї з багатьох потаємних кімнат школи, які були перероблені на приватні зали для відпочинку.

Ми чуємо гучні оплески і оглушливий ентузіазм наших однолітків, я впевнена, що вони більше схвильовані змаганням, ніж нагородою. Попри те, що це відомий університет із більшою кількістю статуеток і нагород, ніж у клятого папи римського, вони не пропонують організованих видів спорту, боячись, що легка атлетика стане пріоритетом, а не освітою, а цього не може бути в такій школі, як ця.

Якби хто-небудь хоч на секунду подумав, що Голлоу Гайтс роблять щось, щоб збити з курсу найвидатніші молоді уми поколінь, його було б негайно дискредитовано. Люди роками намагаються затягнути сюди своїх дітей, навіть щоб до їхніх заявок доторкнулася клята скріпка.

Ось звідки відбуватиметься наша майбутня Америка.

Мені було не по собі, коли я дізналася, що у чотирьох із цих людей уже були судимості в крові, як тампон, що вони збиралися робити після цього? Чи будуть вони допомагати дітям? Правити вільним світом?

- Тільки команди з двох і трьох осіб! У кожної команди буде п'ятнадцять хвилин у лабіринті, щоб знайти ключ, якщо ви не впораєтесь, після того, як спрацює звуковий сигнал, підніміть ліхтарик до неба та почекайте, поки прийде вчитель і виведе вас із лабіринту. Як завжди, ми хочемо забезпечити вашу безпеку в ці веселі часи... - Вони переходять до переліку запобіжних заходів, які більш як половина з нас не згадають через двадцять секунд, а інша половина не слухала з першого разу.

Мої очі сканували море студентів, підсвідомо вишукуючи одного з них. Ще один швидкий урок, який я засвоїла, полягає в тому, що, якщо ви бачили одного з Хлопців із Голлоу, решта троє не сильно відставали. Ніколи не було одного без іншого. Подібно до акул, які полюють зграєю, ніколи не потрібно турбуватися про акулу, яку бачите, це та, що ховається в тіні, яку неможливо помітити, з більшою ймовірністю відірве вам шматок ноги.

Я не бачу чорної толстовки Сайласа, замороженого фарбованого волосся Тетчер і не чую клацання запальнички Рука крізь шум. Я навіть не відчуваю тиску, який виникає, коли очі Алістера спрямовані на мене. Зазвичай я так дізнаюся, що вони щось винюхують.

Паніка. Піт. Адреналін.

Це схоже на те, кожне почуття, яке я коли-небудь відчувала, об'єдналося в одне, але водночас це було не схоже ні на що, що я коли-небудь відчувала раніше.

Боже, я ненавиділа його за це.

Але сьогодні я їх не бачила. Я не відчувала їхньої присутності. У будь-якому разі організовані шкільні заходи були не зовсім їхньою справою. Занадто багато очей, занадто багато очікувань, щоб їх можна було виправдати.

Я підштовхую Ліру стегном, трохи посміхаючись: - Ми все ще можемо зробити це кумедним, так? Було б непогано мати секретне місце, де можна сховатися.

Вона сміється з придихом, і це перший звук радості за останні кілька тижнів.

- Ти справді думаєш, що ми знайдемо його раніше, ніж це зроблять Трейсі та золотий хлопчик Гаррет? - Її очі звертаються до Істона і Мері, впливової пари як за баченням, так і за характером.

Я не сумую за жовто-фіолетовим синцем, що прикрашає його в іншому ідеальне обличчя, або за тим, як Мері навмисно підібрала свій кардиган до кольору його сорочки.

- Справа не в тому, чий тато купить їм найбільшу яхту. Це про проходження лабіринту. Немає грошей. Немає становища. Звичайно, день у день вони беруть гору, але зараз у нас є перевага.

- Наші чарівні особистості?

Я злегка штовхаю її в плече, вітерець підхоплює її кучері й прибирає їх за плече. - Крім того, розумниця. Наша перевага - вулична кмітливість. Думаєш, цим дітям коли-небудь доводилося думати на ходу? Вибратися зі складної ситуації без мами й тата? Я сумніваюся в цьому. - Я не була злою, просто сказала правду.

Мені здавалося, що ми з Лайрою були єдиними людьми в цій школі, які виросли нижче межі мільйонерів. Звичайно, у Ліри були гроші зараз, коли їй було вісімнадцять, але вона виросла в системі, і я знала, як це. Я бачила, що прийомні сім'ї роблять із дітьми. На що вона їх перетворила і дозволила їм стати.

Із самого народження прийшли в цей світ без можливості подбати про себе. Вони мають вчитися й адаптуватися в інших. У більшості є батьки, які спрямовують і вчать їх. Щоб показати їм помилки і права життя.

Тоді є інші.

Вигнанці, ті, що зазнали корабельної аварії, одинаки світу, які самі всього цього вчаться. Ми вчимося на власному гіркому досвіді, ми вчимося на невдачах, на помилках. Ми відрощуємо кігті й гострі зуби замість теплих сердець. Ми пробиваємося на вершину. Ми дбаємо про себе і своїх. Ось і все.

- Тебе не турбує... - Вона робить паузу, озираючись через плече, щоб переконатися, що ніхто не підслуховує, - Лабіринт спалахне або потрапить у ведмежий капкан?

Я не сміюся, хоча й повинна. Я б не відмовилася від жодного з них, щоб зробити щось подібне.

Чи хвилювалася я? Так.

Я збиралася дозволити цьому зруйнувати це? Збиралася щосили намагатися не робити цього.

- Сумніваюся, що вони будуть тут сьогодні ввечері. Плюс вони не можуть потрапити в лабіринт, коли ми всередині, на обох входах є вчителі. Ми маємо бути в безпеці, щоб розважатися сьогодні ввечері, добре? - заспокоюю її.

Вона киває, не розуміючи, що я планую продовжити: - Але я справді думаю, що нам варто подумати про те, щоб розповісти комусь, Ліро.

Деякий час з її рота нічого не виходить, тиша, коли ми знову і знову чуємо, як навколо нас реве повітряний ріжок, сигналізуючи про початок і кінець перебування людей у Лабіринті.

- Давай візьмемо сьогодні ввечері. Тільки цей момент. Усього одна нормальна ніч, і ми зможемо поговорити про те, що нам потрібно зробити вранці.

Це було найближче, що я отримала від неї. Я знала, що зараз вона більш схильна сказати - ні, - але все ж відчувала, що це була маленька перемога. Вона почала перейматися ідеєю довіритися комусь. Поліції. Вчителям. Будь-кому, хто міг би нам допомогти.

Я перехоплюю її руку своєю: - Ти зможеш не відставати в цій спідниці? - Зелено-чорна картата тканина торкалася верхньої частини її стегон, нагадуючи мені форму Слізеріна з Гаррі Поттера.

Це було мило, що Ліра була такою парадоксальною. Вона носила картаті спідниці та вельветові штани, щоб збирати моторошних комах із бруду. Завжди входила в гуртожиток із брудом на колінах і долонях. Те, як вона схрестила ноги, коли сиділа з книжкою на колінах, але водночас ригала голосніше за будь-якого дорослого чоловіка, якого я чула після того, як випив банку кока-коли. Як вона могла бути такою м'якою, такою жіночною, але робити щось, що вважали б мужицьким. Я захоплювалася тим, як легко їй вдавалося балансувати частини себе.

- Можливо, ні, але ми спробуємо. - Вона сміється, підтягуючи мене до вузької лінії входу в лабіринт.

Ми розмовляли, щоб згаяти час, спостерігали, як учні зазнавали невдачі знову й знову, пронизливий гудок пронизав небо якраз перед тим, як учитель оголосив, що інша команда ще не знайшла ключ.

Наступною була наша черга, ми стояли між учителем психології Ліри та моїм професором статистики, чекаючи дозволу увійти в темряву, що згущувалася, між шикарними зеленими огорожами.

Порив вітру вдарив мене ззаду, підштовхнувши вперед настільки, що мені довелося зловити себе на краю лабіринту. Він мчав крізь дерева, їхні хворі стовбури стогнали й розгойдувалися позаду нас.

Дивлячись на свої стиснуті кулаки, на те, як мої нігті впиваються в долоню, коли ритм серця почав прискорюватися.

- Браяр! - Ліра клацає пальцями перед моїм обличчям, намагаючись повернути мене на землю.

- Ми встали. - Вона посміхається, прямуючи в Лабіринт першою.

Туман опустився низько на землю, засмоктуючи її в туман, коли вона зникає всередині. Страх лиже мені потилицю, але я швидко струшую його. Слідуючи за моїм другом.

Моя рука простягається вздовж лабіринту живоплоту, інша натискає кнопку ввімкнення ліхтарика. Яскраве світло б'є Лірі в обличчя, і вона піднімає руку, щоб захиститися від яскравого світла.

Я направляю світло ліворуч, потім знову праворуч, бачачи два різні шляхи. Туман робить дальню видимість практично неможливою.

- Хочеш розділитися? Так ми зможемо покрити більше території. - Вона пропонує.

Мій перший інстинкт - сказати ні. Ми завжди сильніші числом. Але це шкільна функція, а не план втечі від них. Тому я киваю.

- Я піду ліворуч. Удачі. - Дарую посмішку в гарному настрої.

Коли ми розходимося, я роблю глибокий вдих, нахиляючи голову, щоб трохи похрумтіти шиєю. Коли я починаю переміщатися між лівими і правими, все стає трохи розмитим, тому я намагаюся набрати темп.

Я знаю, що в нас так мало часу залишилося тут, і я ненавиджу програвати. Що далі я забираюся всередину, то більше почуваюся розгубленим, кожен поворот, кожна зміна напрямку здається неправильною. Висота лабіринту надто велика для мене, щоб дивитися вгору і поверх живоплоту, тому я навіть не можу сказати, чи близько я до середини, чи ні.

Я впевнена, що повітряний гудок спрацює в будь-яку секунду, одна тільки ця думка змушує мене бігти швидше.

- Я довічний власник щура, я маю бути в змозі вибратися з цієї дурниці. - Я бурчу, глибоко зітхаю і трохи кашляю. Мої легені мокрі від туману. Моє серце стиснулося при згадці Ади. Якщо вони дозволять мені випуститися, не вбивши мене, я повернуся, щоб заколоти його за вбивство мого вихованця.

Я кладу руки на коліна, опускаючи голову, щоб віддихатися.

Коли я знову піднімаю його, я піднімаю його з ліхтариком, скануючи його перед собою. Світло проходить крізь туман, відбиваючи білу фарбу вежі, що височіє за кілька футів від мене.

- Я буду до біса проклята. - шепочу я з посмішкою на обличчі.

Коли я наближаюся до будівлі, я помічаю золоту відмичку, що звисає на єдиній нитці зі сходів. Потягнувшись навшпиньки, я обхоплюю пальцями жвавий метал, гордість наповнює мене до країв.

Я чую, як смикається струна, і ключ падає мені в руки. У мене є кілька секунд, щоб помилуватися штучним золотом, але мої дії, схоже, викликали жахливу низку подій. Наче мотузка була пасткою, а я ідеальною жертвою.

Навколо мене лунають крики, пронизливі, пронизливі крики. Голоси, що кричать з-за меж Лабіринту. Я підстрибую, кружляючи зліва направо, очікуючи, що хтось буде поруч зі мною. Натомість у ночі чується постійний дзвін пострілів, виразний звук пострілів.

Це просто феєрверк, пояснюю я, хоча в хмарах немає іскорки або мерехтіння різнобарвного світла. Я можу сказати собі, що мені потрібен лише феєрверк, але правди це не змінить.

- Усім зберігати спокій і, будь ласка, вийти у двір! - Я чую, як один з учителів оголошує в мікрофон, голос луною відгукується на мене.

Я не впевнена, що гірше.

Бути в пастці цього лабіринту чи не знати, що відбувається за його межами.

Мої інстинкти виживання активізувалися за останні кілька тижнів більше, ніж будь-коли раніше. Це було зовсім не схоже на те, щоб бути спійманим копами або майже бути спійманим хлопцем, у якого крадуть.

Це набагато гірше.

- Ліра! - Я кричу щосили, горло болісно дзвенить. - Ліра!!!

- Я підстрибую, мій ліхтарик направляє мене, коли я починаю повторювати кроки, які я вже почала забувати.

Мої очі напружуються, щоб бачити в темряві, намагаючись знайти Ліру, а також намагаючись безпечно вибратися з цього лабіринту. Туман і крики вже достатньо збили з пантелику мої почуття, тепер рев музики почав вібрувати стіни Лабіринту. Жодної лірики, тільки нестрункі акорди, що сигналізували про долю, яка насувається в моєму майбутньому. Це звучало як музика, яку грали каруселі, покликані привернути людей до яскравих кольорів і коней, які крутилися.

Я думаю, це просто жарт, який старшокласники розігрують над молодшими учнями. Ось і все.

- Ліро! - Я намагаюся знову, але чую, що мене ніхто не кличе. Звук гучного удару досягає мого вуха якраз перед тим, як мій погляд спрямовується праворуч на тонкий чорний циліндр, що тільки-но почав вивергати яскраво-червоний дим зверху. Він протікав і пузирився, поширюючись навколо мене густими хвилями.

Почавши з ніг, перш ніж піднятися вгору по моєму тілу, я не стала чекати, поки воно продовжить займати місце. Я почала рухатися вперед, мої руки витягнулися переді мною, як прославлена мумія.

Туд. Туд. Туд

Ще кілька димових шашок летять над верхівками живоплотів, приземляючись у випадкових місцях навколо мене. Випари затьмарили мій зір, повністю огорнувши мене тривожним яскраво-червоним кольором.

Жах нахлинув на мене, волосся на потилиці стало дибки. Моє серце віддавало у вухах, а очі горіли роздратуванням.

Я не злякалася і не злякаюся.

Те, що я відчувала, було вище марного іменника.

Те, що я відчувала, було відчутною живою силою, яка повзла по мені, як голодний звір. Він жував мою сиру плоть, розриваючи мене на частини, поки не зміг поласувати знерухомленим серцем у моїх грудях.

Я більше не могла контролювати свої руки, бо вони тремтіли.

Кашель стрясав мої легені, я марно розмахувала руками, намагаючись відігнати дим із поля зору. Усе було розмито, усе оберталося занадто швидко. Я постояла кілька миттєвостей, мій шлунок скрутило, я заплющила очі, бажаючи знову стати маленькою. Хотіла б я повернутися додому в Техас і шукати розради в обіймах батька. Дозволити йому захистити мене.

Я думала про батька і про те, як він виховав мене сильнішою за цього. Хоробрішою, ніж дівчина, яка лягає до ніг тих, хто вирішив збити її з ніг. Він показав мені, як вкрасти багатство просто в них під носом. Мене вчили не боятися ударів ночами. Тому що я була шишкою в ночі.

Тремтяче дихання торкається моїх губ, мій ліхтарик нічого не робить, окрім як висвітлює клуби диму прямо перед моїм обличчям. Я зосередила свої вуха на звуках криків, на тому, звідки луною віддавалися голоси, якби я могла попрямувати в їхньому напрямку, це вивело б мене з цього лабіринту.

- Ліра! - Я видихаю, сподіваючись, що мій здавлений голос когось попередить.

Я засовую ключ у кишеню, засовую ліхтарик у рот і, притримуючи його зубами, зриваю з голови светр і кидаю його на землю.

Чорна гумка прилипає до моєї шкіри за допомогою крапель поту, що стікають між улоговинкою грудей і на живіт. Я заспокоюю дихання і намагаюся заспокоїти паніку, прямуючи до виходу.

Тут я чую хихикання.

Похмурий смішок, від якого мої м'язи напружилися. Вони змушують мене рухати ногами швидше. Знати щось було близько. Вони були близько, і я була замкнена тут із ними. Загрозлива аура звуку змусила мої кістки здригатися від паніки. Відлуння сміху відбиваються всередині моїх грудей, гудуть у голові.

Музика каруселі крутилася дедалі швидше, з кожним кроком дедалі голосніше й голосніше.

Я відчула легкий вітерець позаду себе, цнотливий дотик до моєї нижньої частини спини, що змушує мене обернутися, тільки щоб зустріти ще більше диму. Ще один шепіт руки на моїй лівій нозі змушує мене знову повернутися. Вони були прямо тут. Прямо за стіною диму, ховаючись, граючись. Я крутилася колами, поки вони торкалися мого тіла, коли я відверталася від них.

Я застрягла в хибній реальності. Засунута в гру з привидами, у якій я не хотіла брати участь. Мій шлунок закрутився, мій розум поплив, коли вони кудкудакали і торкалися мене. З'являючись і зникаючи в тіні.

Вони були скрізь і ніде одночасно.

Неможливо наздогнати.

- Якого хріна ти хочеш?! - Я кричу, набридли ігри, набридли муки з кішками і мишами. Мій ліхтарик був спрямований прямо вперед, а мої груди здіймалися вгору і вниз від гніву: - Чого ти хочеш?! - Я знову кричу.

Далі йде новий сміх, мій ліхтарик миготить на їхніх обличчях, коли вони наближаються дедалі ближче й ближче. Вони йшли пліч-о-пліч, їхні широкі плечі рухалися синхронно одне з одним. Шматочки клоунської маски вкривали того, що ліворуч, той, що посередині, з характерним обличчям-головоломкою, а останній носив просту білу маску, з якої текла кров із місця, де мали б бути очі.

Блювота застрягає в мене в горлі, коли вони наближаються до мене. Я відступаю назад, вгору, вгору, поки не натикаюся на щось тверде. Я була впевнена, що це схоже на пекло. Той, що в білій масці, найвищий, простягає руку і чіпляє пасмо моєї коси між пальцями, розтираючи її між великим і вказівним пальцями.

Я стояла нерухомо, поки він нахилявся до мене, засовуючи моє волосся в прорізи для носа своєї маски і відчайдушно голосно вдихаючи.

- Що ти хочеш? -запитую я хрипким, надтріснутим голосом.

Те, що я прийняла за частину лабіринту, починає рухатися позаду мене. Я відходжу від нього тільки для того, щоб наблизитися до іншого тіла. Мені нікуди було йти, я нічого не могла вдіяти, щоб завадити його рукам обхопити мене, його долоням, які затиснули мій рот, коли він притиснувся своїм твердим тілом до мого.

Той, хто ховається в тіні і є дитиною ночі. Навіть із маскою я знала, хто він. Я відчувала це.

Я готова закричати від жаху переді мною.

- Твій страх. - Його тваринний тон голосніший за музику і метушню. Я відчуваю смак шкіри на його долоні в рукавичці, коли плачу в його велику руку.

Передня частина його маски торкається мого носа. Мої очі перетинаються, щоб розгледіти чорно-білий череп у верхній частині його обличчя, частина, де мають бути його губи, схована товстим чорним протигазом, який спотворює його голос.

- Твоє мовчання. - Продовжує він.

Запах пластику і диму майже пригнічує, але не такий сильний, як основний запах гвоздики і чорної магії. Адреналін тече по моїх венах, як рідке золото. Кожне нервове закінчення спрацьовує, кожен атом здригається від енергії. Я жива.

Я була в руках смерті і відчувала себе до біса живою.

- Правда. - Він хмикає.

Що є істина?

Що він кровожерливий сучий син? Я могла б уже сказати йому це.

Рука Алістера обвивається навколо моєї талії, притягуючи мене ближче, якщо це можливо, його важке дихання крізь маску змушує мене тремтіти. Я здригаюся, коли його темні очі проникають у мою душу крізь череп.

- Тепер ти належиш мені, Маленька Злодюжка. Ми володіємо тобою. Ти належиш нам. Обов'язково запам'ятай це. - Гарчання стрясає мої кістки, моя нижня губа тремтить.

Я зіщулююся від його заяви, знаючи, що все одно нічого не можу з цим вдіяти. Я не можу врятувати себе від цього моменту. Я не можу запобігти цьому.

Моє серце калатало так сильно, що я знала, що він відчуває це у себе на грудях. Гаряча, волога, просочена рідиною між моїх стегон, моє тіло сексуально збуджене від заряду первісного жаху. Я сказала собі, що це просто природна реакція мого тіла. Що я нічого не можу із собою вдіяти. Це була біологічна реакція.

Його хватка на моєму тілі посилилася, рука, що закриває мій рот, стала сильнішою. - Тобі подобається боятися, чи не так, Браяр? Тобі подобається грати в тіні з нами, монстрами? - Запитує він, дражнивши мене, як дитину.

Я смикаюся від його хватки, намагаючись зобразити в очах якомога більше відхилення. Я втомилася від погоні і від того, що він ловив мене. Я була виснажена бігом, очікуванням його руху. Я більше не хотіла грати перелякану маленьку дівчинку, хоча знала, що не всередині.

Моє тіло майже відмовлялося, частинки мене бажали знайти його тепло і бажання, яке віяло від нього хвилями, але я боролася з цим. З усією силою, що залишилася в моєму тілі, я закинула голову назад, перш ніж вдарити нею прямо йому в ніс.

Задовільний хрускіт чути ненадовго, перш ніж я відриваюся від його тіла і біжу в протилежному напрямку, не зупиняючись, щоб подивитися, як він відреагував на удар головою, від якого моя голова пульсувала від болю. Я спотикаюся в лабіринті, падаю на огорожі, дряпаючи й порізуючи собі руки. Я чула його позаду себе, його важкі кроки, те, як його черевики стукають по землі.

Мої груди боліли від чистого ковтка повітря, без диму, мої ноги горіли, коли я звернув за черговий кут.

Я повернулася на частку секунди, просто щоб побачити, як близько він був до мене, і коли я зробила це, моє тіло зіткнулося з іншим. Моєю негайною реакцією було відбиватися від них, штовхати, дряпати, кричати, чорт забирай, убивати.

- Браяр! Браяр! - Моє ім'я вигукує нападник, коли вони намагаються схопити мої руки, відбиваючи мої нігті від свого тіла.

- Допоможіть! Хто-небудь, допоможіть! - Я вилітаю, продовжуючи бій. У мареннях і зламана.

- Браяр! Це Дін Сінклер, я намагаюся допомогти! - Той, кого я прийняв за одного з нападників, виявився деканом нашої школи. Декан, який забрів у лабіринт у пошуках двох студентів, що застрягли всередині після хвилювання зовні.

Стіни, що оточують мене, здається, обвалюються вниз, коли я падаю в обійми когось, хто не вони. Диявол міг простягнути руку, щоб допомогти, і я б узяла її. Містер Сінклер обіймає мене, притискаючи до своїх широких грудей, які пахнуть старими спеціями, і заколисує мою потилицю: - Усе гаразд, з тобою все гаразд. - Він воркує, ймовірно, відчуваючи безладні скачки мого серця і бачачи мій виснажений стан.

Я заплющила очі, сльози бігли з них, і саме в цей момент я так втомилася плакати.

Я була сита по горло блювотою і почуттям безпорадності. Граючи в гру, в якій вони були експертами. Усього лише жалюгідний маленький пішак у їхній шаховій партії. Вони керували моїм життям, моїми кошмарами, захопили моє життя.

Життя, за яке я боролася, і я просто дозволила їм забрати його.

Вони були розпещеними мудаками з вендетами, у яких я не брала участі. Вони хотіли мене вбити, ясно. Але я покінчила з їхніми муками і їхніми хворими жартами.

Я перестану бути маріонеткою. Мені набридло бути мишею в цій котячій грі.

Якщо вони хочуть грати, то добре.

Я теж буду грати.

Алістер

Я малював її не тому, що вона приваблива.

Багато дівчат привабливі. Є багато красивих дівчат і кілька гарячих, але зараз це не головне. Мені все одно, що вона красива.

Я повторював ці слова знову і знову, використовуючи свій вугільний олівець, щоб підкреслити вигин її круглого обличчя, додаткові деталі в тому, як рум'яняться її щоки, коли вона схвильована. Її вигнуті брови, навіть ліва з прорізом через шрам, через який не росло волосся. Послаблюючи тиск, я малював форму її рожевих губ.

Я малював її, бо вона була ще одним нагадуванням про щось прекрасне, від чого в мене тільки кров текла. Усе своє життя я провів в оточенні блискучих речей, приголомшливих людей з блискучими посмішками і красивих будинків. Усе, що вони робили, це забирали в мене, завдавали мені болю, доки не лишилося нічого, що можна було б забрати, не було б чого завдавати болю людському.

Їй цілком підходило ім'я Браяр¹, чортів колючий кущ у моєму боці. Тикає, коле, дратує мене.

Лабіринт був кумедним. Захоплюючий. Мої руки обхопили її перелякане тіло, а вона тремтіла від моїх дотиків. Навіть у темряві, коли навколо нас клубочився дим, я міг бачити ці різнокольорові очі, що танцюють від жаху.

Вони тряслися за мене, просили пощади під шаром інакомислення. Вона не помре легко, відмовляючись лягти і здатися. Мене це влаштовувало, більш ніж.

Мені сподобалося, що вона була готова спробувати і дати стільки, скільки вона отримала.

Мій олівець сильніше вдавився в папір, ці малюнки були просто нагадуваннями. Попередження про те, що відбувається, коли довіряєш красі, а не дії.

Використовуючи великий палець, я почав розтушовувати чіткі краї, розтушовуючи їх у текстуру шкіри, надаючи їй більше глибини, ніж вона того заслуговувала.

Мій телефон гудів у кишені, єдине, що могло витягнути мене зі скетчбука під час занять. Я навчився заглушати звуки можновладців у юному віці, тепер школа була для мене дрібницею.

Витягнувши його з кишені, я бачу кілька повідомлень від хлопців, здебільшого тих, що говорять про Сайласа і його повільну дупу. Ми чекали кілька тижнів, щоб дізнатися про запис із камер спостереження, який він намагався зламати.

Щось у цьому було складніше зробити, ніж в іншому, я думаю, він згадував щось про брандмауер? Я, чорт забирай, не знаю. Усе, що я знав, це те, що він витрачає свій дорогоцінний час.

Ми стежили за Томасом, по черзі наглядаючи за ним, і поки не застали його за чимось підозрілим. Жодних опівнічних пробіжок із його багатоквартирного будинку на Мейн Стріт, жодних контрабандних наркотиків у його машину після школи, ми навіть не спіймали його, коли він заходив у хімічну лабораторію.

Я вважав, що тепер він тримає все у своєму будинку. Намагався зачаїтися після того, як Кріс зник безвісти, а Цукерковий Король ледь не загинув від пожежі, що спалахнула в його будинку. Хто б не був залучений, він знав, що вони можуть бути мішенню. Вони знали, що хтось прийде за ними наступним, і вони, ймовірно, робили все можливе, щоб звести свою присутність до мінімуму.

Рук і я всю ніч ночував біля його будинку, і не було навіть спалаху світла в неправильному напрямку. Я почав вірити, що ми дивимося не на того хлопця, що проникнення в хімлабораторію і назад було просто збігом.

Я надсилаю текст у відповідь, засовую телефон назад у кишеню і беру олівець, щоб закінчити те, над чим я працював.

Я рідко звертав увагу на уроках, навіть коли мені щастило і я мав мистецтво як факультатив у старшій школі, я все одно заглушав звуки вчителів та їхніх вказівок. Не тому, що я думав, що я кращий, тому що я не потребував їхньої допомоги. Я не хотів їхнього керівництва.

Перегортаючи наступну порожню сторінку у своїй книзі, я починаю працювати над кількома татуюваннями. Ті, які я хотів би мати, ті, які я хотів би дати іншим. Що більше я працював, то більше я схилявся до чорно-сірих ілюстративних малюнків, навіть до невеликого сюрреалізму, коли я міг перенести творчий спектр на шкіру.

Шейд вірив в оволодіння всіма техніками татуювання, починаючи з основ і закінчуючи нарощуванням. У вас може бути спеціальність, одна категорія, в якій ви справді гарні, але ви маєте так само добре займатися й іншими. Тому, незважаючи на те, що я ненавидів роботу в традиційному японському стилі, я працював над начерком дракона на папері.

- Містер Колдуелл. Я чую своє ім'я за секунди до того, як мою книжку закриває хтось, крім мене. Сторінки мого альбому падають на мою руку, що малює, і олівець.

Решта класу, здається, вдихає одночасно, всі вони, можливо, в шоці від того, що хтось інший явно нешанобливо ставиться до мене. Звісно, у Голлоу Гайтс заправляють учителі. Їхня робота - диктувати й скеровувати нас у нашій чотирирічній подорожі.

Тільки не мене.

Не мене.

Не Сайласа.

Не Рука чи Тетчера.

Вони залишають нас у спокої. Дозволити поганим хлопцям поводитися, сподіваючись, що наші прізвища і гроші покриють будь-яку жахливу шкоду, яку ми заподіємо, поки ми тут.

Вони не обтяжують себе командуванням нами, тому що знають, що це залишиться без уваги. Мало того, що ми могли б спричинити беззаконня самі по собі, покарання одного з нас означало б можливість розладнати наші сім'ї. І з таким ім'ям, як Колдуелл. Та, що на півміста, шкільна бібліотека, і на правління університету, моя була останньою сім'єю, яку хотіли розлютити.

- Не могли б ви дати мені визначення Аксона? По відношенню до тіла, звісно. - Професор Томас Рід стоїть перед моїм столом, я навіть не хотів сидіти попереду, але на той час, коли я прийшов сюди, це було все, що залишилося.

Я проводжу язиком по передніх зубах, видаючи при цьому глибокий сисний звук. Студенти навколо мене, затамувавши подих, дивляться на мене.

- Ви не проти поцілувати мене в дупу? Стосовно тіла, звісно.

Це не та відповідь, якої він хотів, але він очікував від мене такої відповіді. Він фиркає, куточки його губ згинаються в сатиричній усмішці. Я ще не бачив у Томасі та Браяр нічого схожого, крім брудно-світлого кольору волосся. Якби вони не сказали, я не думаю, що хтось зміг би сказати.

- Розумно, Алістере, дуже розумно. Знаєш, як кажуть, сарказм - найнижча форма дотепності.

Я посміхаюся: - І вища форма інтелекту. Можливо, вам слід продовжувати викладати біологію замість того, щоб читати студентам лекції про Оскара Вайльда. - Схоже, це не ваша сильна сторона. Чергова невдала атака на мене майже повністю змінила його ставлення.

Роздратування лягає на його плечі, коли він уявляє собі сценарій, у якому він може поділитися зі мною своєю думкою без того, щоб я відповів йому тим самим.

- Ви маєте рацію. Це біологія. Тож давайте залишимо каракулі й начерки для художнього класу. Будь уважний, або я вас викину.

Вочевидь, професор Рід, учитель, який пропрацював тут лише кілька років, не переймається непокірною репутацією, яка оточує мене і моє прізвище. Я поважаю це. Людина, яка робить свої власні припущення, та, яка не дозволяє іншим залякати її і змусити не робити свою роботу.

Це благородна риса, і в будь-якій іншій ситуації вона могла б змусити мене поважати її більше, але, на жаль, це не так, і все, що це робить, це мене страшенно дратує.

Я відсуваю стілець назад, дерево під ним голосно скрипить. Хапаю свої речі, засовую олівець за вухо, перш ніж подивитися йому в очі. Якщо він замішаний, я сподіваюся, усе в моєму погляді говорить йому,

Я йду за тобою.

Моя щелепа стискається, коли я встаю в повний зріст, вищий за нього більш ніж на кілька дюймів.

- Дозвольте. - бурмочу я, не особливо переймаючись тим, вигнав він мене чи ні. Я все одно йшов.

Я збирався піти, не сказавши більше ні слова, дійти до своєї машини, проїхати всю дорогу до будинку, а потім зігнати своє розчарування на боксерській груші або стіні. Я знав, що його карма насувається, і знання того, що пізніше я зможу змусити його заплатити в десятикратному розмірі, утримало мене від того, щоб зробити щось нерозважливе в цей момент.

Так було доти, доки я не відчув його руку на своїх грудях.

Його чортова рука.

На моїх грудях.

Моя кров фізично наближається до точки кипіння, коли я опускаю голову, щоб подивитися на його тонкі пальці, що прилипли до грудей моєї білої сорочки. Мій розум відключається на кілька секунд, просто обертаючись навколо нескінченних можливостей того, як зламати кожну кістку в його тілі.

Кожна з них хрумтить під моїм кулаком, під моїм черевиком, коли я ступаю на його трахею, повільно здавлюючи її. Я хотів розірвати його на шматки і використати решту клаптиків як жувальні іграшки для собаки Сайласа, Самсона.

Мій рот наповнився слиною від голоду за їжею, якої не існувало.

Для болю. Для зламаних кісток. Для криків милосердя.

- Ваші батьки можуть бути в правлінні, Алістере, але це не робить вас недоторканним. Ми всі підкоряємося комусь. - Він говорить тихо, біля мого вуха.

Неквапливо піднімаю очі, роблю глибокий вдих, відчуваю, як мої ніздрі роздуваються від агресивного повітря, що проходить через них.

- Прибери від мене руку. - Я хрюкаю, раптово втрачаючи в голові всі виправдання, чому я не вдаряю кулаком по кожній кістці на його обличчі. Мій контроль вислизає все далі й далі.

- Ви збираєтеся вдарити вчителя, містере Колдуелл? Це підстава для виключення, незалежно від вашого прізвища.

Що не так із цією сім'єю і випробуванням мого чортового терпіння? Спочатку його племінниця, яка розрізнить дупу з головою, коли я закінчу з нею, а потім цей клятий інструмент. Вони обидва, сторонні в цьому місці, в тому, як це працює.

Думаючи, що вони вище нескінченного родоводу.

Червоні цятки починають затуманювати мій зір, звір, якого я не спромігся замкнути, гарчить у моїх грудях, готовий проковтнути намічену мету.

Простягаю руку, щоб обхопити його зап'ястя, я стискаю його занадто міцно, щоб почуватися комфортно.

- У тому, що я можу зробити, не так багато обмежено, професоре Рід. - Мій язик випльовує його ім'я, як тухле м'ясо. На частку секунди феєрверк занепокоєння спалахує в центрі його зіниці, перш ніж згаснути.

Я відпускаю його зап'ястя, для вірності трохи відштовхую плечем і повертаюсь, щоб подивитись на нього, вираз його обличчя спонукає мене сказати все, що він може використати, щоб накликати на себе неприємності: - Ви маєте бути обережними, професоре Рід. Люди зникають безвісти і таке інше.

Було безвідповідально говорити при людях, але я подумав, що це трохи краще, ніж убити його голими руками в цьому класі. Відчинивши двері, я йду коридором, радіючи, що він порожній і нема кому відштовхнутися, поки я йду до парковки.

Я сумнівався, що встигну повернутися додому до того, як мій кулак у щось або в когось вріжеться. Бажання зателефонувати Руку і сказати йому, щоб він зустрів мене в будинку для спарингу, було привабливим. У тому, як ми з Тетчер сварилися, Рук і я, здавалося, сварилися.

Іноді йому потрібно було бити, і мені потрібно було бити.

Я думаю, було щось у тому, щоб контролювати того, хто його вдарив, що відрізняло його. Усе, що я знаю, це те, що іноді він потребував цього, йому потрібен був біль, і я міг дати йому його.

І ми б зробили все одне для одного. Незалежно від користі. Навіть якщо це означало вибити лайно одне з одного.

Гнів виливається з кожної пори, мої руки тремтять, коли я натискаю кнопку розблокування на брелоку, моя рука стискає двері і ривком відчиняє їх.

Мені знадобилася секунда, щоб віддихатися. Мені потрібна була мить, щоб заспокоїтися.

Чого мені не потрібно було, так це відчиняти двері своєї машини тільки для того, щоб виявити мільйони жуків, які повзають усередині. Сотні плоских овальних тіл розсипалися по моїй приладовій панелі і зарилися в сидіння.

У своїй омані я думав, що гігантських інопланетних комах супроводжують змії, але я швидко зрозумів, що це вони видавали шум.

- Якого хріна, - лаюся я, оглядаючи свою машину зовні, щоб переконатися, що не наїхав на щось, що могло привернути їх всередину машини.

Коли я нічого не бачу, я озираюся назад, торкаючись аркуша білого паперу з червоними плямами на ньому. Я тягнуся до гнізда з двадцяти штук, струшуючи папір, поки вони не падають на мостини.

Мені знадобилися б місяці, щоб позбутися затхлого, мокрого запаху з сидінь. Я не боявся жуків, і вони мене не турбували, просто сильно дратували.

Судячи з усього, сьогодні світ мав намір випробувати мене.

Я переглядаю записку кілька разів, дивлюся на тарганів, знову і знову повертаюся до записки. Легка усмішка змушує мої губи сіпатися.

Я не боюся тебе, Колдуелл. Відвали і знайди собі нове хобі. Пропоную почати зі збору комах. Тут я дам тобі фору.

Я облизую нижню губу, хитаючи головою, яка ж вона чортова войовниця.

Войовниця, яку я збирався розчавити бойовим чоботом. Я б дивився, як цей маленький розумний вогник, який мерехтить в її очах, коли мене немає поруч, зникає назавжди. Я б узяв усе, що, як вона думала, вона знала, і перевернув би це.

І вона була на смак як мед на моєму язиці, коли це сталося.

Досить людяна, щоб боятися, досить сильна, щоб не дозволити страху похитнути її. Я не дурень, я знав, що вона налякана, але у мене була сильна схильність до того, що вона перестала дозволяти нам бігати по ній.

Свербіж на моїй руці змушує мене подивитися вниз і побачити, що кремезна хребетна тварина заповзла на мою шкіру. Я кидаю жука на землю просто перед тим, як розчавити його ногою. Він хрумтить під моєю вагою.

Вона не тільки завела в мою машину сотні тарганів, а й проникла в мою машину, не спрацювавши при цьому сигналізації. Це показало талант. Показало обіцянку.

Було страшенно шкода, що його буде витрачено даремно. Що мені доведеться взяти дівчину, яка думала, що знає все, і показати їй, що таке життя насправді.

Затягнути її в темряву, в тінь, де я любив ховатися, і показати їй, чому саме вона повинна боятися, створеного з нічних кошмарів.

Такого, як я.

Браяр

Самозадоволення сьогодні сильно вирувало в моїй крові. Сьогодні в мене була інша бадьорість духу. Я ходила кампусом, знаючи, що Алістер зайнятий очищенням машини від тарганів.

Ліра була переконана, що це просто їх провокує. Робимо собі гірше. Можливо, були, можливо, розіграш був помилкою, але, принаймні, тепер вони знали, що ми не збираємося лягати, щоб вони плювали на нас.

Лабіринт був тією соломинкою, яка зламала спину верблюда.

Набридло бути легкою здобиччю, набридло дозволяти їм перемагати, навіть якщо я програла війну, я виграла битву. Я дала Алістеру ложку його власних ліків і сподівалася, що вони на смак як тухле молоко.

Я прокралася коридором до шкільної зали відпочинку, скляні двері з простим замком - єдине, що утримувало мене від басейну. Сяйво вогнів під водою відбивалося від стін, коли я наближалася.

Гладкими пальцями я витягла з волосся дві шпильки-невидимки, узяла першу і розламала її зубами, що утворюють з нею кут у дев'яносто градусів. Присівши на землю, щоб працювати з іншою, я встромляю її всередину, повертаючи вліво, щоб створити напругу всередині стандартного замка.

Я надягаю першу шпильку на іншу, граючи зі шпильками всередині. Насправді це проста математика, стандартний замок має п'ять штифтів, і кожен штифт потрібно натиснути вгору, щоб замок відкрився. Проте є захоплені штифти, як мінімум три, які складніше звільнити, тому я починаю з них. Погойдую невидимкою вгору і вниз, поки не відчую потрібний опір.

Коли я це відчуваю, я сильно натискаю, почувши приємне клацання.

- Один пішов, залишилося два. - шепочу я, продовжуючи той самий процес, доки всі штифти не будуть витягнуті й замок не піддасться, відчинившись, з одного боку.

Я самовдоволено посміхаюся, знімаючи замок із дверей, відкладаю його вбік, перш ніж прослизнути в кімнату з басейном. Я дивлюся на темне небо, що мерехтить наді мною, англійський плющ підіймається вгору з боків скляних панелей, вторгаючись у верхівку даху, де більш прозорі пластини складають верх будинку.

Протягом дня світло було видно в усіх напрямках, воно було привабливим і теплим. Але вночі був край. Дивлячись на ліс, задаючись питанням, чи затримується що-небудь між деревами, що дивляться на вас. Якби ви занадто довго знімалися там, ви б знайшли саме те, що шукали. Ваш розум розважає темряву, якщо ви не будете обережні.

Я під'єднала свій телефон до маленького динаміка, досить гучного, щоб чути мене, але досить тихого, щоб нікого не турбувати своєю присутністю. Я вирішила не вмикати внутрішнє освітлення, мені здалося, що достатньо того, що освітлює басейн.

Яскраві теплі вогні надавали басейну зелений відтінок морської піни, роблячи його більш привабливим.

Схвильовано зриваючи з себе одяг, я залишаю свою чорну двійку. Я чекала весь день, щоб зануритися в прохолодну воду. Плавання змушувало мене почуватися невагомою. Насправді ніщо не мало значення, крім того, як рухалося моє тіло. Мій мозок міг ненадовго відключитися, і я могла просто парити.

Мені це було потрібно.

Більше ніяких Хлопців із Голлоу. Ніякого плану помсти. Ніяких шкільних чи математичних проблем.

Лише б трохи поплисти.

Мої босі ноги танцювали по холодній підлозі навколо басейну. Злегка волога і прилипла до ніг, я вдихаю хлор, що затримується у вологому повітрі. Вербена і шипшина, посаджені навколо басейну, майже пригнічують його, але не повністю. Я любила цей запах. Хлор тобто. Пихкаючи, наче фарба перед зустріччю, я готувалася до стрибків із трампліну, готуючись зануритися у воду.

Музика висіла в повітрі, м'які спотворені мелодії, з підривною лірикою і повною туги. Пісні, які живили розбиті серця і повертали додому потерпілих корабельну аварію.

Неспокійно, я пірнаю головою вперед із краю дев'ятифутового басейну олімпійського розміру. Водяні буйки оточують мене, осідаючи зовні моїх вух і перетворюючи все, що на поверхні, на хвилі.

Тиск води обіймає мене, показуючи мені комфорт, якого мені не вистачало тут. Моя сім'я, можливо, була бідною, мій батько, можливо, крав, щоб отримати роботу, але я росла коханою.

Я виросла в будинку, де обіймалися вільно і часто. Там, де влітку завжди був увімкнений гриль, у теплому повітрі витав запах деревного вугілля. Де взимку ми знаходили найбільший пагорб у нашому трейлерному парку і спускалися з нього з пластиковими кришками до контейнерів для зберігання. Де моя мама читала мені казки на ніч і вкладала мене спати.

Я звикла бути невидимою для всіх поза домом. Почуватися холодною і непотрібною в школі, засудженою в продуктовому магазині, але я знала, що увійду в трейлер з двома спальнями, який відчував себе як вдома і підтримував мене. Мені практично нічого було назвати своїм, окрім сім'ї, а тепер мені здавалося, що в мене і цього немає.

Я ніколи не почувалася більш ізольованою.

Так, у мене була Ліра, у мене був Томас, і я досить часто телефонувала мамі, але цього було недостатньо. Ходіння тут викликає в мене постійний холодок по хребту, я завжди тягаю чіп на плечі, готова захищатися.

За винятком того, що мене переслідують психопати, я вважала, що більшість першокурсників відчувають те ж саме.

Відчайдушно намагаючись пристосуватися, знайти місце, щоб належати цьому світу на самоті. Відхід від сім'ї завжди звучить краще в голові, доки не опиняєтеся на самоті та їсте рамен у толстовці з капюшоном, яку не прали три дні.

Але це процес. Я знаю, що це так чи інакше минеться. Або я починаю звикати до мук, або дозволяю їм відлякати мене.

Я залишаюся під водою доти, доки легені не хочуть лопнути, доки з-під повік не починають сипатися чорні цятки.

Пронизуючи воду, хапаючи ротом повітря, я відкинула волосся з обличчя і провела ним по спині. Хлор обпікає мені очі так, що я витираю їх.

Повільним кроком я пробираюся до мілководдя, витягаючи ноги на краю басейну, витягаючи руки на грудях, напружуючи м'язи.

Я хотіла зробити кола на ніч, я знала, що це втомить мене, і я, можливо, зможу трохи відпочити сьогодні ввечері. Чого я потребувала, бо в мене завтра буде тест, і я не хотіла провалити свій перший тест у коледжі.

Я вибрала доріжку посередині, номер п'ять, пісня змінювалася, коли я знову пірнала під воду, починаючи з брасу перші сто метрів.

П'ятсотметрове попурі завжди було моєю пристрастю. Я думаю, що мого тренера з плавання тихо вбило те, що я була єдиною в команді, хто міг плавати всіма чотирма стилями. Я виграла змагання тільки для того, щоб побачити розлючений вираз її обличчя, тому що, як і всі інші, вони очікували, що я зазнаю невдачі.

І я припускаю, що все це зводиться до цього.

Ось чому я не підібгала хвоста і не втекла подалі від цієї школи вбивств зі схильностями до викрадення людей.

Я не хотіла давати їм те, що вони від мене хотіли.

Відмова.

Це все, що будь-хто коли-небудь бачив, дивлячись на мене. Коли вони виходять з невидимості, все, що вони бачать, це сміття з трейлерного парку, призначене для стічних канав.

Я хотіла більшого для себе. Я хотіла довести, що вони всі неправі. Я жила заради тих моментів, коли бачила потрясіння на їхніх обличчях. Це те, що я збираюся спробувати зробити тут.

Побудувати для себе краще майбутнє, щоб, коли люди дивляться на мене, вони бачили жінку, пронизану успіхом і впевненістю. Вони не змогли б уявити мене кимось іншим.

Ці хлопчики не збиралися забирати це в мене. Я також не збираюся дозволяти їм побачити мою поразку. Навіть якщо вони дивитимуться на мене зі своїх тронів, думаючи, що їхні жарти з жахом проженуть мене, погублять.

Вони не будуть моїм кінцем. Вони не заберуть у мене моє майбутнє.

До початку гребка на спині в мене горіли руки, я дихала дедалі різкіше і залишалася під водою дедалі менше і менше часу. Втома оселилася глибоко в моїх м'язах.

Але я пробилася. Я вимагала більшого від свого тіла, бо мій розум ще не був готовий. Я плавала, бо вода завжди була для мене свого роду свободою. Відрив від законів гравітації і можливість відчути себе абсолютно невагомим.

Є щось у цьому русі, коли долаєш опік, він починає здаватися природним. Те, як вода кружляє навколо мене, прохолодна вода, коли я рухаюся в іншому середовищі, відмінному від повітря.

Я стала плавцем випадково.

Мені було одинадцять, і мама записала мене на літню програму, усі три місяці я провела в басейні. А наприкінці програми була гонка, яку я виграла на дріжджах.

Це був перший позитивний ярлик, який мені дали.

Дівчина, яка вміла плавати як риба.

Тож я ніколи не зупинялася.

Я перекинулася під водою востаннє, відштовхнувшись від краю басейну пальцями ніг і п'ятами так сильно, як тільки могла, рухаючись уперед під водою, як швидкий кинджал на вітрі.

Я знову з'являюся на поверхні, обертаючи руками в постійних колах, змушуючи своє тіло закінчити цей останній метр вільного стилю. Мої руки ковзають у басейн і з нього, ноги б'ють із силою, коли залишки моєї витривалості починають виснажуватися.

Мої пальці та рука шльопають по поверхні бетону, відзначаючи кінець. Я стою прямо на мілководді, мої ноги підкошуються, і я роблю глибокий вдих. Утримуючи себе біля краю, відновлюючи зір над водою.

З невеликим зусиллям я лягаю на спину, дозволяючи воді нести мене. Моє дихання вирівнюється, коли я дивлюся на всипане зірками небо через скляні вікна. Попливу у свій власний світ.

Уявляю себе жінкою з владою. Власницею бізнесу. Першопроходець. Хтось важливий. Хтось, кого не можна не помітити. Я не знала, чим займатимуся після коледжу, в основному тому, що не думала, що зможу дозволити собі коледж. Тепер можливості безмежні.

У мене нескінченний вибір із химерним ступенем у Голлоу Гайтс.

Мої очі закрилися самі по собі. Повністю поглинена водою, тиша води заспокоює хаос у моїй голові. Я не знаю, як довго я пролежала там, просто ширяючи, але я відчувала, як мої пальці починають різатися.

Коли я знову розплющую очі, світло з басейну піді мною більше не відбивається від вікон. Усе чорне.

У моїх плавцях я думаю, що очі все ще закриті. Тільки коли я стою в басейні, опускаючи ноги на дно і потираючи повіки, я приймаю той факт, що перебуваю в темряві.

Не просто темрява, а непроглядна темрява. Я навіть не бачу свою руку перед обличчям, навіть світла від зірок недостатньо, щоб пронизати чорноту.

Це безглуздо. Я знаю, що світло в басейні, ймовірно, згасло або вийшло з ладу, просте пояснення. Але ірраціональні страхи підкочують до мого хребта, нашіптуючи мені на вухо.

Що, якщо в цьому університеті є акули, яких вони випускають сюди вночі? Або крокодили? У них про все інше небезпечно і моторошно, чого вже так надумано.

Я дивлюся вниз на воду, чорнильно-чорна рідина - це всього лише звук у моїх вухах. Я ледь можу розгледіти його верхню частину, не кажучи вже про те, що піді мною. Мої пальці на ногах поколюють, бажаючи, щоб я витягнув їх із цього басейну.

Кров вирує в мені, вдаряючись об шкіру з кожним ударом серця. Мій рот почав пересихати, наче мені в горло засунули ватні кульки.

Це нормальна людська реакція. Будь-хто так би себе почував. Відчуття, що щось ось-ось схопить мене за ногу і потягне під воду. Ніколи більше не побачу поверхні. Будь то лютий великий білий або людина.

На щастя, я все ще можу торкатися, не знаючи, наскільки далеко я від краю через моє безрозсудне плавання. Я починаю пробиратися вперед, витягнувши одну руку, намацуючи щось тверде, що може допомогти мені вибратися з басейну.

Озиратися назад не може бути й мови, я знаю, що щойно я побачу нескінченну похмурість за своїм плечем, це тільки посилить мою паніку.

Лампочки просто перегоріли, ось і все...

*Всплеск*

Я облизую пересохлі губи, майже одразу завмираючи.

Що б не увійшло у воду разом зі мною, це було негарно. Їхня вага стрясала дно басейну, дзвенячі в моїх і без того ослаблих ногах.

Гігантська анаконда?

Розлючена бичача акула?

Мстива людина?

Я дивлюся в бік звуку, повільно починаю відступати, вимірюючи відстань за тим місцем, де вода лягає на мою талію. Що далі я відступаю, то менше води накопичується навколо мого живота, а це значить, що я наближаюся до мілководдя.

Якщо це тварина, мені кінець. Вони можуть бачити мене в цій темряві. Вони відчувають мої легкі рухи. Моє серце калатає.

Але якщо це людина. Один із вендеттою, тоді в мене є шанс, бо вони не можуть бачити мене більше, ніж я можу бачити їх.

Був тільки один сплеск, а це значить, що тут зі мною був тільки один із них. Але інші троє цілком могли чекати біля всіх моїх виходів, чекаючи, коли я зроблю хід.

Я чую брижі води переді мною, можливо, за кілька футів від мене, якщо мої почуття в порядку. Ще одна брижі, потім ще одна, наче вона рухається до мене так само повільно, як я повертаюся. Ми обидва обережні з протилежними причинами.

Я, бажаючи вибратися з цього виру з мінімальною шкодою і якомога тихіше, в надії, що вони навіть не помітять, що я пішла.

Їх, не бажаючи мене злякати, щоб я не втекла, щоб я не втекла.

Вода раптом холодна. Крижаний холод. Як я собі уявляю води Аляски, що біжать у розпал зими. Маленькі шишки вкривають мої стегна, руки, нижня губа тремтить. Раніше я ніколи не хотіла виходити з води. Не так, як я зараз.

Моя спина приземляється на бортик басейну, полегшення наповнює мою душу. Піднявши руки, я впираюся долонями в сланцеву землю, підтягуючись назад, готова схопити свої речі і бігти звідси.

Але я отримую далі в голові, ніж у реальному житті.

Руки, людські руки стискають мої стегна, без жодного співчуття тягнуть мене назад у воду. Я зісковзую назад у басейн, наче ніколи його не покидала. Мої легені наповнюються могутнім криком, я відкриваю рота, щоб покликати на допомогу, але тут же накриваю його долонею.

- Тихіше, Браяр. Не хотілося б, щоб хтось дізнався, що ти вриваєшся туди, де тобі не слід перебувати після комендантської години в кампусі.

Цей голос. Ці руки. Це почуття.

Відраза, мерзенна ненависть кипить у моїх венах. Той факт, що він знову поставив мене в положення, що його руки тримають мене, і моє тіло поглинає це. З піною біля рота, цікаво, що він робитиме далі, як наївна маленька дівчинка. Він притискає мене до стіни, легко кладучи одну руку мені на стегно.

Я відчуваю, як його грубі промоклі джинси труться об мої оголені стегна, його м'яка сорочка прилипає до моїх оголених рук. Хто стрибає в басейн в одязі?

Я вириваю рот із його хватки. - Я думаю, убивство важливіше за злом басейну, чи не так, Алістере?

Я не бачу його, тільки неясні обриси його фігури. М'язисті плечі, те, як його голова нахиляється, насолоджуючись моєю відповіддю, і я знаю, навіть не помічаючи цього, на його губах з'являється фатальна усмішка.

Камені, величезні камені тиснуть мені на груди. Кожен вдих завдає болю, коли я поруч із ним. Він забирає весь кисень. Залишаючи мені тільки його гострий запах, який я вдихаю як паливо.

- Тепер навіщо тобі базікати про щось, що тебе не стосується? Я думав, ми починаємо ставати друзями. - Він дорікає, з прихованою погрозою, викликаючи в мене нудоту. У мене паморочиться голова.

Я відчуваю, як його великий палець ковзає по моєму оголеному животу, по моєму животу прокочуються невеликі поштовхи. Я повністю ігнорую його запитання. Він не заслуговує на відповідь.

- Ти прийшов один? Чи ти привів своїх вихованців, щоб допомогти тобі перемогти мене?

Нервове напруження, тому що я відчуваю, як його великий палець впивається в мою шкіру, грубо і вимогливо. Змушуючи мене ковтнути від болю. Усі його великі червоні ґудзики, з якими мені не можна возитися, оточують його друзів. Можна напасти на нього, але щойно звертаєш увагу на його паршивих міньйонів, він готовий накинутися.

Я намагаюся вирватися з його хватки, але в нагороду отримую удар на місці. Моя спина свердлить бортик басейну.

- Таргани. Трохи по-дитячому навіть для такого ледаря, як ти.

- В одязі в басейні. Трохи невпевнено, навіть для хлопця з маленьким членом.

Він сміється, глибоко й насичено, як торт із темного шоколаду. Спочатку гіркий, але поступово він тане на язиці, стаючи солодким і липким. Мій улюблений вид шоколаду.

Моє тіло трясеться в його руках, мій мозок знову воює з усім іншим. Ендорфіни наповнюють мене, поколюючи стегна, охоплюючи все тіло. Я ковтаю жовч, випинаючи підборіддя, хоча він цього не бачить.

Рука, що не торкається мого тіла, починає ковзати моїм плечем, лише кінчики його пальців ковзають моїм силуетом. Побачивши мене своїми руками.

- У тебе є дещо, що належить мені, Маленька Злодюжка. - Весь сміх зник. Усі спогади про його людяність зникають.

Я зупиняю погляд на своєму розстебнутому ґудзику на стільці поруч із динаміком, де досі грає музика, знаючи, що його обручка захована в передній кишені сорочки. Вдячна вперше за те, що він не може мене бачити.

- І я хочу повернути його. - Гарчить він, його тон впивається в мою шкіру, немов дикі вовки скалять зуби.

- У мене немає лайна. - Я чиню опір йому, що безглуздо, але я не хочу, щоб він думав, що я відступаю. Моє серце калатає від нахабної брехні.

Його рука хапає мене за потилицю, вчепившись у волосся п'янко злісною хваткою. Тягне мене вниз, так що моє обличчя звернене до нього. Я відчуваю, як його рот ширяє над моїм, і обіцяю собі, що якщо він мене поцілує, я начисто відкушу йому язик.

- Ти бачила, що ми зробили з тим учителем, чи не так? - Яскраві образи переслідують мене. - Ось що відбувається з людьми, які забирають у мене речі, Браяр. Зрештою вони мертві.

Його дихання для мене новокаїн, оніміння всього навколо. Отрута в його голосі просочується в мої пори, заражаючи мене. Усі ці образи повертаються, ті, що переслідують мене ночами. Крові, змій, його.

З ним найгірше, тому що я завжди прокидаюся з потом, що стікає по попереку, і мокрими трусиками.

- Я не боюся тебе. - Здригаюся я, чергова брехня.

- Так? Доведи. - Присягаюся, я відчуваю, як його верхня губа торкається моєї, коли він вимовляє букву Д у слові доведи.

Він сильніше заплутався в моєму волоссі, перетворюючи його на повідець, щоб контролювати мене. Швидко і точно він просовує промокле праве стегно між моїх ніг. Розклинюючи мене й одночасно піднімаючи.

Я важко вдихаю, дихання перехоплює у мене в горлі, моя голова знову падає в його хватку, коли легке тертя переходить від центру до пальців ніг. Блискавка вдаряє в мої кістки. Усе було абсолютно порожньо, кожна молекула зникла. Ця величезна сила енергії пронизує мене, це була всього лише секунда дотику, але мені здалося, що вона довша.

Усе моє тіло балансує на його колінній чашечці, увесь тиск спрямований у моє ядро. Його грубі джинси натирають ніжну шкіру між моїми ногами. Мені потрібно кілька секунд, щоб помітити, як мої руки лежать на його плечах, прикритих футболкою.

- Ти ще не налякана, Маленька Злодюжка?

Я скрегочу зубами, намагаючись дихати, але все, що в мене виходить, це ковтати його. Його димний подих наповнює мене, все вище і вище. Я збираюся вибухнути. Щупальця жаху обвилися навколо мого горла, задушивши мене.

Я злякалася, так. Мій розум, моє серце.

Але моє тіло, моє хворе зіпсоване тіло, йому подобалося.

Йому це занадто подобалося.

Настільки, що я не могла перешкодити їй довести мою точку зору.

- З'їж мене. - Я відкушую.

Я відчуваю його самовдоволену усмішку просто над губами. Дражнить мене. Грає зі мною.

Я відчуваю це хвилями. Те, як його коліно починає рухатися короткими колами, напруга не покидає мій клітор. Я все відчуваю, наче він нічого не торкається, крім голої шкіри. Тонкий матеріал мого бікіні не робить нічого, але допомагає його тертю.

Інтенсивність почала повільно наростати. Мій язик розпухає в роті, коли я прикушую його, не даючи стогонам вирватися назовні. Мені раптом стало жарко, вода, яка колись перетворилася на лід, тепер перетворилася на розплавлену лаву. Кожен рух його коліна піднімає полум'я вище, і я можу тільки дивитися. Я можу тільки відчувати, як пекло стає більшим.

Я просто вуглинки і попіл від задоволення в його руках.

Бог, і він, чорт забирай, знає це.

Він проводить язиком по нижній губі, ловлячи при цьому мій, і я відчуваю його слабкий смак. Чи знаєте ви, як страшно ледь не спробувати єдиний на землі наркотик, що може вбити?

Я висіла на гойдалках життя і смерті в руках Алістера. Шукаю задоволення від того, хто шукає тиші від мене.

Це просто для того, щоб довести свою точку зору. Я нагадую собі. Я просто доводжу свою точку зору. Я показую йому, що я не здаюся, і він не може мене налякати. Уже ні.

Він здригається, з мого горла виривається болісний стогін. Алістер різко вдихає, поглинаючи моє задоволення, поки ми обмінюємося важким бурчанням і стогонами.

Я не могла заперечувати, що в мене між ніг просочилася волога, можливо, я могла б звинуватити в цьому басейн, але він знав, він знав так само добре, як і я. Моє тіло жадало цього.

- Просто скажи мені те, що я хочу почути. Скажи мені, що ти боїшся мене, нероба. - Він бурмоче мені в губи.

Від його грубої образи в мене в животі спалахує жар, мої щоки палають червоним, або, можливо, вони горять через те, що я сором'язливо обертаю стегнами над його м'язистим стегном. Він вигинається і напружується під моєю вагою, підштовхуючи мене все далі й далі до краю.

- Гори в пеклі, сука з трастового фонду. - Моє прокляття навряд чи становить загрозу, з огляду на те, наскільки хрипло воно виходить. Замість м'яких, податливих звуків імені коханого, що злітають з моїх губ. Його принизливий термін наповнений такою огидою.

Ненавиджу його за те, що змусив мене полюбити це.

Мої нігті впиваються в його шкіру. Переконавшись, що коли він піде, він залишить сліди від мене. Щоб, дивлячись уранці в те золоте дзеркало, він пам'ятав, що в мене є нігті й гострі зуби.

Як це можливо бути таким збудженим просто зараз, коли мої почуття настільки протилежні? Напруга всередині мене тільки посилюється, коли бажання загострюється. Мої ноги тремтять, вода хлюпається навколо нас.

Мої стегна рухаються самі по собі, в гонитві за полегшенням, в гонитві за схваленням. Я ніколи не відчувала себе так.

Я не була впевнена, що коли-небудь знову захочу випробувати подібне. Це гаряче. Це приємно. Це безрозсудно.

Було занадто багато адреналіну. Моє серце не витримало.

У моїх грудях народжується доблесний крик. Я перекидаюся, ні, мене кидає в саму гущу липкої, каламутної калюжі потреби. Спіраль усередині мого живота стискається сильніше, і все через хлопця, сповненого злих ігор.

Я не думала, що він зможе наблизитися, але він наближається. Його губи впилися в мої, але не в поцілунку.

- Ти не можеш використовувати мене. Не для того, щоб твоя туга рожева пизда кінчила. Не для дурних ігор із другом. Ні за що. Я отримаю те, що належить мені, Браяр. Навіть якщо мені доведеться вбити тебе за це. - Він вивергає, мій рот рухається з кожним його словом.

Чого чекати?

Вода навколо мене перетворилася на хвилі задоволення, готові засмоктати мене потоком екстазу, поки знову не охолоне.

Він дозволяє мені впасти в басейн, різка зміна змушує мене провалитися в прохолодну рідину, прийти до тями, перш ніж знову схопитися, кашляючи. Для мого здорового глузду.

Збираюся з думками, озираюся, світло в басейні знову горить, а Алістера Колдуелла не видно.

Мої груди здіймаються, мій розум паморочиться,

Чи був він справді тут? Я заснула в басейні? У мене був інший сон?

Біль між стегнами дає мені відповідь. Пульсація в потилиці від його хватки говорить мені, що все це було цілком реально.

Я була налякана.

Я була зла.

Я була порожня.

Як він так розлютився через каблучку? Це прикраса, чорт забирай. Я зневажаю відчуття, що в його історії є щось більше, ніж те, що я бачу. Я не хочу знати його історію. Мені все одно.

Він садист, у якого більше істерик, ніж у дворічної дитини. Немає виправдання тому, як він діє.

Нема.

Починає грати інша пісня, наче останніх тридцяти хвилин і не було. Життя починається знову, і мене витягують із викривлення часу, в яке він мене кидає.

Розчарування наповнює мене так сильно, що я опускаюся на дно басейну. Я падаю, як камінь, пливу, поки не сиджу на дні.

Потім я розплющую очі, дозволяючи хлору випалити його з пам'яті, відкриваю рота і кричу.

Алістер

- Сильніше.

- Сильніше!

- Та годі, чувак, я сказав сильніше! Це все, що в тебе є? Не дивно, що ти запасний. Його слина падає мені на голі груди, почервоніння на його обличчі кольору пожежного гідранта. Від крику, від бійки.

Мої згорнуті руки штовхають у його оголений живіт, мої очі не можуть не помітити глибокі рвані шрами, що лежать там і на його грудях. Я втикаюся головою йому в плече, лівою обхоплюю його шию, щоб утримувати його нерухомо, і наношу удар за ударом йому в живіт.

Запасний.

Я ненавиджу це богом забуте ім'я.

Я волів би, щоб Тетчер називала мене Алі щодня до кінця мого життя, ніж почути, як хтось знову вимовляє це слово.

Це все, ким вони мене бачать, це все, ким мене коли-небудь бачили.

Болючі удари виходять від мого кулака, щоб зламати кістку. Я не знаю багатьох людей, які могли б впоратися з такими ударами. Думаю, після багатьох років жорстокого поводження він до цього звик. Це було спотворене почуття зв'язку між друзями.

Старі рани, які я люблю ховати з вибуховою люттю, розкопувати в цьому підвалі. Вони широко відчинилися, залишивши мене стікати кров'ю з усіх причин, через які я хотів би ніколи не народжуватися.

Навмисно чи випадково мої батьки назвали мене на честь головного ката і мучителя з Пекла. Ще до того, як я зміг мислити когнітивно, мені дали ім'я, яке визначило, ким я став.

Той, хто завдавав болю душам. Ім'я, дане злим духам і злим людям.

Це не могло бути більш досконалим.

Рук розпалює мій гнів своїми словами, як я і припускав. Так само, як він мені потрібен.

- Ти слабкий, Алістере. - Він стогне, хоча я завдаю йому достатньо ушкоджень, щоб зламати його, він усе ще хоче більшого.

Моя голова гуде, уся кров приливає до неї: - Заткнися, Рук.

Тут ми перетворювали роки болю на хвилини свободи, ми вибивали муку з кісток одне одного.

Обвиваючи рукою його шию, я притягую його обличчя до своїх грудей, з'єднуючи руки біля основи його голови. Занурюючи мою колінну чашечку в м'яке місце прямо під його грудною кліткою. Сприйнятливий рух, від якого у мене щипає ноги від втоми. На його шкірі починають з'являтися рубці.

Наші тіла злипаються від поту, що капає з наших тіл. Використання одне одного як віддушини, якої в нас не було в дитинстві.

Піт, дим і стійкий запах гуми від килимка затикають мені ніс. Недостатньо, щоб забути той екзотичний квітковий аромат, який прилипав до моєї шкіри, як п'явки. Він проник у хлор, навіть після душу я все ще відчував його запах. Я все ще відчував її запах.

Енергія, яку я відчув після того, як залишив її там, просочилася до глибини душі, знаючи, як сильно вона пульсувала напередодні оргазму. Я відчував жар, соки, які лилися з її піхви, навіть у воді. Знаючи, що я скрутив її маленький розум у вузли.

Я показав їй, що вона нічим не краща за нас. Брудна, груба дівчина, яка насолоджувалася тим, що кралося в ночі. Дивитися, як вона важко дихає і скиглить в обіймах хлопця, якого ненавидить.

У гонитві за оргазмом на стегні чоловіка, який мав стати її кінчиною. Це було п'янко. Я ніколи раніше не відчував такої сили.

Моя голова не в тому місці для цього. З кожною секундою він все більше вислизає від цієї боротьби.

У своєму розсіяному стані я даю Руку можливість покласти руки мені на груди, відштовхуючи мене назад і геть від його тіла. Він завдає недбалий лівий хук мені в щелепу, з достатньою силою, щоб зачепити мою нижню губу. Я відчуваю, як кров починає стікати по моєму підборіддю.

Ми завмираємо на секунду, обидва в шоці. Очі Рук відкрилися трохи ширше, і я підношу палець до губи, відтягуючи його, щоб оглянути яскраво-червону рідину, що залишилася.

Мене ніколи раніше не били.

Раніше я нікому не дозволяв бити мене.

Я не був упевнений, хто був у більшому шоці, я чи Рук. Уперше відтоді, як ми були підлітками, він завдав удару, від якого пролилася кров.

Вона все зіпсувала, чорт забирай. Її запах, жалюгідні стогони через нетерплячі стегна і пихтіння заважали мені зосередитися. Її існування псувало мені життя.

Він був так поглинений нею, позбавленням від неї, тим, щоб змусити її замовкнути, що інші жінки здавалися йому розмитою плямою. Усі вони були не у фокусі й туманні, тому що мої погляди були так зосереджені на тому, що вона робила, де була, з ким розмовляла.

Тієї ночі в басейні вона зробила все, що я від неї хотів. Лялька на моєму дроті. Показуючи їй, що вона всього лише іграшка, якою я можу керувати. У мої наміри не входило змушувати її скакати на моєму стегні, але я планував спостерігати, як вона з'ясовує, хто саме відповідає за цю ситуацію.

Я знав, що вона не відступить. Навіть якщо вона боялася мочитися в штани. Є щось у Браяр Лоуелл, що не дозволяє їй відвернутися від того, що її лякає.

І я не хочу нічого, окрім як розчавити його своїми голими грьобаними руками.

Думки плуталися, я був у сказі від люті. В істериці я різко кинувся на Рука. Перекотив його на мат і почув, як він приземлився з сильним ляпасом на землю.

У мене закипіло під шкірою, температура мого тіла злетіла до небес. Я був упевнений, що моя шкіра скоро почне танути.

Я хотів знищити її. Я хотів споживати все це.

Я забрав силу назад після її маленької тарганячої шаради, але вона скоро знайде щось ще, щоб вдарити мене у відповідь. Я хотів, щоб вона була такою зломленою і загубленою, що в неї не було вибору, окрім як підкоритися і благати мене покласти край її стражданням.

На колінах вся дихаюча і тендітна.

Рук проковтнув повітря піді мною, моя техніка була недбалою, коли я обертав своїм тілом навколо нього, затягуючи його в задушливе захоплення. Мої ноги обвилися навколо його талії, моя права рука обхопила його горло, а ліва працювала як монтування, щоб сильніше стиснути його дихальне горло.

Демони, геліони, яких я ховав усередині себе, виповзли назовні, в процесі дряпаючи мої нутрощі на шматки. Я ледь міг бачити, зір був розпливчастим і заливало червоним.

Обрисів майже не було, тільки плями світла. Смак власної крові на язиці змусив мене сильніше скрутити йому шию. Що більше я завдавав йому болю, то ближче я був до того, щоб зловити її.

Чим ближче я підібрався до того, щоб повністю розбестити її. Поки від того, ким вона була, не залишилося нічого. Коли вона дивилася в дзеркало, вона навіть не впізнавала себе. І, можливо, вона двічі подумає, перш ніж прикривати свого дядька і його темні справи.

Можливо, тоді вона пошкодує, що стала частиною смерті Роуз. Бути частиною знищення одного з моїх найкращих друзів.

- Алі... Алістере, я с... стукаю! Ч... чувак, я с... стукаю! - Рук проривається крізь мою хватку, повертаючи мене в реальне життя.

Нагадуючи мені, що я за десять секунд від його вбивства. Я навіть не відчував, як його рука кілька разів ударила мене по передпліччю, до цього моменту.

Я негайно відпустив його, дозволивши йому сісти і підповзти до лавок на іншому кінці кімнати. Його довге волосся, вкрите потом, колихалося перед очима.

Я падаю назад на стіну позаду себе, залишаючись на дупі. Опускаю обличчя, щоб подивитися на підлогу піді мною, тримаючи голову руками. Я маю взяти себе в руки.

Вона займає занадто багато місця в моєму мозку.

Займає все місце в моєму мозку.

- З тобою все гаразд? -запитую я його, коли він випиває галон води менш ніж за п'ятнадцять секунд.

- Як ніколи краще. - Він говорить із втомленою посмішкою, припухлість і почервоніння на його шиї ясні як божий день.

Сидимо мовчки, переводимо подих, збираємося. Дозволяємо ейфорії моменту вщухнути, а адреналіну вичерпатися.

Це нагадує мені про те, як він уперше попросив мене вдарити його. Коли нам було по чотирнадцять і на його задньому дворі. Його око вже було фіолетовим з минулої ночі з батьком, коли ми по черзі стріляли з його пневматичної рушниці в птахів, що летіли по небу.

Він повернувся до мене з цим, з цим поглядом в очах. Наче він потребував мене. Наче йому потрібна була моя допомога.

І я пам'ятаю, як думав про те, як добре почуватися потрібним. Бути потрібним як друг і потребувати допомоги, навіть якщо ця допомога була чимось психотичним. В істинному стилі Рука він спочатку пожартував над цим, він хотів побачити, наскільки сильно я можу вдарити.

Але коли я не викладався на повну, саме тоді я побачив його сторону, яку рідко хто бачив. Включно зі мною та рештою хлопців. Частину його, яка все ще зломлена дитина.

Мені потрібен біль, Алістере. Мені це потрібно, щоб я не забув, що зробив.

Це було все, що я або будь-хто ще отримав від нього.

Після цього ми більше ніколи про це не говорили. Я просто з'являвся, коли він дзвонив, і пішов працювати, ніби він був моїм особистим переносним мішком для трупів.

- Коли твої батьки повернуться додому? - запитує він, прибираючи волосся з обличчя.

Я знизую плечима: - Чорт забирай, якщо я знаю, можливо, наступного тижня. У них попереду засідання правління школи, і вони не пропустять можливості продемонструвати свої досягнення. А з наближенням свят моя мама має почати планувати свої несмачні вечірки.

Свята завжди були найжахливішими.

Різдво, День подяки, Геловін.

Будь-який привід для проведення зборів, де люди могли б захоплюватися ними. Вони використовували будь-який привід, щоб опинитися в центрі уваги.

У будинку завжди було повно людей, що роїлися навколо, як шершні, переодягнені метеликами. Завжди занадто голосно, занадто яскраво, занадто фальшиво. Тож зазвичай я залишався з Тетчером і його бабусею та дідусем на канікули.

Тому що не мало б значення, з'явлюся я на різдвяний ранок чи ні, їм було б однаково, і вони навіть не стали б питати, де я. До того ж, бабуся Тетча готує вранці приголомшливі млинці.

- Знаєш, Сайлас не стане тебе звинувачувати.

Мої брови сходяться разом: - Що?

- Він не звинувачуватиме тебе, якщо ти вирішиш піти до того, як ми дізнаємося, що сталося з Роуз. Він знає, через що ти тут проходиш. Ніхто з нас не став би звинувачувати тебе.

Ніколи до цього моменту вголос це не вимовлялося, але я вже знав це. Ми всі це знали.

- Ти будеш звинувачувати себе? Якщо залишиш його одного в його горі, перш ніж він отримав відповіді, став би ти звинувачувати себе? - повертаю запитання.

- Я б зненавидів себе, якби кинув його.

- Тоді чому ти думаєш, що я почуваюся інакше?

Він киває, приймаючи мою відповідь. Не те щоб він сумнівався в цьому, але я думаю, він відчував, що мусив сказати це, щоб переконатися, що мене тут немає, тому що я мав бути.

Це місто, можливо, було прокляте брехнею і підлістю батьків, але в ньому я знайшов людей, заради яких я зруйнував би браму Пекла.

Сім'я - це не те, з ким ти народився. Це було те, заради кого ти стікав кров'ю.

Тетчер. Сайлас. Рук.

Вони єдині люди, які мали значення.

Ми пробираємося на верхній поверх будинку, ми обидва розділяємося, щоб прийняти душ, витрачаючи достатньо часу, щоб привести себе до ладу, перш ніж мої вхідні двері відчинилися, і по клацанню оксфордів я зрозумів, що це Тетчер.

- Що, чорт візьми, ти несеш? - Рук коментує з моєї кухні, де він поглинає бутерброд, тільки рушник навколо його талії.

Я стягую сорочку через голову, дивлячись на Тетчера, який вдягнений у коричнювато-кремовий светр, що має такий вигляд, наче його поголили з тіла ягняти.

- Італійська розкіш, люба. Коштує більше, ніж твоє ліве яєчко.

Я сміюся, бачачи Сайласа, що йде позаду нього з папками під пахвою. Ми всі планували зустрітися тут сьогодні вранці. Сайласа не було в школі, як і Рука, бо вони вдвох не спали всю ніч, поки Сайлас зламував камери стеження.

Він заздалегідь написав, що знайшов дещо, що може нас зацікавити.

Рук залишався з ним більшу частину часу. Частково для того, щоб наглядати за ним, а частково, щоб переконатися, що він приймає ліки. Останнє, що нам було потрібно, це щоб він був мстивим і не приймав ліків від своїх шизоїдних наркотиків.

Я йду за ними обома на кухню, плескаючи Сайласа по спині на знак привітання, перш ніж він кладе папку на мармуровий острівець.

- Томас і Браяр тут ні до чого. - Це перше, що вирвалося в нього з рота, перш ніж він навіть відкрив те, що всередині.

При звуці її імені мої пальці на ногах згинаються, і мене раптово охоплює бажання оголити зуби. Мені не подобається, як інші люди вимовляють її ім'я. Щось у цьому змушує мене рухатися в неправильному напрямку.

- Вибач, що? - кажу я з явним шоком у голосі.

Відкриваючи білу папку, він витягує аркуші, схожі на часи, а також чорно-сірі нерухомі фотографії.

- Нарешті я дістався до камер стеження і знайшов ось це, - Він розкладає їх, щоб ми всі могли на них подивитися.

Мої пальці хапають одну з фотографій, і я бачу вчителя, який не Томас, що виходить із лабораторії. Що може означати що завгодно в даний момент.

- Це просто схоже на містера Веста, він мій учитель органічної хімії. Яке йому діло до всього? -запитує Рук.

- Грег Вест використовував значок Томаса, щоб входити і виходити з лабораторій. Я не впевнений, як він це отримав, але він поміняв їх місцями. Дивись, - він зрушує аркуш часів до середини, вказуючи на входи і виходи.

- Щоразу, коли Грег проводить пальцем, він реєструє ідентифікаційний номер Томаса і навпаки. Грег пробирається в лабораторію після опівночі. Це був його спосіб прикрити свою дупу на випадок, якщо хто-небудь дізнається про наркотики.

Мій шлунок вирує.

Привід бити Томаса Ріда по обличчю, доки він не спливе кров'ю до смерті, тепер вилетів з вікна. Тепер він просто вчитель із гігантською палицею в дупі та стояком за те, що розлютив мене.

- Тижні стеження не за тими чортовими людьми. - Проклинаю я.

Тетч кидає на мене погляд: - Ах, ах, - він цокає язиком, - не будемо вдавати, що тобі не подобалося шпигувати за улюбленою племінницею Томаса, Алі.

- Ти завжди можеш помінятися зі мною місцями. Я б вважав за краще вистежити гарячу дівчину, ніж пройтися по офісу і квартирі Томаса. Він поєднує колір своєї спідньої білизни. - Рук жартує, розмовляючи з набитим ротом.

Я скрегочу корінними зубами, не звертаючи уваги на Рука. - Ви хочете, щоб вони стукали? Хтось має наглядати за ними, поки ти чистиш свої кляті туфлі, Тетч.

З хитрою усмішкою він піднімає руки вгору, дозволяючи Сайласу продовжувати розповідати нам, що він зміг знайти.

- Я повернувся на кілька місяців тому, і ви можете бачити, як за кілька годин після того, як Грег іде, Кріс з'являється, проводить пальцем і йде зі спортивною сумкою та йде, щоб зробити те, що йому потрібно.

- Отже, Грег - це вчитель, який написав Крісу повідомлення про підкидання тіла, що означало б, що або він це зробив, або він знає, хто це зробив. Це те, що ми говоримо?

Сайлас киває, його кулаки стискаються при згадці про її смерть: - Він єдина людина, яку ми змогли зв'язати з Крісом. І навіщо йому красти значок Томаса, чому б просто не використати свій? Поки не...

- Якщо тільки йому нема чого приховувати. - Закінчую я.

Ми дозволяємо новій інформації осісти. Я запускаю пальці у своє волосся, притискаючи долоні до боків голови.

Знаючи, що ми витратили цілий місяць на пошуки не тієї людини, ми також знали, що це буде нелегко. Ми говорили про це до того, як це почалося. Знаючи, що можуть пройти роки, перш ніж ми дізнаємося, що з нею трапилося, якщо взагалі що-небудь.

Але це, це було схоже на щось схоже на зачіпку. Я відчував, як наближається кінець цього, знав, що коли ми знайдемо потрібні докази, ми зустрінемося з Грегом і дізнаємося, що саме сталося тієї ночі.

Ми могли б дозволити Роуз спочивати з миром, знаючи, що того, хто забрав її життя, спіткає та сама доля.

Браяр

- Два подвійні чізбургери з цибулиною, кошик Кучерявих фріллі Тіллі і два полуничних молочних коктейлі, звучить правильно, пані?

Мій шлунок забурчав, коли наша офіціантка повторила нам наше замовлення. Жирна, смачна їжа із закусочних - це все, що мені зараз потрібно в житті.

- Ага. - говоримо ми з Лірою разом, трохи сміючись над нашою згуртованістю.

- Я піду ввімкну його!

Коли вона пішла, я повернула голову, щоб подивитись у вікно поруч зі мною, дивлячись на темну дорогу та парковку, повну автомобілів. Це маленьке занурення було першим, що нагадало мені про дім у цьому місті.

Стара шкільна музика, що грала з музичного автомата в кутку, картата підлога, вишнево-червоні кабінки та яскраво-сині неонові вогні повернули мене додому, до Техасу, до Вафельного Палацу, що був за дві милі від мого дому.

Запах смаженого масла, сміх, усмішка на моєму обличчі, коли ми вперше прийшли сюди.

Ми обидві займалися годинами, втомлені й голодні, ми залізли в машину Ліри й добиралися сюди хвилин двадцять. Було тільки сьома, тож натовп за вечерею був розпаленим і густим. Ресторан, повний людей, яких ніколи не очікували тут побачити.

Чоловіки в костюмах, дами на підборах.

Здавалося, це була перерва в розкоші. Зібравши всіх разом у скромному закладі, де подавали все, від воронкоподібних тістечок до риби зі смаженою картоплею.

Ми були півтора тижні в жовтні, і листя було повністю сухе. Крім сосен. Здавалося, вони зберігали свою темну зелену шерсть цілий рік.

З моменту останньої зустрічі з кодлом Сатани в басейні ми ще не чули про них. Ми ненадовго бачили їх у кампусі, але розіграші, листи припинилися десь на початку місяця.

Я все ще іноді відчувала присутність Алістера, що спостерігає, ширяє, але це було не так, як раніше. Або вони планували щось на кшталт нашого грандіозного викрадення і різанини, або вважали, що їхні муки забезпечили наше мовчання.

Частина нас хотіла забути все, що ми бачили. Я хотіла сховатися від їхніх радарів і від їхніх поглядів. Навіть якщо це означало мовчати. Я хотіла зосередитися на школі і поводитися так, ніби тієї ночі ніколи не було, і здавалося, що в Ліри справи йдуть набагато краще, ніж у мене.

Інша частина мене відчувала, що я ось-ось вибухну. Зберігати таку таємницю до кінця життя. Я була впевнена, що він з'їсть мене живцем, але після басейну я пообіцяла собі, що закінчу звідси, матиму засоби, щоб захистити себе, і я розповім кому-небудь.

Я б розповіла їм усе, що бачила, і сподівалася, що справедливість восторжествує, але зараз я не могла цього зробити. Я була б просто розореною дівчинкою з Техасу, яка звинувачує найважливіших синів Пондероз Спрінгс у вбивстві.

Неважливо, скільки сценаріїв я переглянула, це ніколи не закінчувалося добре для мене.

Обіцянка, яку я дала, трохи заспокоїла мою тривогу. Досить того, що до мене повернувся апетит. Що було добре для мене, бо Томас почав турбуватися про те, наскільки я слабка.

- Істон Сінклер запитав мене про тебе сьогодні на уроці. - оголошує Ліра, притулившись спиною до скляного вікна, витягнувши ноги перед собою через кабіну. - Він не розмовляв зі мною відтоді, як ми були в дитсадку, і попросив позичити мою жовту крейду.

Я висуваю брову: - Чому він питав про мене?

Відтоді, як я випадково насадила Джекі Чана на його дупу, я бачила його тільки в класі й один раз у бібліотеці, де ми разом переглядали відповіді на навчальному посібнику. Я не думала, що зробила щось, що послужило б підставою для того, щоб він запитував про мене Ліру.

- Він хотів твій номер телефону, - хихикає вона, - дехто в тебе закохався. - Вона співає тихим голосом, показуючи на мене вказівним пальцем.

Я відмахнулася, закотивши очі з тихим сміхом: - Йому, напевно, просто потрібні були відповіді на домашню роботу або щось на кшталт цього, ти сказала йому, щоб він відключився і турбувався про свою дівчину?

Вона хитає головою: - Ні, я сказала йому, що якби ти хотіла дати йому його, ти б це зробила.

За це я полюбила її ще більше.

- Крім того, він все одно не схожий на твій тип.

- У мене є тип? - запитую я, ніколи не думаючи про себе як про людину з типом. Я маю на увазі, за винятком того факту, що я вимагала, щоб хлопці, які мене цікавили, були неодруженими і повнолітніми.

- Ти просто не схожа на дівчину, яка опиняється з хлопцем з дев'ятої до п'ятої. Вам буде надто нудно. - Вона починає: - Я думаю, що є два типи жінок: ті, хто шукає розради, і ті, хто шукає кохання.

Я ніколи раніше не чула, щоб хтось казав щось подібне. Я маю на увазі, можна мати і те, і інше, вірно? Можна мати стабільні стосунки і бути закоханими, це траплялося постійно.

- Ти не думаєш, що люди можуть мати і те, і інше? Хіба ти не маєш почуватися комфортно, коли закохана? Я не думаю, що може бути одне без іншого.

Приблизно в цей самий час наша офіціантка повертається з нашою тацею з їжею, рухає все перед нами і питає, чи може вона принести нам що-небудь ще, коли ми відмовляємося, вона залишає нас їсти.

Ліра бере вишеньку з верхівки свого молочного коктейлю і запихає її собі в рот. - Для мене кохання не має бути комфортним. Кохання має спричиняти дискомфорт, воно має кидати виклик, воно має розсовувати межі, змушувати рости як особистість і робити все те, що потрібно робити поза зоною комфорту. Тож я не думаю, що можна мати і те, і інше, ні.

Я люблю слухати її розмови. Мені подобається чути, що вона думає про життя, кохання, філософію, навіть коли в нас повноцінні дебати щодо епізоду "Мислити, як злочинець". Усе, що вона каже, наче роками зріє в неї в голові. Ви б не здогадалися, коли вперше побачите її, бо вона сором'язлива, але Ліра кумедна. Вона швидко відповідає на саркастичні репліки, і мені сумно, що я єдина людина в школі, хто це знає.

Кожен, хто втрачав можливість бути її другом, сильно пошкодував.

Я хапаю картоплю, вмочуючи її в кетчуп: - Отже, ти та дівчина, яка хоче кохання, вірно? Заповзятливий хлопець, який допомагає тобі викопувати черв'яків і знає, як забруднитися? - Я дражливо закочую брови, засовую до рота солону смажену картоплю і пережовую.

Привид усмішки пробігає її обличчям, і вона фиркає, наче думає про якогось хлопця чи, можливо, дівчинку, я ніколи не питала її про її сексуальну орієнтацію.

- Щось на кшталт цього, хто знає.

Я беру свій бургер, розплавлений сир сочиться збоку, а шматочки бекону визирають з-під булочки. Мій рот наповнився слиною, коли я піднесла його до рота, відкусивши найбільший шматок їжі у своєму житті.

- Ліра Ебботт! Це ти мила дівчинка?

Я ледь не подавилася, намагаючись прожувати цей нечестивий шматок їжі, коли до нашого столика підходить чоловік у випрасуваному костюмі.

- Доброго дня, мер Донах'ю. - м'яко каже Ліра, посміхаючись чоловікові з акуратно підстриженою бородою і м'яким рудим волоссям, який зараз дивиться на мене.

Звісно, я б зустрілася з мером одного з найпрестижніших міст країни, доки в мене був би набитий рот їжею. Я прикладаю руку до рота, жуючи якомога швидше.

- Здрастуйте, - бурмочу я, болісно ковтаючи, - Вибач, я Браяр. - Я витираю руки серветкою і простягаю руку, щоб потиснути її.

Він повертає її з посмішкою, ніжно рухаючи моєю рукою вгору й униз: - Приємно познайомитися, Браяр. Я пишаюся тим, що знаю всі обличчя тут, але я не можу сказати, що знаю тебе! Ти новенька?

Я киваю: - Так, сер. Я відвідую Голлоу Гайтс.

- Будь ласка, кличте мене просто Френк. Приємно знати, що до нас приєднуються студенти з інших місць! Пані, ви вже насолоджуєтеся своїм першим семестром? Я чув, що минулої ночі під час щорічного полювання в лабіринтах сталася випадкова осічка феєрверку.

Ми з Лірою дивимося одне на одного, злегка примруживши очі, згадуючи ту ніч. Але вона швидко приходить у норму,

- Усе йде добре, просто записуємо книжки і намагаємося виправдати очікування, встановлені для нас, студентів. - Вона покриває.

- Гаразд, я залишу вас, дівчатка, обідати, Ліра, дай мені знати, якщо тобі що-небудь знадобиться, гаразд? - Він пропонує, і вона згідно киває, дивлячись, як він іде і прямує до дверей, щоб піти.

- Ти просто випадково знайома з мером? - Коли ми сідаємо назад у нашу кабінку, продовжуючи їсти.

- Він знав мою маму ще того дня, я завжди навчалася в тих самих класах, що і його доньки. - Вона робить паузу, бере картоплю і занурює її у свій молочний коктейль. Я морщу ніс, збита з пантелику цією комбінацією, проте я навчилася не піддавати сумніву дивацтва мого друга. - Мені так шкода його.

- Чому?

Озираючись навкруги, щоб переконатися, що навколо нас нікого немає, або прислухаючись до нашої розмови, перш ніж говорити.

- Мало того, що його дружина пішла від нього до іншого чоловіка, він ще й втратив обох своїх доньок протягом шести місяців. Він втратив усе, і я не розумію, як він може продовжувати посміхатися.

Я починаю пригадувати, як вона говорила про доньку мера, яка померла, читаючи це в одній із новинних статей, коли я шукала інформацію про хлопчиків. У ній ішлося про те, що її знайшли в місцевому будинку для вечірок, і поліція визнала це випадковим передозуванням, але, мабуть, млин чуток полюбляв підсипати солі на й без того запалену рану. Якби ви запитали когось у школі, вони б сказали вам, що вона наклала на себе руки, або Сайлас убив її, бо вона спала з кимось іншим.

Якщо ви запитаєте мене, це було просто сумно в будь-якому разі.

Дівчина мого віку, яка ще навіть не почала жити кращою частиною свого життя, змушувала людей робити припущення і брехати тільки для того, щоб додати драми у свої нудні світи. Це було шкода.

Судячи з картинок у статтях, вона була гарненькою, усім сподобалася, судячи з некролога, просто звичайна дівчина, час якої настав занадто рано.

- У Розмарі була сестра? - Я не могла уявити, що втрачу обох своїх дітей, але так близько один до одного?

- Сестра-близнюк, - зіщулюється вона, - її звуть Сейдж. Мер Донах'ю був змушений помістити її в психіатричну лікарню у Вашингтоні після смерті Роуз. Він просто втратила її, я думаю. Просто не могла перестати говорити про її смерть і про те, що її хтось убив. Було сумно дивитися на неї в коридорах після. Наче вона втратила половину себе, і я припускаю, що так воно і було. - Від смутку цієї історії в мене стискається серце: - Хоч я й не дружила з нею, це був наш випускний рік. Це мало бути весело і моменти, які ми згадали, коли ми були старими. І все, що вона пам'ятатиме, це рік смерті її сестри.

У мене не було братів і сестер, але я не могла собі уявити, що означає втратити близнюка. Щоб з'явитися на світ разом тільки для того, щоб їх забрали у вісімнадцять. Ймовірно, вона втратила половину себе, коли померла. Але засіб? Це було трохи різко.

- Тобі не здається, що психіатрична палата - це трохи суворо? Я маю на увазі, можливо, вона просто сумувала. Втрата такої людини може призвести до дивної поведінки.

Я не хотіла засуджувати, мені просто було важко зрозуміти, чому батько, який щойно втратив одну доньку, відіслав іншу. Я маю на увазі, хіба він не хотів би утримувати її так довго, як тільки міг? Ніколи не випускав її з поля зору? Батьківський режим гелікоптера або щось у цьому роді?

- Я ніколи не думав про це, якщо чесно. Я маю на увазі, можливо, це так? Я не впевнений у всіх подробицях, але хтось сказав, що мер виявив, що вона порізалася у ванні. Я думаю, він просто робив усе, що міг, розумієш? Просто робив усе, що міг, щоб захистити її. - Вона змішує ще одну картоплю у своєму молочному коктейлі, перш ніж зробити ковток.

Слова висять у повітрі, поки я відсуваю залишки їжі вбік від тарілки, крутячи щось, щоб не було незручної тиші. Просто дозволю своєму мозку увібрати все це.

Хоч би куди я повернулася, скрізь щось темне, щось хворобливе й сумне.

Якого біса тут хтось живе?

- Не хочеш подивитися Netflix у клубному будинку товариства одинаків? - Вона запитує, змінюючи тему, лінія збитих вершків надає їй вусів.

У божевіллі лабіринту, після того як Дін Сінклер вивів мене в безпечне місце, і я побачила, що Ліра вже вибралася, я згадала, що знайшла ключ. Я представила його декану, і він оголосив нас переможцями.

Ключ давав нам доступ до того, що ми назвали клубом ТО (товариство одинаків), секретною кімнатою на третьому поверсі округу Ротшильд. Всередині були дивани, телевізор, столи і навіть невелика машина для попкорну.

У нас була кімната до кінця нашого першого року навчання, і це було те місце, де ми почали проводити більшу частину нашого часу. Частково тому, що вона була наша, частково тому, що ми могли замкнути двері на ключ і почувалися в безпеці.

- Якщо тільки я буду першою вибирати фільми. - Я піднімаю до неї свою склянку з молочним коктейлем

- Домовилися. - Ми клацаємо склянками, і на мить я почуваюся звичайною студенткою коледжу.

Я почуваюся звичайною дівчиною, яка збиралася влаштувати вечір кіно зі своєю сусідкою по кімнаті.

І я не могла не замислитися над питанням, чи була Ліра права чи ні. Чи була я тією дівчиною, якій потрібен був виклик? Кому потрібно було вибирати кохання? Чи потрібна мені була додаткова драма, яку подарувало мені життя? Хлопець, який шкідливий для мене, але хороший для моєї тяги до пригод?

Бо цього, навіть такого простого моменту, мені здалося достатньо.

Алістер

Одного разу, коли мені було вісім років, дідусь взяв мене на полювання.

Він здебільшого захоплювався великою дичиною. Речі, які він міг випатрати, обшматувати й повісити на стіну або покласти на підлогу як килимок перед одним зі своїх численних камінів. Не тому, що йому подобалося вбивати, а тому, що йому подобалося перемагати.

В обов'язковому порядку, коли в його будинку з'являлися нові люди, він проводжав їх до свого кабінету і хвалився одним зі своїх численних убивств. Вивергаючи абсурдну історію, яка завжди робила його героєм. Як він хоробро відбивався від своїх приятелів, коли був підлітком, або переслідував пораненого лося двадцять миль.

Мій батько чесно отримав своє хвалькувате ставлення.

Ми стояли посеред лісу від світанку до полудня, коли дерева перед нашим наметом зашуршали спалахами жовтувато-коричневого хутра.

- Жінка з гарним виглядом. - Його голос курця завжди дряпав мої вуха, як нігті по класній дошці.

Яскраво-жовті очі пуми сканували простір перед нею, не думаючи дивитися прямо вправо. Дідусь сунув мені в руки обурливо великий пістолет.

Я подивився на нього, збентежений тим, що він хотів, щоб я зробив із цією грьобаною штукою, бо я ніколи раніше навіть не стріляв із пістолета.

- Продовжуй. Зрештою, ти маєш стати чоловіком. - Він киває тварині, яка нічого не підозрює.

Я ніколи цього не розумів. Необхідність когось убити, щоб довести свою мужність. Це завжди здавалося вивертом, щоб перетворити людей на серійних убивць. Але оскільки я вважав честю те, що він вибрав мене, щоб піти з ним сьогодні, я підняв важку зброю.

Наслідуючи кожен західний фільм, який я коли-небудь дивився, я виставив ствол пістолета, поклав мізинець на спусковий гачок і зробив кілька глибоких вдихів. Все було важким, мені було незручно його тримати.

Мені ще належало врости у своє тіло, всі мої кінцівки і кістки. Я навіть не відчував себе достатньо сильним, щоб утримати його. Я сказав собі, що це нічим не відрізняється від іграшкових пістолетів, з якими грався Сайлас, які стріляли пластиковими кулями з гумовими наконечниками.

Я не хотів цього, але коли я натиснув на курок і постріл дробовика струсонув моє тіло, я закрив очі. Я міцно стиснула їх, поморщившись від негайного болю. Мені здавалося, що плече відірвало начисто, і секунд десять я думав, що випадково вистрілив у себе.

Але навіть крізь біль мої барабанні перетинки агресивно дзвеніли.

Я думав, як леви чи тигри, пума гарчатиме на захист. Що в нього буде глибокий, глухий голос, який змусить землю вібрувати від бравади. Натомість пролунав жалюгідний вереск.

Це звучало як дитячий плач, що волає знову і знову.

Розплющивши очі, я побачив тварину, що впала на галявину, мотала головою і зціпила зуби, коли вона кричала, як мені здавалося, від болісного болю.

Мій дідусь, людина, яка того дня дала мені дуже важливий урок. Єдиний, кого я коли-небудь пам'ятав. Він потягнув мене за ниючу руку до тварини, яка плакала.

Швидко вийняв із чобота ніж і показав мені довге, товсте лезо,

- Іноді легко позбутися страждань, Алістере. Як ця пума, - каже він, - очевидно, що їй боляче, тому ми збираємося їй допомогти. - Він швидко встромляє кинджал прямо під її грудну клітку, пронизуючи серце, я думаю.

Звук завмирає в моїх вухах, очі тварини закриваються, і ось так її життя закінчується.

- В інших випадках не так просто сказати, коли щось потрібно відкласти. Можна не побачити це відразу, але це завжди в очах. Ось де ти бачиш, якщо людина вже мертва, навіть якщо вона повністю здорова. Серце в них б'ється, а очі вже похолоділи.

Я багато думав про те, що він сказав протягом багатьох років. Особливо, коли я подивився в дзеркало.

Я думав про це ще більше, коли йшов позаду Сайласа. Я міг тільки чути хрускіт бруду під нашими черевиками і відгомони крику Сайласа в моїй пам'яті. І прямо як та пума, коли мені було вісім. Немов її розривали на частини. Це був не рев, це був крик, який розбив скло. Осколки встромляються мені в груди, коли я всього кілька миттєвостей тому дивився, як він схлипує над тілом Розмарі.

Його руки впиваються в її груди знову і знову. Я ледь міг дивитися, знаючи, що це нічого не робить. Так боляче, що навіть надії не було. Я здригнувся, коли тріск її ребер наповнив повітря. Саме в цей момент ми з Руком мали щось робити, поки Тетчер кликав на допомогу. Вона пішла. Її не було вже кілька годин. Ми всі знали це, коли бачили її.

Однак ні в кого з нас не вистачило духу сказати йому це, поки він не заподіяв більше шкоди, ніж користі.

Мої руки схопили його за плечі: - Сайласе, - здається, це був найм'якіший мій голос відтоді, як я був дитиною, - ти маєш зупинитися. Вона пішла, вона пішла.

- Відвали! Від'їбись, Алістере! - Він плаче, натискаючи з більшою силою. Тіло Роуз не чинить опору його силі. Її трясе від кожного стискання грудей, її звичайні розчервонілі щоки набули хворобливо-сірого кольору, і в мене щипає очі, коли я бачу її такою.

Я тягну сильніше, чіпляючись за його пахву. Рук слідує за мною, і я чую його голос,

- Сі, будь ласка, чувак. - Його голос вологий, сльози підступають до горла: - Ти зробиш тільки гірше, просто відпусти її.

Вдалечині виють поліцейські сирени, миготливі червоні й сині вогні відбиваються від дерев зовні, пробиваючи зруйнований будинок, у якому підлітки напивалися без відома батьків.

- Ні! НІ! Розмарі, прокинься, Розі, будь ласка! Відпусти мене! Я повинен допомогти їй, БЛЯДЬ, РОУЗ! Мої руки горіли від напруги, коли ми відривали його від її тіла, його ноги брикалися, поки він боровся з нами всю дорогу.

Я багато зробив для своїх друзів. Це було найважчим.

Ми утримували його, як дику тварину, ніякі слова не могли його заспокоїти. Він просто продовжував вити її ім'я в ночі. Ніби місяць почує його благання і поверне їй життя.

Я хотів цього для нього.

Якби я міг помінятися місцями з Роуз. Якби хтось дав мені вибір, я б дозволив їм взяти мене замість цього. Просто щоб з Сайласом було все гаразд.

Поліція, швидка допомога налетіли як бджолиний рій. Гудячи сценою, розмовляючи приглушеними голосами. Коли шок трохи спав, коли він зрозумів, що вона не повернеться і медики нічого не могли зробити, крім як накрити її простирадлом, він замовк.

У мене боліло горло через нього, і, хоча ми намагалися змусити його піти, сісти в машину, щоб допомогти йому. Він відмовився йти. І оскільки я був виснажений морально, у мені не було боротьби. Я не міг боротися з ним усю дорогу до машини, тож ми чекали з ним.

Ми стояли, поки поліція не закінчила, навіть після того, як вони допитали нас. Ми не рухалися. Ні, поки вони не збиралися піднімати її на каталку, і тоді він знову рушив. Немов розлючений бик, він протиснувся крізь них, знову проштовхуючись поруч із нею.

Офіцери потягнулися до нього, кричачи на нього, що його не пускають за жовту стрічку, наче ми не були там уже за сорок хвилин до їхнього розслідування. Він ігнорував їх, як кулі, що рикошетили від металу, їхні голоси мало що могли його зупинити.

Рук схопив його за плече: - Сайласе, що ти робиш, мужик? - Занепокоєння охопило його, він боявся своєї відповіді.

Він повернувся за кілька футів від її тіла, вкритого тканиною, обличчям до поліції і всіх своїх друзів. Він ніби дивився крізь нас, коли сказав:

- Я просто хочу понести її ще раз. У неї мерзнуть ноги, коли вона не носить взуття на вулиці.

Ніхто, жодна душа не спробувала зупинити його, коли він підхопив її на руки. Її млява рука вивалилася з-під білого простирадла, кінчики її пальців були пофарбовані в яскраво-червоний колір.

Ми йшли за ним, Тетчер, Рук і я, поки він ніс її в машину швидкої допомоги. Я дивився, як її рука хиталася поруч із ним, її волосся падало на його передпліччя, і мені було ненависно усвідомлювати, що вона більше ніколи не засміється. Що вона більше ніколи не розповість банальний жарт і не дражнить Рука через його волосся. Я ненавидів те, що її ніколи не було поруч, щоб змусити нас почуватися... нормальними. Як звичайні хлопці, а не позашлюбні сини Пондероз Спрінгс.

Як вона проникла в простір мого серця і стала другом, тільки щоб бути видаленою так швидко. Як їй було все одно, як люди витріщалися на неї в коридорі, коли вона вперше взяла Сайласа за руку в середній школі. Дивний шизофренік, що тримається за руку з дочкою мера, шепотіли вони.

Але Розе було все одно.

Вона подивилася на Сайласа так, ніби все це ніколи не мало значення.

Тепер він ніс її тіло до однієї з її останніх зупинок перед тим, як її поховають на шість футів під землею.

Її життя закінчилося саме так. Без жодного попередження.

Взяте в нас.

Вкрадена.

- Ти приймаєш ліки?

Голос Рука повертає мене в сьогодення. Нагадуючи мені, що у нас є дуже коротке вікно можливостей, яке не охоплювало мої мрії та його запитання про ліки.

Сайлас дивиться на нього з-за столу, його руки повні паперів, він порпається в шухлядах і злегка опускає голову, немов кажучи: - Ти справді запитуєш мене про це просто зараз?

- Не дивись на мене так, блять. Зараз дванадцята вечора, якщо ти не приймеш їх зараз, то забудеш після того, як заспіваєш. Ти завжди забуваєш після того, як поїси. - заперечує Рук, знімаючи книжки з вбудованої полиці.

- У мене їх немає з собою, я візьму їх пізніше. - Сайлас хмикає.

Після тієї ночі я кілька місяців хвилювався, чи буде він коли-небудь знову виглядати людиною. Якби мішки під його очима зійшли, і він знову став би своєю нормальною засмаглою шкірою, а не огидною блідістю, якою він хизувався.

Ми всі по черзі сиділи за його дверима, підсовуючи всередину їжу, воду, ліки. Просто чекали.

Три тижні.

Ми чекали три тижні, перш ніж він вийшов зі своєї кімнати.

Слабкий, з помітною втратою ваги і вимогою з'ясувати, що трапилося з Роуз.

Коли ми погодилися допомогти, це було схоже на те, що ми дали йому щось, заради чого він має працювати. Можливо, це було неправильно з нашого боку. Можливо, ми погіршили ситуацію, відкривши банку з хробаками, якої ми не потребували, але це допомогло йому.

Він знову почав їсти, набрав м'язову масу, працюючи зі мною в спортзалі.

Але навіть тоді, навіть зараз, коли я дивлюся йому в очі, я бачу це.

Його очі похолоділи тієї ночі, коли серце Роуз перестало битися.

Рук різко припиняє те, що він робить, наче в нас є весь час у клятому світі. Підійшовши до сумки з книжками і розстебнувши блискавку в бічній кишені. Відкриваю маленький мішечок із двома білими таблетками всередині.

- Ти жартуєш. - зауважує Сайлас, спостерігаючи, як він підходить до столу.

- Я що, схожий на жартівника? - Рук кидає виклик.

Рук Ван Дорен, єдиний із нас, хто зміг покинути це місто і справді стати порядною людиною. Частина мене відчувала провину за те, що ми так сильно підживлювали його хаотичну сторону, а в словах його батька була частка правди.

Рук уже облажався, але замість того, щоб сказати йому приховувати це, як усім іншим, ми змусили його прийняти це.

Залежно від того, як ви на це дивитеся, це може бути добре, а може просто завдавати більше шкоди.

- Добре, сестро Джекі, - втручаюся я, - прийми свої чортові пігулки, щоб ми могли закінчити те, заради чого прийшли сюди.

Сайлас приймає ліки, тихо бурмочучи спасибі.

Ми обшукали кожен куточок, під килимами, під диванними подушками і прийшли з порожніми руками. Напруга була високою, оскільки ми рухалися до того, що виглядало як серйозний глухий кут. Якщо ми не змогли зв'язати Грега Веста з Роуз, нам більше нічого було робити.

І ми не могли вдиратися в кабінет кожного вчителя. Отже, це означатиме, що вбивство Роуз залишиться нерозкритим. Без поліції для розслідування, без зачіпок, її смерть назавжди залишиться в нашій свідомості, у свідомості Сайласа.

Якщо не брати до уваги того, що Тетчер уб'є його просто для того, щоб убити, ми облажалися.

Я дивилася, як Сайлас перегортає сторінки, шукаючи очима що-небудь, найменший натяк на щось, що дало б нам привід відвідати Грега пізно вночі. Використовуючи будь-які засоби, необхідні для отримання необхідної інформації.

Він відчайдушно потребував відповідей, і я подумав, невже знання гірше? Знаючи тепер, що її було вбито, але все ще не в змозі зловити свого вбивцю.

Я не міг не замислитися над питанням, чи варто було нам узагалі залишити це в спокої. Якби ми сказали йому ні і дозволили б йому сумувати. З іншого боку, якби ми це зробили, ми б уже одягалися для чергового похорону.

Сайласу в його голові не було для чого жити, крім Роуз. Це полювання дало йому ще одну причину. Я не збирався бути другом, щоб відібрати його, просто щоб за кілька миттєвостей він наклав на себе руки.

Ми шукали ще десять хвилин, секунди цокали швидко, занадто швидко. У нас було обмаль часу й терпіння.

- Тут нічого немає! Кілька пом'ятих Hustler зі школярками на них доводять, що він їбаний збоченець, а не чортів убивця. - кричить Рук, розчарування хвилями виходить від усіх нас.

- Ну, а чого ви очікували, тупиці, що на стіні буде написано великими літерами: - Я вбив Розмарі Донах'ю? - Я відкушую, якщо кого й треба злити, то це Сайласа. Наша робота як друзів полягає в тому, щоб тримати своє лайно разом для нього, а не вибухати, коли справи йдуть не по-нашому.

- Знаєш, тобі не обов'язково бути такою довбаною пиздою. Він клацає.

- Ніяких великих літер, але як щодо металевого сейфа, захованого за фіранкою? Голос Тетчер - єдина причина, через яку я не вибив Руці зуби. Це і тільки це.

Я обертаюся і бачу, що Тетч притримує фіранку, яка, як я вважав, приховує вікно, чого, як я вважав, і хотів містер Вест. У стіні був великий сейф із вбудованим кодовим замком.

Єдиний спосіб проникнути всередину, не будучи спійманим, - це вичислити код, і, судячи з усього, він не був схожий на того хлопця, який просто запише пароль до свого схематичного сейфа.

- Хто-небудь знає кого-небудь, хто може зламати сейф? - Рук бурмоче з кутка.

Будильник на моєму телефоні починає спрацьовувати, попереджаючи мене, що нам потрібно йти, бо залишилося лише десять хвилин до того, як камери спостереження відключаться.

- Якщо нас спіймають, не матиме значення, чи знаємо ми когось. Ходімо. - Я махаю рукою, переконуючись, що всі на своїх місцях, перш ніж відчинити двері та подивитись на всі боки.

Коли я переконуюся, що ніхто не йде, ми всі легко вислизаємо, закриваючи за собою двері. Пробираємося коридором району Ротшильдів до виходу з будівлі.

Це не було повним провалом і не найкращою новиною, але це було щось. Ще одне завдання, ще одне ім'я, яке потрібно вистежити. Чого б це не коштувало, щоб Сайлас не обернув проти себе свою улюблену зброю.

Я не хотів ховати ще одного друга цього року.

Рук уже писав повідомлення половині своїх контактів, запитуючи про зломщиків сейфів і людей, які спеціалізуються на них, на той час, коли ми вийшли з будівлі, і почав проходити повз громадські місця, коли два тіла перед бібліотекою, бібліотекою з моїм ім'ям, на це привернуло мою увагу.

Я був зовсім близький до гріха гніву. Якби диявол роздавав нагороди тому, хто представляє щось найбільше, я б виграв трофей з грьобаним блиском. Я знав про похіть, моя гордість втягнула мене в більшу кількість сварок, ніж я міг порахувати, я думаю, що обжерливість і жадібність йшли рука об руку, і я був ненажерою для покарання.

Заздрість була одним із небагатьох гріхів, які я не часто практикував. Ревнивий і його зелений монстр з'явився навколо однієї людини, і з роками він повільно зник. Коли я став старшим, я зрозумів, що в нього не було нічого, що мені було б потрібно, і незабаром мої ревнощі як небажаного молодшого брата переросли в ненависть. Мені було все одно, живий мій дорогий старший брат чи помер, я мав на увазі це в найгіршому сенсі.

І просто зараз я ніколи в житті так сильно не хотів скоїти вбивство першого ступеня. Доріан Колдуелл.

Прокляттям мого існування був обмін розмовами, які я не міг чути, із скалкою в боці.

Я не бачив свого брата з Різдва три роки тому, я взяв за правило не виходити з дому, поки він не поїде. Він стояв за кілька футів від нього, на плечах у нього був безглуздий твідовий піджак, схожий на джутовий мішок.

Успіх, багатство прилипали до нього, як мухи до лайна. Я зневажав його трохи більше за те, як він укладав волосся, той самий вугільно-чорний колір на моїй маківці, тільки менше гелю.

Переді мною стояли дві протиборчі сили, обидві я хотів погубити найрізноманітнішими способами.

Погода була пристойна, досить тепла, щоб Браяр могла носити шорти, які мами носили у вісімдесятих. Я простежив її довгі ноги до розірваних конверсів, на лівій нозі був шматок срібної ізоляційної стрічки збоку. Припускаючи, що він був там, щоб приховати велику дупу, яка все ще була очевидна.

Її волосся, спіймане поривом вітру, ковзнуло за її спину, коли вона посміхнулася моєму братові, який допомагав збирати її книги з землі.

Мені хотілося відірвати йому руки за те, що він змусив її так усміхатися.

За те, що привернув її увагу.

Мої нігті впилися в долоню, стиснувши її так сильно, що я подумав, що кров могла вийти на поверхню. Як вона сміялася над чимось, що він сказав, і як він навмисне слідкував за тим, щоб їхні пальці стикалися, коли передавав їй книжки.

Я не був упевнений, чи хотів я спочатку вбити його, чи покарати її.

Доріан не мав з'явитися ще тиждень чи два, принаймні. Він ніколи раніше не з'являвся на святах, а того року, коли він з'являється, він намагається забрати те, що належить мені. Він знову вириває те, що належить мені, прямо з моїх чортових рук.

Доводячи, що я був нічим іншим, як його запасним. Усе, що в мене було, було тільки його взяти.

Але не цього разу. Не вона.

Браяр моя.

Моя, щоб мучити.

Моя, щоб маніпулювати.

Моя, щоб ламати.

Їй, чорт забирай, давно пора було дізнатися, що буває, коли вона не грає за моїми правилами.

Я дивлюся на хлопців, відчуваючи, що мені потрібно фізично відвести від них погляд, - Здається, я знаю декого, хто може допомогти нам із сейфом.

Хоче вона того чи ні.

Браяр

Мішок, що закривав моє обличчя, несподівано зривають, досить грубо, щоб моя шия зашипіла від горя. Краплі води вдарили мене по щоці. Я скалю зуби, моргаючи кілька разів, змушуючи очі адаптуватися до напівтемряви.

Усе здавалося туманним, включно з моєю пам'яттю, коли я намагалася зібрати воєдино, як я тут опинилася. Останнє, що я пам'ятала, це те, що я вийшла з бібліотеки, щойно зайшло сонце. Я зробила це одразу за межами свого залу гуртожитку, перш ніж усе стало похмурим.

Я відчуваю на язиці метал, гостріший за мідь, гіркіший за кров.

Страх перед невідомим перевертається в мене в роті, коли я оглядаю своє оточення. Мої конверси на бетонній підлозі, пліснява прикрашає її тупими візерунками, і я відчуваю запах сухої гнилі будівлі, в якій знаходжуся. Свічки час від часу освітлюють простір, достатній, щоб показати мені решту того, що знаходиться всередині.

Розбиті вітражі, видовбані квадратні простори, де раніше стояли труни, - усе це говорить мені, що я була тут раніше.

Мавзолей, куди Ліра затягла мене за кілька миттєвостей до того, як я стала свідком смерті. Мабуть, це був і мій останній притулок. Як доречно. Я озирнулася, не бачачи жодних ознак моєї сусідки по кімнаті, сподіваючись, що зникнення викличе в неї тривогу, щоб сказати кому-небудь, що я зникла безвісти. Якщо вона ще не була схоплена сама.

Я тільки сподівалася, що допомога прибуде сюди до того, як вони закінчать те, що було розпочато.

Алістеру офіційно набридли наші ігри туди-сюди. Коли вони не зверталися до нас і нічого не робили протягом останніх двох тижнів, я знала, що вони замишляють щось серйозне.

Об'єднуємо епічний фінал цього пекельного свята.

Я збираю весь страх у роті, відмовляючись помирати в страху. Особливо перед цими придурками. Я дала їм достатньо цього відтоді, як потрапила сюди.

Рвонувшись уперед, я плюю на чийсь черевик. А оскільки Тетчер завжди носить оксфорди, Рук небайдужий до всього, що робить його схожим на придурка-плейбоя, а Сайлас носить просто кросівки, я знаю, що моя слина влучила в передбачувану жертву.

Мій найнеулюбленіший член їхнього сатанинського культу трохи трясе черевиком.

- Я вбивав людей і за менше. - Відполірований голос Тетчера проривається крізь тишу.

Я хрюкаю, і, якби погляди могли вбивати, Тетчер Пірсон був би за шість футів під землею. - Добре, що я не плюнула тоді на твою, - відповідаю я. У мене дере в горлі, і я б віддала палець лівої ноги за воду.

Алістер підходить до мене ближче, нахиляючись так, що мої нерухомі очі зустрічаються з чорними дірами на обличчі. Кристали обсидіану, що світяться, посилають у мою душу попередження про кризу. Я зухвало спотворюю обличчя, змушуючи себе дивитися на Сайласа, що притулився до стіни, мої очі зосередилися на татуюванні на внутрішньому боці його зап'ястя. Рук флангова зліва, граючи запальничкою.

Ці двоє були моторошними самі по собі. Я знала, що якщо я зведу когось із них з розуму, вони можуть підсмажити мене на багатті тільки для того, щоб потім згодувати своїм вихованцям. Я знала репутацію Тетчера, і одного цього було достатньо, щоб виправдати кошмари.

Але хоч би якими страхітливими вони були, хоч би якими нервуючими вони були, на них усе ж було легше дивитися.

На всіх їх було набагато легше дивитися, ніж на нього.

З жаром у своїх дотиках він впивається пальцями в мої щоки, стискаючи мої губи, змушуючи мою голову вперед, вимагаючи, щоб я знову зустрілася з його поглядом.

- Дивись на мене, Маленька Злодюжка. - Він погрожує таким різким тоном, що моя шкіра електризується. - Чи ти забула, що ти належиш мені?

Я утримую його погляд, не відступаючи ні на секунду. Я дозволила його чорним очам пронизати мої власні. Власницький характер його хватки підвищує мою непокору.

Він володіє моїм страхом. Не вони. Ось що він говорить очима.

- Твій страх закінчується і починається зі мною, тільки зі мною. - Він продовжує, насолоджуючись силою, що виходить від цієї заяви. Алістер знає, що б не трапилося, його друзі ніколи не налякають мене так, як він.

Вони ніколи не змусять моє серце прискорено битися і жар не закипить під моєю шкірою, як він. Вони ніколи не контролюватимуть мене так, як він це зробив.

Ми обидва знаємо, що він має рацію, і це змушує мене нервувати, визнаючи це, навіть внутрішньо. Для такої згуртованої групи соціопатів цей теж не розділяє.

- Ні. - Я нахиляюся до нього обличчям, наше дихання змішується, як у басейні. - Лести собі. - закінчую я, відпочиваючи в кріслі.

- У тебе немає ні хріна, Алістере. Це гроші твоїх батьків. Без цього прізвища в тебе нічого немає. - Я посміхаюся, стримуючи пульс.

Вони все одно збиралися вбити мене, вірно? З таким самим успіхом я могла б розповісти їм, що саме я думаю про кожного з них.

- Не думаю, що ти в тому становищі, щоб робити цинічні зауваження, провінціалка. - Тетчер захищає свого друга, схрестивши руки на грудях, розстебнувши білий ґудзик і закотивши лікті. Вени на його передпліччях тривожно-синього кольору.

- Ах, так? - Я скосила йому очі. - І що ти збираєшся з цим робити, Нормане Бейтсе? Поріжеш мене, бо твої мама й тато тебе не любили? Я саркастично надула губи.

Коли Ліра говорить про Тетчера, вона завжди невиразно. Наче він бугімен, який завжди підслуховує під твоїм ліжком. Я ще не бачила його в дії, тому ніколи не сприймала його всерйоз. Те, як він вальсував у своїх маленьких пальтах і водолазках.

Для мене він був просто хлопцем із бурхливими проблемами мами, які потрібно було терміново лікувати.

Досі, коли його маска витонченості падає, як якір, на морське дно, тягнучи за собою мене. Блювота піднімається вгору по моєму горлу, коли він погрожує мені поглядом, настільки позбавленим будь-яких емоцій, що я не впевнена, що в нього взагалі є душа.

- Ні.

Вони так добре знають одне одного, що Алістеру навіть не потрібно обертатися, щоб сказати це. Він уже знає, що Тетчер збирався зробити щось поспішне.

Його руки падають на мої стегна, надійно стискаючи їх. Мій шлунок стискається, моє тіло тане. Я смикаюся на стільці, смикаюся за нього, бажаючи втекти від його дотиків. Тільки змушуючи стяжки впиватися в ніжну шкіру мого зап'ястя.

- Якщо ти збираєшся вбити мене, то зроби це, чорт забирай, зроби це! Я втомилася від цього! - вигукую я або намагаюся, але через те, що в горлі бракує води, воно просто виходить з ладу.

Рук сміється з кута, як вибух, голосно і нав'язливо.

- Хто-небудь скаже їй, що вона виграла? - Він обертає кришку запальнички кісточками пальців, як доміно.

Я зупинилася, пильно вдивляючись у кожного з них. Спантеличена тим, що я виграла. Це було схоже на повну протилежність призу.

- Про що він говорить? - Я адресую своє запитання Алістеру, дивлячись на нього переді мною. Хватка на моїх стегнах стає міцнішою, він тримає мене там ще мить, перш ніж відпустити.

Він робить крок назад: - Ми не збираємося тебе вбивати. - Вальсую в мене за спиною, а Тетчер закочує очі.

- Присяжні все ще не згодні з цим. - додає Тетчер.

- Іди на хуй. - шиплю я.

Алістер тепер стоїть позаду мене, змушуючи мене хвилюватися. Я наспівую в передчутті, коли він згинається в талії позаду мене, опускаючи рот до мого вуха. Кипляче повітря нагріває чутливу шкіру шиї, ланцюгова реакція мурашок вкриває моє тіло.

Щоразу, коли він поруч, це завжди схоже на попереджувальні знаки перед торнадо чи грозою. Сирени виють у моїй голові, тримаючи мене в напрузі.

- Ну і що тоді? Ти збираєшся продовжувати грати зі мною? Які кляті кицьки. - Я гарчу, відхиляючись від нього.

Кінчик ножа треться об мої зап'ястя: - Нам потрібна твоя допомога.

Він, мабуть, до біса марить. Їх, мабуть, жбурляли прямо на чортові голови в дитинстві, і вони розколювали свої грьобані черепи наскрізь. Вони могли питати мене до посиніння, а я все одно плювала їм в обличчя.

Це так кумедно, що вони запитують, я починаю сміятися.

- Ти жартуєш. Ви, мабуть, жартуєте, - хихикаю я, - ви, божевільні психи, думаєте, я повірю, що ви робите все це тільки для того, щоб змусити мене допомогти вам? Вау, ти точно знаєш, як поводитися з дамою!

Я відчуваю, як напруга в моїх зап'ястях слабшає, коли ніж прорізає пластик. Якщо він думав, що я буду просто сидіти тут і слухати цю нісенітницю, то дуже помилявся.

Але Алістер уже приготувався до того, що я помщуся, він хапається за моє плече, натискаючи на мої м'язи, утримуючи мене приклеєною до стільця.

Нахилившись, його щока притулилася до моєї голови,

- Як щодо того, щоб залишити свою солодку дупу просто тут. Будь хорошою дівчинкою, ти захочеш почути, що я скажу.

Я точно не можу втекти. Якщо мені не зраджує пам'ять, востаннє, коли я тікала від нього, мене повалили на землю, і я протягнула дірку у своїх улюблених джинсах. Я витягую руки перед собою, як щит заспокійливо потираючи зап'ястя.

У мене боліли руки, плечі болісно пульсували від незручного положення, в якому вони перебували. Я ворушу пальцями, витягуючи їх і мигцем помічаючи щось чорне на правому середньому пальці.

Я примружуюся, наближаючи руку до обличчя. На кінчику мого пальця під кісточкою розташовані ініціали A.К. розміром із пенні. Я в жаху, швидко намагаючись стерти те, що, я сподіваюся, є фломастером.

Я навіть не звертаю уваги ні на що інше, просто намагаюся відчистити палець. Мій палець з ініціалами Алістера.

- Він заживе, як лайно, якщо ти продовжиш його терти. - На обличчі Алістера грає самовдоволена усмішка, яку я хочу скинути до біса.

- Ти зробив мені татуювання? - Я скрикую, встаючи і притискаючись своїми грудьми до його. Я піднімаю підборіддя до його обличчя, злячись. Його темні очі горять навпроти моїх, пасма його темного волосся трохи падають на його обличчя, коли він нахиляє голову до моїх губ.

- Ти не можеш забути, кому ти належиш. Я сказав тобі, Браяр, - він видихає, - ти моя.

- Я вирву цю чортову срібну ложку прямо в тебе з рота, щоб нагодувати тебе всією твоєю територіальною нісенітницею.

- Маленька Ворішка, ложки немає. Я навчився злизувати багатство з ножів.

Ми стоїмо і дивимося один на одного, намагаючись побачити, хто моргне першим. Моє дихання було переривчастим, моє серце не могло битися швидше. Він зробив мені татуювання, щось таке постійне, щось таке видиме. Весь світ зміг би це побачити.

Я відчувала себе затаврованою. Клеймо його власності. Я ніколи не зможу позбутися його, навіть якщо він залишить мене в спокої. Я завжди дивилася на чорне чорнило на своїй руці і згадувала, які в нього темні очі або як він пахне, притискаючись до мене.

Ось чому він зробив це. Так що частина мене завжди буде належати йому.

- Я збираюся взяти трохи лосьйону, це як преміальне порно. - оголошує Рук, даючи зрозуміти, що ми не одні на дні цього мавзолею.

- Я йду. - Я впираюся плечем у груди Алістера, проштовхуючись повз нього до сходів. Мене зупиняє Сайлас, який не говорить мені ні слова. Лише схрестивши руки перед виходом і дивлячись на мене порожнім поглядом.

- Йди звідси, ти і твій дядько можете збирати своє лайно.

Мій хребет напружується, коли я скрегочу зубами, нахиляю голову, щоб подивитися через плече,

- Вибач що?

- Нам потрібен хтось, хто допоможе нам дістатися до сейфа. Якщо не хочеш допомогти, то гаразд. Але можеш попрощатися з цією стипендією, і Томас може піти далі й почати шукати іншу роботу викладача. - Він говорить із невеликою кількістю емоцій у його тоні.

Алістер не блефував, він легко міг смикнути за ниточки, необхідні для того, щоб мене вигнати. Його батько і мати перебувають на шкільній дошці, по клацанню пальців не тільки моє життя, а й життя Томаса може бути зруйноване.

Він так багато працював, щоб вибратися з канави. Щоб піти до школи і стати кращим, тільки для того, щоб я прийшла сюди і все йому зіпсувала? Відібрати все, заради чого він працював, в одну мить?

- Сейф? - З чого ти взяв, що я можу допомогти? Я навіть не знаю, як це зробити! - Я брешу просто крізь зуби. Єдине, що він знав, що я вкрав а, була його каблучка, я не думаю, що він знав щось іще.

- Ти можеш втекти від свого минулого, але не від судимості. - каже Рук, закурюючи сигарету і випускаючи дим з рота.

Я відчувала себе викритою. Вразливою, коли всі дивилися на мене. Кожен із них знав про мене все, а я знала тільки те, що писали про них у газетах. Я була у важкому становищі.

- Ну ось і відповідь. Якщо в мене є послужний список, очевидно, я не вмію красти. - Чергова брехня.

Усі випадки, коли мене заарештовували або ловили, були в молодості, до того, як я вдосконалила мистецтво злодійства. Залежно від сейфа я знала, що можу легко зламати його всередині. Мені просто потрібен був час і стетоскоп. Але я не хотіла допомагати цим хлопцям. Я не хотіла їм нічим допомогти. Я не хотіла мати нічого спільного з тим, у що вони вплуталися. Якась банда, наркотики, вбивства, я не хотіла нічого з цього.

- Мені доведеться, на жаль, погодитися. Звідки ми знаємо, що вона може зробити те, що нам потрібно? Вона неписьменна, погано одягнена селючка. Чи буде погане тут неможливим? - Голос Тетчера починає звучати все більш і більш дратівливо, бажання вдарити його наростало з кожною секундою.

- Укради його гаманець.

Я повертаюся до Алістера, піднявши брову: - Я не можу.

- Добре, тоді йди. Попрощайтеся зі своїм майбутнім із нетрів. Завтра ти будеш у літаку.

Я повинна була зробити вибір. Я повинна була зробити це прямо зараз.

Допоможи їм, а потім покінчимо з цим. Вони залишать мене в спокої, тому що знали, що я нічого не скажу, тому що, якщо я скажу, вони кинуть мене разом із ними під автобус. Це був їхній спосіб забруднити мої руки разом зі своїми.

Я була б так само винна.

Або я поїду додому. Я покину це місце, і всі мої надії та мрії полетять нанівець.

- Я не можу зараз вкрасти його гаманець. Так це не працює. - Я облизую нижню губу, намагаючись дати собі трохи вологи, я ледь можу дихати, не відчуваючи, як ватяні кульки застрягли в моєму горлі.

- Я б не стала просто підходити до хлопця і казати: - Гей, я вкраду твій гаманець. Я повинна застати його зненацька.

- Бачиш, я ж казав тобі, що вона брехуха.

Сита по горло ротом Тетчера, я кидаюся на нього, сильно штовхаючи двома руками. Мої емоції були настільки високі, що найменший рух привів би мене в сказ. Мій вибух люті лише трохи рухає його високе тіло. Розлютив мене ще більше, але я донесла своє повідомлення.

- Ти просто зробиш це. - наказує Алістер, не звертаючи уваги на мою запальність.

Роздратована, втомлена і бажаюча покінчити з цим. Я роблю вдих, наближаючись до нього, а він, як яструб, стежить за кожним моїм рухом. Так, це безперечно ідеальна ситуація, щоб пограбувати чийсь гаманець.

- Я просто підходжу до хлопця, уникаю зорового контакту, відходжу вбік, - я розігрую все, що пояснюю, дивлячись у землю, коли переступаю через тіло Тетчер, - дивлюся йому в очі один раз, а потім бам. - я пішла.

Я проходжу повз нього, розвертаючись на підборах, щоб знову зустрітися з усіма. Простягаю руки, ніби Тадам наприкінці фокусу. Тетчер лізе у штани, витягує гаманець і крутить ним у повітрі.

- Він усе ще там, свиня. Бачиш, я ж казав тобі, давай просто позбудемося...

- Перевір зсередини. - кажу я із самовдоволеним виразом обличчя. Я розводжу руками за собою, коли він це робить, відкриваючи гаманець і виявляючи, що він порожній. Обережно залазячи в задню кишеню, я дістаю пару стодоларових купюр.

- Уся справа в тому, щоб відволіктися, - наспівую я, доки хрусткі купюри ковзають по моїх пальцях, доки я рахую їх вголос.

Коли я штовхнула Тетчера, я легко вкрала гаманець. Засунула мою руку в його кишеню і взяла гаманець, перш ніж він навіть зрозумів, що відбувається. Для всіх інших це виглядало так, ніби я сита по горло його лайном, яким я і була, але це також дало мені змогу увійти.

Потім я ховала його назад туди, де дізналася, тільки порожній. Гроші красиво виглядають у моїх руках. Я підкидаю Бенджамінів у повітря до нього, спостерігаючи, як вони літають простором, падаючи на брудну підлогу.

Я не хотіла цього робити. Це було не те, що я собі уявляла після від'їзду з Техасу. Я хотіла залишити злодійство позаду, і, можливо, після цього зможу. Коли все це закінчиться, я зможу почати нове життя, якого потребую.

Мені просто потрібно було спочатку укласти угоду з групою дияволів.

- Отже, який сейф я зламую?

Алістер

- Переконайся, що спакував костюм.

Чую я, поки засовую ще одну футболку до спортивної сумки, скануючи свою кімнату в пошуках речей, які я міг пропустити, щоб мені не довелося повертатися сюди ні за чим ще протягом наступних кількох місяців.

Фиркнув: - Так, точно.

Збираю зі столу новий блокнот і набір ручок і теж кидаю їх туди. Більшість моїх речей уже була в гуртожитку, але коли настали різдвяні канікули та канікули на День Подяки, всі залишили територію школи, і мені треба було чимось зайняти себе, поки ми провідували родину Тетчера.

Усі його далекі родичі по маминій лінії прилетіли в гості, і до другого дня свята я зазвичай замикався у своїй кімнаті. Попри те, що там було гамірно і людей було більше, ніж мені було зручно, я все одно надавав перевагу його власному будинку.

Хоча я не святкував із ними, свята в Тетча завжди здавалися більш автентичними. Не було ні шалено прикрашеного бального залу, ні обіду на сотню людей. Це була звичайна сімейна вечеря з різдвяними ялинками і дзвоном дзвіночків на задньому плані.

Якби його батько не був буйним психом, Тетч міг би вирости звичайним багатим придурком. Якби все пішло по-іншому, я знаю, що зненавидів би його. Ми, ймовірно, залишилися б ворогами на все життя.

Просто щоб мені не довелося його чути, я йду до шафи, вмикаю світло і риюся в рядах одягу, якого ніколи не носив.

Здебільшого костюми, смокінги, подаровані мені або куплені в молодості, і їх можна було змусити носити.

- Ти не з'явишся в джинсах на бал-маскарад, Алістере. Це несмак, ти будеш виділятися ще більше, ніж завжди. Нам потрібно злитися. - Він робить висновок, але це не означає, що моя шкіра перестає свербіти, коли я думаю про сорочку з коміром.

- Я навіть не розумію, чому нам потрібно йти. Крім того, що це привід вдягнути що-небудь безглузде. - Бурчу, стягую з вішалки чорний комплект, щоб подивитися, чи підійде він, перш ніж турбуватися про пакування.

Сподіваюся, він став занадто маленьким, тож у мене буде причина не одягати його.

- Тому що це наша найнадійніша ставка. Ми знаємо, де будуть усі вчителі та учні. Це дасть нам більше часу на той випадок, якщо твій вихованець спробує зробити щось неосвічене.

Мій вихованець.

Вона найгірша домашня тварина з усіх. Побита собака, яка не перестане мочитися на диван тільки для того, щоб розлютити мене.

Бал напередодні Дня Всіх Святих був однією з багатьох обурливих традицій Голлоу Гайтс. Це було схоже на випускний у коледжі, але набагато гірше. У моєї мами досі є фотографії її з батька, коли вони навчалися школу. Це відбувається щороку, і з роками стає все більш екстравагантним.

Ясно, що цього не було в моєму списку справ, але, як я вже сказав, Тетчер мала рацію. Усі погодилися, що це найкращий час, щоб прокрастися назад до офісу Грега, гарантуючи нам більше часу для Браяр, щоб зробити те, про що ми її просили.

Скинувши одяг і натягнувши штани з телефоном між вухом і плечем, я подумав про те, яка вона наївна.

Висувати вимоги, які я не збирався виконувати. Ми знали, що вона розповість Лірі, і нас це влаштовувало. Вона не хотіла говорити, і вона вже занадто багато побачила, щоб не втручатися.

Це було, коли вона говорила так, наче ми мали залишити її в спокої після того, як вона зробила це для нас. Звісно, інші хлопці підкорилися б. Але татуювання у вигляді букв, яким я прикрасив її палець, коли вона була непритомна від хлорофілу, було там не просто так.

Воно моє. Хоч би як довго я вважав за потрібне.

Знання того, що вона не була причетна до смерті Розмарі, робило її не стільки ворогом, скільки дівчиною, яку потрібно зламати. Розмахуючи пальцем, наказуючи нам залишити її в спокої, ніколи більше її не турбувати.

Невже вона справді думала, що я зупинюся? Після того, як вона була так близька до того, щоб розбитися на шматки переді мною в басейні, невже вона справді думала, що мій жах закінчиться так легко? Що я мав на увазі те, що сказав, коли тиснув їй руку?

Татуювання призначалося власницькому чоловікові всередині мене. Щоб, коли Істон Сінклер знову попросить її займатися в бібліотеці, він знав, кому вона належить. І якщо мій брат знову зустрінеться з нею, чого б не сталося, якби я міг допомогти, він би знав, що Браяр Лоуелл була однією з небагатьох речей, яких у нього ніколи не буде.

Я спостерігав за нею, бачив, як вона відчайдушно намагалася приховати ті частини себе, які, на її думку, не належали такому місцю, як це. Наче її темні бажання були чимось брудним, що потрібно було сховати. Але я знав, я міг бачити це, вона була не з тих жінок, які зрештою опинилися з придурком, як Істон.

Він не зміг би вгамувати цікавість, що таїлася під її шкірою. Не так, як міг я.

У мене не було планів зупинятися. Коли я закінчу, вона побачить, наскільки збоченою вона була насправді, і їй сподобається кожна секунда після того, як усе буде сказано і зроблено.

Я застигнув чорний ґудзик на плечі, слухаючи, як Тетчер говорить мені на вухо.

- Ти мене слухаєш?

Анітрохи.

- Так, щось щодо зникнення твоїх сорочок. Ти питаєш мене, чи взяв я їх? Оскільки це було б серйозно помилкове запитання, я б ніколи, і я маю на увазі це в найгіршому сенсі, ніколи не вдягнув би те, що в тебе є.

- Вибач мені за те, що я подумав, що мій сусід по кімнаті рився в моїй шафі. Можливо, це був Рук. У будь-якому разі, побачимося пізніше, о котрій ти збираєшся бути тут? - запитує він, і я не можу не закотити очі. Так, піроман спалює лайно в твоїх кашемірових сорочках за десять тисяч доларів.

Але тепер, коли я думаю про це, Рук, імовірно, використовує його для кременя.

- Найближчі кілька годин. Я напишу, коли буду в дорозі. - Ми прощаємося, перш ніж я кидаю телефон на ліжко, застібаючи сорочку і заправляючи її в штани. Знявши піджак зі стільця, я стою перед дзеркалом на повний зріст і надягаю його.

Коли я дивлюся на себе, я бачу відображення моєї матері позаду мене. Її плече впирається в одвірок у темно-фіолетовій нічній сорочці, яка показує, як багато голодування зробили з її тілом за ці роки.

Я мав би вже почути її або, принаймні, помітити її присутність, яку зазвичай видає клацання склянки віскі або запах її цигарки Virginia Slims, що хвилями долинає від неї, навіть коли вона намагається приховати це парфумами Chanel.

Вирішивши промовчати, вона спостерігає за мною, її очі оглядають мене з ніг до голови, перш ніж її ноги повністю ступлять у мою кімнату. Я дивлюся на ґудзики на сорочці, роблячи вигляд, що щось із ними роблю.

Хмара диму падає мені в обличчя, і я з презирством піднімаю погляд. Ні слова не сказано, нічого не сказано, поки вона дивиться поверх мого обличчя, наче вперше бачить мене по-справжньому. Наче я був чужим у її власному домі, і найімовірніше, так і було.

Уперше за багато років вона піднімає руку, ковзаючи кісточками пальців по моїй вилиці, і холод її шкіри змушує мою щелепу напружитися.

- Гарний хлопчик... - шепоче вона мутним, туманним голосом.

Раніше я часто запитував себе, чому моя мама ніколи не дивилася і не чіпала мене, як мами інших дітей. Я спостерігав, як діти кидалися в обійми своїх матерів у пошуках розради і похвали. Любов, яка повинна бути розділена між двома, і я часто задавався питанням, що я зробив, що змусило мою матір так ненавидіти мене.

Чому її дотик завжди був схожий на вологий слиз, а її погляд ніколи не був теплим, завжди холодним і осудливим. Чому замість того, щоб проганяти погані сни, вона накликала їх на мене.

Я відкланяюся назад, дивлячись на неї зверху вниз, єдине, що вони не планували, це те, що я такий високий.

- І все ж такий гнилий наскрізь. - Додає вона. Річ у тім, що вона навіть не намагалася бути злою. Вона не намагалася заподіяти мені біль, просто їй було щиро наплювати на те, що вона сказала мені. Щоб заподіяти мені біль, їй було б насрати, а вона цього не зробила.

- Ганьба, таке обличчя, як твоє, було витрачено даремно. Принаймні, ми з твоїм батьком можемо сказати, що в нас народилися гарні діти.

Я усміхаюся, мої ніздрі роздуваються: - Ось що відбувається, коли ти виховуєш дитину в чужій тіні, мамо. Вони стають кошмарами.

Вона підносить білу паличку до рота, глибоко вдихаючи, у куточках її очей з'являються зморшки, і вона злегка посміхається. Дим клубочиться в повітрі між нами. Я не став переодягатися з костюма. Я підійшов до ліжка, схопив спортивну сумку і перекинув її через плече.

- Тобі слід залишатися там, куди прямуєш, до Різдва, це на краще, любий.

Дозвольте моїм недосконалим батькам вимагати моєї відсутності замість того, щоб питати, куди я йду. Наскільки вони знають, я можу піти на угоду з наркотиками. Я думаю, що нарешті змирився з тим, що вони, ймовірно, спонукають мене вирушити в небезпечне місце, і якщо мене вб'ють, це буде чистим способом позбутися мене. Щоб вони могли перестати тримати мене поруч, щоб зберегти обличчя.

- Мамо, ти не бачила мою медичну сумку...

Очевидно, я запізнився на возз'єднання сім'ї, тому що Доріан пройшов повз двері спальні, але зупинився, коли мигцем побачив нас усередині.

Я мовчки благав батька не висовувати своє сиве волосся за ріг. Навіть якби він це зробив, він би подивився на мене на мить, а потім продовжив би поводитися так, ніби мене не існувало. Я віддав перевагу йому з усіх. Він навіть не намагався прикидатися, що я йому подобаюся.

Дитяча мрія - мати старшого брата, на якого він може рівнятися. Хтось, хто захистить його від більших хуліганів і навчить завдавати ударів. Когось, кого вони можуть дратувати, доки не здадуться і не пограють із вами у відеоігри.

Ось яким має бути старший брат. Захисник. Керівництво. Хтось, на кого ви можете розраховувати.

Я думаю, мій просто антихрист.

Після закінчення Голлоу Гайтс він поїхав до Бостона, щоб вступити до медичної школи, я думаю, що він тепер інтерн або щось на кшталт цього. Я знаходжу майже комічним, що йому довіряють життя людей.

Як можна дивитися на нього і не бачити, який він егоїстичний, підлий, мудак.

І знаючи, що мої батьки змусили мене бути таким же, як він. Створюючи мене за своїм образом. Мені хотілося здерти з себе шкіру, думаючи про це.

Він робить паузу, дивлячись на мене з огидою: - Ти все ще тут? Думали, вони вже знайшли тебе мертвим у канаві.

- Це принесло б тобі занадто багато радості, Доріане. Не може бути цього, чи не так?

- Те, що хтось думає, що ми схожі, поза мною. Це образа моїх генів.

- Повірте мені, я теж не хочу, щоб хтось казав мені, що я виглядаю як мавпяча дупа, але ви працюєте з тим, що вам пропонують. - Кажу я зі зневажливою посмішкою.

- Вони повинні були просто зламати шаблон зі мною. Замість цього мені доводиться дивитися на свої запчастини щоразу, коли я приходжу додому.

Я хотів вдарити його за те, що він нагадав мені, але я не хотів мати справу з відповідною реакцією. - Хоч би як весело це було, я краще накладу на себе руки, ніж стоятиму тут із вами двома.

Я виходжу зі своєї кімнати, абсолютно нормально, якщо це останні слова, які я коли-небудь говорив комусь із них. Жорстко, я знаю, але це не робить його менш правдивим.

- Переконайтеся, що ви ріжете вертикально. Таким чином, імовірність того, що ви виживете, мала. -додає Доріан, і його голос відскакує від моєї потилиці, доки я спускаюся сходами, намагаючись триматися від них якомога далі.

Закидаючи свої речі на пасажирське сидіння, я стрибаю на водійське місце, заводжу машину і жбурляю гравій за собою, коли вилітаю з під'їзної доріжки. Сподіваючись розбити вікно чи два в процесі.

Я не дихаю, поки не виїжджаю з маєтку і не їду дорогою, що примикає до мого будинку. Коли я впевнений, що вони більше не можуть чути або бачити мене.

Я перестала себе жаліти після того, як познайомилася з хлопчиками. Коли мені показали, що сім'я - це не те, з ким народжуються. Це те, за кого ви б убили. Що, незважаючи на те, що мої батьки і брат живуть зі справжніми демонами, у мене все ще були хлопці.

Нам було шість років, і ми були на літній вечірці в заміському клубі з нашими сім'ями. Це перший раз, коли я зустрів їх. Коли я виявив, що Рук і Сайлас намагалися запустити невеликий феєрверк, а Тетчер відволікав усіх, хто проходив повз.

Три хлопчики всі багаті, але все ще шукали хаос у житті. Їм потрібна анархія, щоб упоратися з жахіттями вдома, в їхніх головах. Навіть у такому віці. Це люди, які не стали б дивитися на мене по-іншому або намагатися змінити те, ким я є, троє людей, які прийняли мене таким, яким є, і змусили мене прийняти себе таким.

Ми ніколи не змушували одне одного ховатися. Ми бачили хороше, погане і найгірше.

Під усіма бідами, муками, злом ми були просто зломленими хлопчиками. Невинні діти, кинуті в цей світ без захисту. Вони не залишили нам вибору, не зовсім.

Тож тепер монстри захищають один одного.

І тільки один одного.

Браяр

Місяць жовтень почав згасати так само швидко, як і настав. Зали були прикрашені з цієї нагоди, все було прикрашене чимось моторошним або помаранчевим. Вирізані гарбузи в громадських місцях, тонкі лінії, написані на дошці.

Осінь повністю охопила приморський Орегон, унеможлививши вийти на вулицю без куртки, і в міру наближення Геловіна я ставав дедалі менш схвильованим.

Фінали вже були опубліковані для всіх моїх класів, усі вони десь у перший тиждень грудня, що означало, що я вже готувався до них. Листопад буде нічим іншим, як картками і маркерами.

Раніше я любив Геловін.

Не через перевдягання, а через - Тридцять один день Геловіну. Після школи згорнувшись калачиком на дивані з моїми батьками з пакетом цукрової кукурудзи і попкорну, щоб подивитися старі фільми жахів. Усі ми сміємося над паришвою графікою або паскудними сюжетами. Мало що могло побити це.

Цього року я майже не дивилася жоден із них.

Моє життя було досить схоже на трилер.

Потім був бал, який мав відбутися наступного тижня. Я завжди хотіла спробувати вдягнутися в маскарадний костюм, бо раніше в мене не виходило це робити. Але знаючи, що я просто зникну через кілька секунд після того, як це почнеться, просто щоб допомогти чотирьом людям, на яких мені було наплювати, це позбавило мене задоволення.

Навіть коли Томас дав мені грошей на сукню. Навіть після того, як ми з Лірою їх вибрали, я все ще не могла змусити себе збудитися з цього приводу. Я мстиво сподівалася, що не зможу потрапити до сейфу або там спрацює сигналізація, тож їх спіймають.

З іншого боку, якщо їх спіймають, то і мене теж. Вони отримають ляпаса, а мене виключать. Ліра мала рацію від самого початку, тут вони були недоторканні. Роки й роки репутації, побудованої на їхніх прізвищах, унеможливили їхнє покарання.

- Правильно це чи ні, рекурсивна функція має якимось чином контролювати кількість повторень? -запитує Ліра через бібліотечний стіл, Twizzlers звисає з куточка її рота, коли вона відкидається на спинку стільця, ноги трохи піднімаються над землею.

Я кладу голову на руки і дивлюся на стіл: - Правда.

- Правильний! Ще один варіант для генія математики. - оголошує вона, кидаючи картку в стопку перед нами. Ми сіли один навпроти одного, обидва з відкритими ноутбуками і щонайменше трьома відкритими книжками, нотатками, ручками, маркерами. Ми думали, що об'єднання випускних іспитів із нашим часом має сенс, доки ми не спробували зосередитися на трьох речах одночасно, намагаючись написати чотиристорінкові роботи.

Як так виходить, що я вчуся на математиці, а досі пишу чортові роботи?

Я беру одну з синіх каталожних карток: - Розкажи мені про структуру ліпідів.

Звісно, Ліра спеціалізувалася на ентомології, а другорядною - на біології. Коли вона закінчить навчання, вона хотіла провести клінічне дослідження того, як певні комахи можуть мати потенційне медичне значення.

Коли вона сказала мені, я подумала, що вона трохи з'їхала з глузду, але потім подумала про те, що зміїну отруту використовують у деяких серцевих препаратах, то чому б нам не використати комах?

- Мономер, гліцерин і три жирні кислоти. Елементи включають вуглець, водень і кисень. - Вона жує шматочок червоної скрученої цукерки, ковтаючи, перш ніж я киваю.

- Тобі взагалі потрібно вчитися? Я вигинаю брову, посміхаючись.

- Напевно, ні, - знизує вона плечима, кидаючи в мене цукерку. Він б'є мене в груди, змушуючи нас обох сміятися.

Саме в такі моменти я почувалася найкомфортніше. Коли моє життя стало всім, чого я хотіла. Навчальні сесії з кимось, кого я могла б назвати своїм другом.

Розсіяно я проводжу великим пальцем по середньому пальцю, наче граюся з каблучкою. Злегка піднята шкіра під кісточками пальців змушує мене дивитися вниз. Досі в шоці, що це взагалі є.

- Це боляче? - з цікавістю запитує Ліра.

Макіяж, який я наклала поверх нього, почав блякнути, і мені скоро потрібно буде нанести його повторно.

- Ні. Думаю, було б краще, якби було боляче.

- Чому?

- Тоді я була б більш схильна ненавидіти це.

Я пообіцяла собі, що буду відверта і чесна з Лірою в усьому. Зокрема й те, що саме татуювання було красивим. Мені подобалося, як літери вміщаються в просторі мого пальця, літери А і С закручуються, як ліани навколо рожевих кущів.

Я подумала про те, щоб прикрити його справжньою трояндою, коли все це буде сказано і зроблено. Просто щоб висловити Алістеру в обличчя, що з усім, що він кине в мене, я зможу впоратися.

Навіть якщо це була вічна пам'ять про нього.

- Чи повинен я ображатися, що мене не запросили на цю навчальну сесію? Голос Істона Сінклера нагадує мені ранкову каву. Гладка, тепла, все, що вам потрібно, щоб почати свій день.

Я піднімаю голову, дивлячись на нього з усмішкою: - Надзвичайно ображений. - Я жартую: - Я загубила твій номер, інакше я б запросила тебе.

Маленька біла брехня. Я втратив його. Після того, як навмисно викинув. Істон був милим, я впевнена, що він був чудовим хлопцем, і якби мені випала нагода, я б прийняла від нього пропозицію про побачення, але тільки не тоді, коли в нього була дівчина.

Один із тих, що я бачив, досить гарний. Я маю на увазі, вона дивиться на мене так, ніби я маю чистити їй туфлі, але вона все ще здається милою. І ніхто ніколи не заслуговує на те, щоб його обманювали.

Моя мама вчила мене, що, якщо він зрадить із тобою, він зрадить і тебе. Згадайте техаський акцент.

- Без проблем. - Він плавно відповідає: - Привіт, Ліро. - Він м'яко махає рукою, підтверджуючи присутність моєї сусідки по кімнаті.

- Привіт, - вона махає кінчиками пальців у відповідь, бере ще одну цукерку і жує її.

- Я запитав тата про фруктові дерева на наступний рік і думаю, що підкорив його ідеєю вишневого дерева. Більше не потрібно чекати доставки в продуктовий магазин.

Очі Ліри спалахнули, всередині вибухнули феєрверки. Я підозріло мружуся, дивлячись на нього, перемога над другом була гладким ходом. Я б визнала.

- Це так чудово, дякую, Істоне. - Вона відповідає, хвилювання в її голосі. Можливість просто вийти з гуртожитку і зірвати вишні з дерева - це все, що потрібно Лірі для щастя. І черв'яки, очевидно ж.

- Я взагалі-то радий, що натрапив на тебе, хотів тебе дещо про щось запитати, - він повертає увагу до мене, заклавши руки за спину, трохи погойдуючись на п'ятах.

- Звісно, що трапилося? Я закриваю книжку з прикладної математики, приділяючи йому всю свою увагу.

- Бал напередодні Дня Всіх Святих наступної п'ятниці, якщо ти ще не поклялася не йти, я хотів знати, чи підеш ти зі мною. Я навіть подбаю про те, щоб ти потикав мене букетом квітів, який моя мати неминуче купить для нас. Його розпущене світле волосся трохи падає на обличчя, блакитні очі впевнені.

Він знає, що я скажу так.

Я маю на увазі, хто відмовить Істону Сінклеру?

Я не був упевнений, чи знаходжу я впевненість привабливою, чи дратівливою.

- Я шокований, я маю на увазі, задоволений. Я сміюся, заправляючи пасмо волосся за вухо: - Але хіба ти не йдеш із Мері? Я майже впевнена, що голосувала за вас двох на виборах Королеви і Короля Геловіну.

- Ми з Мері розлучилися минулого тижня. - Він зітхає, проводячи рукою по волоссю: - Це просто не спрацювало, ми вирішили, що буде краще, якщо ми будемо просто друзями.

- То ти самотній?

- Настільки самотній, наскільки це можливо. Це так?

Чи хотіла я піти з ним на це? Можливо. Істон був милим, симпатичним, і всі його любили. Я впевнена, що він був би ідеальним джентльменом, притримав би переді мною двері, назвав би мене гарненькою, коли побачив би мене в моїй сукні.

Більше не було причин говорити - ні.

Проте я все ще хотіла сказати "ні", і не тільки тому, що мені доведеться кинути його, щойно ми приїдемо. Мене приваблював Істон, просто він мені не подобався. Недостатньо, щоб зустрічатися з ним. Коли ви думаєте про хлопців, які вам подобаються, ви маєте думати про те, як їм цілувати вас, як ваше тіло підходить до їхнього тіла, як вони змушують ваше серце битися частіше.

Усе, про що я думаю з ним, це платонічна дружба.

- Я б із задоволенням, але я...

- У неї вже є побачення.

У вухах дзвенить вереск стільців, той, що просто поруч зі мною, грубо витягують, перш ніж чиясь вага падає на дерев'яне сидіння. Рук сідає на стілець поруч із Лірою, з усмішкою на губах перекочує сірник язиком.

Моя тінь повертається позаду мене, відкидаючи все навколо мене. Він поглинає все це, забираючи все світло і затягуючи мене все глибше в пітьму. Ось де він хоче мене. Прямо там, у тіні з ним. У кіно завжди говорили, що світло перемагає темряву. Добро перемагає зло, то чому ж він здатен знищити все, що навіть намагається кинути йому виклик?

Добре, світло, йому було не рівня.

- Дами. -пропонує Рук, хитро підморгуючи. Я дивлюся на Ліру, дивлюся на нього краєм ока, піднімаю стілець і відсуваю його подалі від нього.

- Вибачте, що? - запитує Істон, намагаючись надолужити згаяне в цій ситуації. Я впевнена, що, коли він думав про те, щоб запросити мене, Алістер Колдуелл і його друзі не були частиною рівняння.

- Я сказав, - Алістер хапається за край мого крісла, притягаючи його ближче до себе, ще більше затягуючи мене у свою павутину, - у неї вже є пара.

Я відчуваю його голову, просто поруч із моєю головою. Те, як він притискається до мого тіла, нюхаючи моє волосся, і я тільки погіршую ситуацію, падаючи йому на груди. Абсолютно випадково, звичайно, поштовх раптового руху порушує мою рівновагу.

Його підтягнута рука ковзає по моєму плечу і навколо моєї шиї, звисаючи над моїм тілом, його пальці впевнено гойдаються прямо над моїм пупком.

Я сильно прикушую внутрішню частину щоки. - Істон, це не він, - я м'яко махаю руками, намагаючись не зробити цей вигляд ще гіршим, ніж він уже є.

- Він не що? Твій хлопець? Він випльовує, відчуваючи огиду до того, що я навіть дозволяю Алістеру торкатися до мене. Хоча в нього, ймовірно, більше грошей, ніж міг собі уявити Істон, він усе одно дивився на людину позаду мене зверхньо. Наче він був чимось кращий за нього.

- Ні, не він, - я стискаю зуби, злегка повертаючи голову, щоб кинути косий погляд через плече. - Ми просто... - я витягую це слово з присмаком фанку на язиці, - друзі.

Я відчуваю, як його губи ковзають по моєму волоссю, розпливаючись у усмішці.

Зухвалий грьобаний виродок. Коли Істон піде, я вріжу йому за це прямо під хер. Я знала, що ми повинні виглядати дружелюбно, щоб нікому не було дивно, чому ми були разом на балу, але це вже переходило межу.

- Давай, Маленька Злодюжка. Ми більше, ніж друзі, - шепоче він тільки мені у вуха, - ти не розповіла золотистому ретриверу про те, як минулої ночі твоя маленька кицька капала мені на коліно? Практично благав мене про це.

Я тремчу, і не тому, що холодно.

- Вона моя, Сінклер. Упевнений, ти зможеш знайти ще одну безнадійну дівчину, яку ти зможеш ошукати своїм придуркуватим лицарем у сяючих обладунках. - голосно каже Алістер, не відриваючи голови від моєї.

Очі Істона перетворилися на ураган гніву. Колись світло-блакитний колір, який виглядав як щасливе небо, став темним, правдивим попереджувальним знаком перед тим, як буря пронесеться по землі.

- Це той хлопець, з яким ти хочеш проводити час, Браяре? Довбаний мудак без моралі? Його навіть власна сім'я терпіти не може, він ніхто. - Істон розмахує різкими словами, як батогом, сподіваючись при цьому когось підрізати.

Я мало що знала про Алістера в сімейному відділі, але я також не думала, що Істон має судити інших людей. Він і гадки не має, що відбувається за зачиненими дверима будинку Колдуеллів.

Чи був Алістер геліоном із проблемами гніву, які змушували мене тікати від нього далеко? Так.

Але я сумніваюся, що він став таким після того, як виріс у люблячій родині.

У всіх є секрети. У кожного є історія.

Навіть герої.

Навіть лиходії.

- Ніхто, який трахає дівчину, на яку ти пускаєш слину.

Я задихаюся від його відповіді, готова негайно заперечувати це, але Істон уже стріляє у відповідь. Тремтячи від недовіри, у його поведінці клацнув перемикач,

- Слюні? Будь ласка, вона нова дівчина з гарною дупою, але навіть це не варте того, щоб мати справу з тобою або твоїми божевільними друзями.

Я не повинна дивуватися.

Але все одно щипає.

Таких хлопчиків, як Істон, хоч греблю гати. Красені, які, здається, мають усе, які ласкаво прокладають шлях прямо до твого серця тільки для того, щоб наступити на нього, коли ти не даєш їм те, що вони хочуть.

Принаймні, я можу поважати Алістера і той факт, що він відкрито говорив про те, який він мудак. Він ніколи не намагався бути тим, ким не був. Що побачили, те й отримаєте, навіть якщо вам це не сподобалося.

- Ти, напевно, і так не був хорошим брехуном. Він бурчить, дивлячись на мене зверху донизу, ніби я була брудом під його черевиком.

- Я думав, що ми друзі. - кажу я трохи голосно, змушуючи бібліотекарку шш-ш-ш-, її очі примружилися і наповнилися роздратуванням. Я озираюся на інших студентів, які спостерігають за нами, мої щоки червоніють.

- Друзі? Ти виглядала довірливо і легковажно. Ти просто дівчина з канави. Він заявляє: - Для тебе немає прекрасного принца. Ласкаво просимо в твоє життя, Браяр, секс на одну ніч і швидкий секс, це те, для чого ти була створена.

У мене немає ні секунди, щоб навіть подумати про те, щоб помститися, тому що Ліра вже стала на мій захист,

- З'їж хуй. Віднеси своє уражене его куди-небудь, кому насрати.

Він іде, не сказавши більше ні слова, дозволяючи всім нам розібратися в тому, що щойно сталося.

Я повертаюся обличчям до Алістера. - А ти, - я вказую на нього пальцем, - я роблю одну річ для тебе. Ось і все. Ми не друзі, ми вже точно не трахаємося. Ти не можеш приходити і сцяти на мене, наче ти метиш свою територію.

Судячи з усього, я страшенно не вмію бути серйозною. Я нервово ковтаю, коли він нахиляє голову, вигинаючи брову, немов без слів запитуючи, що ти мені щойно сказала?

Мій вказівний палець забирається, якраз коли він обхоплює рукою моє зап'ястя. Світло в бібліотеці висвітлює його очі, показуючи мені шоколадні завитки всередині них. Я так звикла до опівнічного чорного відтінку, що новопридбаний колір був шоком.

Він нахиляється вперед, його дихання ковзає по моїй шкірі, поки він не спускає з мене очей. Дивуючи мене, він засовує мій середній палець собі в рот.

З моїх губ злітає зітхання, коли я дивлюся на нього. Те, як його теплий рот охоплює мій палець, і те, як його м'який язик обертається навколо основи, викликає поколювання в пальцях ніг. Я сильно прикушую внутрішню частину губи.

Він неквапливо прибирає від мене рот. Опустивши моє зап'ястя і проводячи великим пальцем по його нижній губі,

- Не закривай це, - він дивиться на татуювання на моєму пальці, - і мені не доведеться нікуди ссати. Пол стогне, коли вона відсуває від мене його стілець, встаючи і підносячись наді мною.

Я намагаюся не звертати уваги на те, наскільки він привабливий при денному світлі. Як сонце майже змушує його здаватися нормальним. Те, як воно відбивається на його засмаглій шкірі й підкреслює краї його худорлявого тіла.

Стиснувши руки в кулак, я швидко подивився вниз, туди, куди він лизнув. Макіяж, який колись був, зник завдяки його слині, що розчинила продукт. Чого він, звісно, і хотів.

Чортів укол.

Звук його чобіт затихає в моїх вухах, сигналізуючи про його відхід, але не раніше, ніж він повертається до мене обличчям, задкуючи назад, коли говорить:

- І Браяр, - починає він, - переконайся, що одягнеш що-небудь гарне для мене в п'ятницю.

Алістер

Чую відлуння скрипки вдалині, коли я притуляюся спиною до зовнішньої сторони району Ротшильдів, де обідня зала Сальваторе перетворилася зі своїх звичайних прямокутних столів і похмурої атмосфери на щось, що Гетсбі справді хотів би відвідати.

Я ще не був усередині, але знав, що на мене чекають звисаючі люстри і дорогі прикраси. Нам потрібно було тільки увійти, досить довго, щоб люди побачили, що ми присутні.

Що раніше ми зможемо це зробити, то швидше ми зможемо приступити до поставленого завдання.

- Може вона вирішила не приходити.

- Вона прийде. - кажу я Тетчеру, жбурляючи недопалок на землю, гашу його, розчавлюючи вуглинки своєю вагою.

А якщо вона не з'явиться, то що б не сталося з нею після цього, вона сама винна.

Рук і Сайлас були зайняті відключенням камер спостереження, тож нам із Тетчер довелося супроводжувати Браяр і Ліру на претензійний геловінський бал. По суті, це був спосіб для студентів і викладачів відкрито судити одне одного. Про своє вбрання, побачення, про все, що могли побачити їхні самовдоволені очі, вони розірвали б на шматки.

Найбільше каміння кидають люди в теплицях.

Мій телефон гудів у кишені, я витягнув його, перевіряючи підсвічений екран. Повідомлення від Шейда змушує мене насупити брови, коли я натискаю на зелений додаток для обміну повідомленнями.

Я надіслав свою рекомендацію, вам слід подумати про подання заяви.

У додатку було посилання на майстерню в Нью-Йорку, який наймав нових тату-майстрів. Вони шукали когось, хто спеціалізувався на чорному і сірому. Я думав про те, яким було б моє життя, якби я міг прийняти цю пропозицію.

До отримання ліцензії залишалося кілька місяців, і я міг працювати де завгодно. Якби Роуз не вбили, я б уже був на східному узбережжі. Імовірно, у Нью-Йорку, вже працюючи в майстерні, живучи в однокімнатній квартирі, йдучи на роботу, де не було жодної людини, яка знала б моє ім'я.

Я був би зовсім один.

Сподобалося б мені моє життя без хлопчиків? Я маю на увазі, що не мав сумніву, що Тетчер уже збиралася переїхати на схід, як і Рук, але Сайлас планував залишитися тут із Роуз. Чи можемо ми вирушити всі разом? Почати нове життя, де кривавий слід перестане слідувати за нами, і ми зможемо просто жити?

Я хотів сказати так, але це був оптимізм.

- Про що це? - запитує Тетчер, тикаючи носом у мій телефон.

- Ти завжди був таким до біса допитливим? Я відсмикую екран, запихаючи його назад у кишеню подалі від його очей.

- Мені ніколи не доводилося бути. Ти ще ніколи не був таким потайним. Він дивиться на мене згори донизу, ніби я щось вкрав у нього. Ця ненормальна потреба в тому, щоб він знав про нас усе, швидко застаріває.

- Послухай... Я не питаю тебе, чим ти займався, коли приходиш додому із закривавленими руками, ясно? У всіх нас є речі, які ми тримаємо при собі, навіть у тебе.

Я не думаю, що він убиває людей. Тобто, може бути, але я в цьому сумніваюся. Я просто думаю, що в нього є свої способи випустити пару, як і в усіх нас. У Тетчер просто трохи більш... жахлива.

Це змушує його кинути це, тому що навіть він не готовий зізнатися у своїх секретах.

- Ось, я вибрав найпростіший, який зміг знайти. - Він кидає мені маску суцільного чорного кольору зі срібними завитками спереду.

- Я не ношу цього.

Я озираюся і бачу, як він прикріплює темно-червоний з чорним до свого обличчя, зав'язуючи його за головою. Маска закриває верхню половину його обличчя, гармоніюючи з його костюмом відповідного кольору.

- Не будь таким слабаком, просто одягни маску.

Роздратовано клекчучи, я возився з мотузкою, притискаючи пластик до обличчя і туго зав'язуючи його за головою. Моя захищає більшу частину мого лівого боку, частина мого носа відкрита, а також права вилиця і губи.

Я просто знав, що виглядаю до біса смішно в цій штуці.

Стукіт підборів змушує мене повернути голову, сподіваючись, що це не інша дівчина, вбрана у варіант тієї самої сукні, що чіпляється за свого супутника, бо вона не може ходити у своїх туфлях.

Сукня Ліри складається з тюлю на тюлі, малинове мереживо тягнеться навколо її талії, оголюючи повну фігуру, яку вона ховає під своїм звичайним гардеробом. Вона нагадала мені дівчинку, яка виросла на казках. Тільки не про поцілунки жаб і довге та щасливе життя.

Казки братів Грімм.

Ті, які розповідали історії про жорстокість і смерть. Не із золота та вкрадених поцілунків, а з крові та сили темної магії.

Тканина внизу набуває насиченого чорного кольору, коли сукня в стилі бальної сукні торкається землі, коли вона йде до нас. Навіть я можу визнати, що те, як її прямий чубчик спадає на чорну блискучу маску, оголюючи бліду шкіру її обличчя в поєднанні з червоною помадою, гаряче.

- Схоже, хтось краде твій фірмовий колір, Тетч. - бурмочу я, потайки притискаючись до нього спиною.

- Очевидно. - Він дихає так, ніби йому знадобився весь кисень, щоб вимовити це просте слово.

Дивно, але королева жуків добре тримається на підборах, наближаючись до нас із кислим виглядом або, принаймні, з кислим поглядом на мене.

Я відкриваю рот, але вона перебиває мене,

- Браяр повинна була зупинитися і побачити її дядька, він хотів зробити знімки, щоб відправити її матері. Вона скоро буде тут.

Незручної тиші, яка наповнює повітря, достатньо, щоб когось убити. У Ліри і Тетчер якийсь дивний зоровий контакт. Жоден із них не говорив, просто дивився, чекаючи, поки інший моргне.

Я майже сміюся, думаючи про Ліру, дівчину, яка любить збирати жуків і бруднити руки брудом, яка зустрічається з Тетчер, одним із найбільш охайних людей, яких я знаю. Одержимий чистотою. Одяг організований за брендом, потім за кольором. Ліжко завжди заправлене, усьому є місце. Тим не менш, вони стояли тут, трахаючись очима.

- Тетчер, - кашляю я, - це Ліра, Ліра, це Тетчер. - Я саркастично уявляю їх двох, але, судячи з усього, вона прекрасно розуміє, хто він такий.

- Так, я знаю, хто він. Я маю на увазі, - вона прочищає горло, дивлячись на мене, - я знаю, хто ви всі такі.

Те, як вона спостерігає за ним, наче дивиться йому просто в душу крізь дірки в масці. Це не страх, це... цікавість миготить у її погляді. Попри те, що вона хоче віддалитися від нього, вона все ще знаходить його цікавим.

Це було більше, ніж у більшості дівчат вистачило б яєць. На першому курсі старшої школи дівчина вибігла з чоловічої роздягальні голою після того, як Тетчер наставив на неї ніж, коли вона збиралася накинутися на нього.

- Приємно познайомитися, - докоряє він з усмішкою на губах, простягаючи їй руку.

- Тепер ти представляєшся? Я не знала, що знайомство відбулося після того, як я пофарбував чиюсь машину з балончика і погнався за нею лісом.

Я зустрічаю знайомий голос, дивлячись на Браяр, чиї підбори стукають по доріжці, коли вона прямує до нас. Її очі палають, зуби вискалені, немов вона готова розірвати Тетчера на частини за те, що вона подивилася в бік Ліри.

Незважаючи на те, що вона сповнена агресії і має такий вигляд, ніби готова розпочати війну проти мого друга, я дивуюся, наскільки граціозний у неї вигляд.

У мене течуть слинки, поки я слідую за вирізом її сукні, який зупиняється просто над її пупком.

Я засунув руки в кишені, щоб вони не ковзнули по її шкірі. Шкіра, яка виглядала такою ніжною, як пелюстки квітки влітку. У мене була піна з рота від її смаку.

Тільки один раз.

Одного разу я болісно повільно лизнув долину її грудей, де оголена шкіра. Пурпурова тканина ніжно обвиває її шию саме там, де мої руки лежали, коли я змушував її потіти піді мною. Її груди були ледь прикриті смужками матерії, прохолодний вітер або, можливо, мій погляд торкнувся її сосок, зробивши їх твердими для мене.

Замість бальної сукні вона обрала щось просте. Шовкова тканина, яка облягала її тіло, повторюючи вигини її фігури на всьому протязі її тіла. Фіолетовий, радше бузковий відтінок, змушував мерехтіти зелень у її калейдоскопічних очах.

Кров приливає до мого члена, мої боксери раптово стають надзвичайно тугими навколо мого паху, і не через її стирчать сосків або красивих очей.

Ні, це те, як її маленька рука піднімається до вуха, заправляючи за нього кілька пасом волосся. Моє татуювання відбивалося на світлі, і хоча воно було маленьким, декоративний шрифт, який я вибрав, надто добре пасував до її сукні.

Як витончено мої ініціали виглядали на її тілі. Як до біса добре вони виглядали на її пальці. Це тільки змусило мене напружитися, коли я подумав про те, щоб покрити її тіло своїм ім'ям, поставити свої ініціали на всю її шкіру.

Я хотів понюхати її. Подивитися, чи не нанесла вона ті парфуми, які, як вона не знала, мені подобаються. З екзотичними квітами і чимось солодким. Підійшовши ближче, поки я не опинився прямо перед нею.

Підбори зробили її трохи вищою, її голова прямо в мене під носом. Я поклав руку на кут її шиї, мій палець ліг на її ключицю і нижню частину горла. Мої пальці тріпотіли проти її пульсу, стискаючи рівно настільки, щоб дозволити їй відчути мене.

Маска навколо її очей майже не приховує того, як її щоки спалахують від відчуття мого дотику. Макіяж на її обличчі тільки підкреслював те, що вже було на ній від початку.

Багато дівчат були гарячими. Бути гарячою було легко.

Небагато дівчат могли б носити моє ім'я так, як вона.

- Мені подобається твоє волосся в такому вигляді. - кажу я, дивлячись на неї, відчуваючи, як її серце калатає під моїм дотиком.

Усі медові пасма укладені на праву сторону її голови, спадаючи глибокими хвилями на плече, а блискуча шпилька утримує їх біля лівого вуха. Мені сподобалося, як вона оголила переді мною її шию. Тонку й кремову.

Вона посміхається: - Тоді я подбаю про те, щоб ніколи більше не носити її в такому вигляді. Я думаю, якщо ти залишишся в цій масці, я зможу пережити цю ніч без блювоти.

Я посміхаюся, проводячи язиком по нижній частині зубів. - Почуваєшся зухвалою сьогодні?

З невеликим зусиллям вона прибирає мою руку зі своїх грудей, відкидаючи мене: - Просто втомилася від твоїх дурниць і готова покінчити з цим.

Шкода, що навіть коли вона покінчить із цією послугою, я все одно не закінчив із нею.

Я простягаю лікоть, жестом пропонуючи їй взяти його: - Тоді давай покінчимо з цим. - холодно кажу я.

Разом ми заходимо у вхід балу. Як я й підозрював, вогні кришталевих канделябрів мерехтять м'яким світлом. Свічки освітлюють вікна по три, і все має такий вигляд, ніби куплене на ярмарку епохи Відродження 16 століття. Студенти та вчителі в однакових масках, танцюють, базікають, звичайні соціальні сигнали, що трапляються на подібних заходах.

Так було доти, доки нас випадково не помітили перехожі, і Тетчер, і я озброїлися дівчатами, одягненими для заходу, на який ніхто не очікував, що ми з'явимося. Я не можу стримати усмішку на моєму обличчі, більшість із них, імовірно, бояться, що ми щось зробили. Проробили якийсь жарт, для якого ми хотіли місце в першому ряду.

Рука Браяр вчепилася в тканину мого костюма, поки я вів її до порожнього столу, подалі від тіл, що танцюють у центрі кімнати. Трек Чайковського "Лебедине озеро" заповнює кімнату, і я знаю це тільки тому, що він постійно грає в моєму будинку, коли вдома мій батько.

Це була єдина річ, яку він умів грати, і чомусь він відчував, що це робило його більш вишуканим, коли він показував гостям.

- Чому вони дивляться на тебе? Наче ти тато для Христа. - Вона дихає, намагаючись тримати голову опущеною і подалі від сторонніх очей. Ухиляючись від уваги, яку вона ніколи не отримала б, якби не увійшла в цю кімнату зі мною.

Очі з усіх боків прикуті до нас, і я просто знаю, що Тетчер обожнює кожну секунду того, що відбувається. Те, як усі перервали свій вечір, щоб приділити нам усю свою увагу.

Я нахиляюся до її вуха, торкаючись кінчика губами: - Тому що ми такі, якими вони хочуть бути, Маленька Злодюжка.

Заскочивши мене зненацька, вона фиркає, тихенько сміючись: - Якраз тоді, коли я думаю, що ти більше не можеш бути зарозумілим.

- Я не кажу, що це через гроші моїх батьків. Я заспокоюю: - Ми відмовляємося дотримуватися правил Пондероз Спрингс, установлених для нас у дитинстві. Коли вони дивляться на нас, вони бачать свободу, бунт, якого в них ніколи не буде. Дівчата дивляться на вас і дивуються: - Моє дихання обпікає її шкіру, я можу сказати по тому, як вона дихає неглибоко.

- Що в неї є такого, що могло б привернути мою увагу? Як я можу бути більше схожа на неї? Ми крек для багатих дівчат. Бо вночі, коли вони лягають спати зі своїми бойфрендами в поло, які купуватимуть їм особняки і зраджуватимуть їх зі своїми секретарками, вони думають про таких хлопців, як я. - Моя рука обвиває її талію, дозволяючи м'якій тканині її сукні чесати мою долоню.

- Суворі, жахливі, підозрілі чоловіки на кшталт мене, від яких у них мокрі трусики. Вони кінчають сильніше, думаючи про те, що я розбиваю їм серця, а потім кінчають, поки їхні бойфренди їх трахають. Так що так, вони дивляться на мене, але вони також дивляться на тебе. - Я масажую її стегно, сильніше притягуючи її до себе, щоб не втратити її запах. - Переконайся, що ти даси їм шоу, яке вони запам'ятають.

Усе це правда.

Дівчата навколо нас, які були б більш ніж готові, але всі вони занадто налякані, щоб зізнатися в цьому самим собі. Занадто бояться, що їхні татусі та священики дізнаються, що їм подобається трахатися з виродками цього міста.

Це те, чим ми займаємося в першу годину нашого часу, спостерігаючи, як наші однолітки крутяться довкола нас, наче маріонетки, кидаючи своє каміння в наш бік, доки ми сидимо за столом, тримаючись осібно.

Що ж, це те, що ми з Браяр робимо.

П'ятнадцять хвилин тому Тетчер запросила Ліру на танець, і він крутить її колами на мармуровій підлозі, її каштанове волосся майорить позаду неї, коли вона намагається не відставати від нього. Браяр дивилася на них як яструб, її очі рухалися разом з руками Тетчер, немов вона була готова відрізати їх, якщо вони зроблять невірний крок.

Вони виглядали як невідповідні одна одній шкарпетки.

Я витягнув свій телефон з кишені якраз вчасно, щоб побачити повідомлення від Сайласа, яке повідомляло мені, що все чисто на наступні кілька годин. Вони прямували на вечірку, щоб допомогти Тетчу і Лірі наглядати, якщо містер Вест з якоїсь причини покине вечірку. Таким чином, вони могли відправити нам повідомлення, щоб ми йшли до того, як він прийде до свого кабінету.

Цей план був безпрограшним.

З надією.

- Покажи клас, Маленька Злодюжка. -пробурмотів я їй, поки ми вибиралися з головного залу і прямували до виходу. Ми зупинилися біля машини Тетчера, узяли стетоскоп, який вона просила, і вирушили на коротку прогулянку до сусідньої будівлі, де знаходився його офіс. Вітер розвівав її волосся, поки ми йшли. Я не був упевнений, чи було її тремтіння від холоду, чи вона просто нервувала.

Нас оточувала темрява, слабке світло місяця за вікнами допомагало нам піднятися центральними сходами. Тіні дерев тягнуться до наших ходячих тіл, поки ми повзаємо коридорами. Наші ноги крокують одна за одною всю дорогу.

Ми, нарешті, добираємося до дверей, і я лізу в кишеню, щоб витягнути інструмент, який Рук дав мені, щоб допомогти мені відчинити їх, але Браяр уже витягла шпильки-невидимки. Ковзаючи металом по її пухких губах, використовуючи зуби, щоб зігнути їх так, як їй потрібно.

Зі спритністю вона швидко вправляється із замком, піднімаючи і вставляючи всі потрібні штифти всередину, щоб двері клацнули, даючи нам знати, що вони відчинені.

Щойно ми опинилися всередині, я вирішив залишити світло вимкненим на випадок, якщо хто-небудь подивиться на вікна. Мені не потрібно, щоб вони бачили світіння, що виходить з офісу містера Веста, коли він мав бути на вечірці.

- Візьми мені ручку і папір. -говорить вона після того, як я показую їй сейф за фіранкою.

- Хіба "будь ласка" - не входить до твого словникового запасу? Я йду до його столу з червоного дерева, відкриваючи шухляди, поки не знаходжу блокнот і ручку.

- Ти хочеш відкрити сейф чи ні? Її очі знову звертаються до мене, вигинаючи густу брову, все в її присутності говорить мені, що вона в робочому режимі і їй потрібно зосередитися.

- Туше.

Я простягаю їй те, що вона просила, притулившись до стіни поруч із сейфом, дивлюся на неї згори донизу, поки вона починає бавитися з циферблатом. Кілька разів вона покрутила вліво, потім управо. Відчуття, що шестерінки всередині перемикаються і встають на місце з клацанням.

Помістіть стетоскоп в обидва вуха, помістивши нагрудну частину прямо над циферблатом. Звідси я спостерігаю те, що можна назвати тільки чистим генієм. Те, як вона висовує язик, розсіяно прикушуючи його, прислухаючись до того, що їй потрібно від машини.

Потім вона починає записувати числа, будувати графіки на папері, перетворювати їх на формули, і мій розум скручується від нерозуміння. У фільмах просто крутять стетоскопом циферблат, прислухаючись до потрібного цокання. Очевидно, це ще не все, що вам потрібно зробити, щоб отримати правильну комбінацію.

Виймаючи навушники і кладучи їх на землю, вона записує числа на сторінці, для чого в більшості випадків їй знадобляться калькулятори в голові.

- Де ти навчилася цього? - запитую я, цікавлячись, як людина захоплюється крадіжками.

- Хіба ти вже не повинен знати? Якщо ви читали моє кримінальне минуле, я вважаю, що ви читали про мене й інші речі.

Я закочую очі: - Вибачте, у вашій справі не було розділу про захоплення. Ну, крім твоєї фотографії другокурсниці з плавання. Я злегка посміхаюся в темряві, мигцем помічаючи її почервонілі щоки.

- Мій тато, - видихає вона, викреслюючи набір цифр і переписуючи їх, - усе моє життя він був у в'язниці й виходив із неї, але, коли він був удома, він навчив мене навичок ремесла. Кишенькові крадіжки, злом сейфів, підрахунок карт, якщо це пов'язано зі швидкою готівкою, він показував мені.

- Дивна техніка з'єднання. - Я помічаю, як її пальці починають пробувати різні комбінації в замку. Я уявив собі зменшену версію Браяр, яка сидить на підлозі свого будинку, грає із замками і краде гаманці.

Ми були доказом того, що виживання не має нічого спільного з грошима і все, що пов'язано з навколишнім середовищем, у якому ви ростете.

- Ну, не всі з нас можуть спілкуватися з батьками взимку в швейцарських Альпах і влітку в Празі.

Я цокаю язиком: - Ага, це я, - кажу я, стискаючи кулаки, розчепірюючи пальці, - Розпещений, зарозумілий, багатий хлопчик, біля ніг якого весь світ. Чого ще я можу бажати в житті?

Вона дивиться на мене, зупиняючи свою роботу: - Ви очікуєте, що я повірю, що ваше життя не було золотими тарілками і дворецькими? Не стій там і не прикидайся, що тобі було важко. Ви й гадки не маєте, як це було - рости без достатньої кількості грошей, щоб тримати світло увімкненим, хвилюючись про те, коли ти знову зможеш їсти, або, коли наступного разу поліція стукатиме в твої двері, бажаючи дізнатися, де твій батько. Ти не кращий за будь-кого з тих людей, просто ти і твої друзі більш засмучені, ніж інші.

- Хочеш сидіти тут і сперечатися про те, чиє життя сумніше? Чиє дитинство було гіршим? Думаєш, ти єдиний, хто пройшов через лайно? Якщо вам стане легше думати про мене про все це, то вперед. Я не буду тебе зупиняти. - заперечую я.

За всіма параметрами вона має рацію.

Я не знаю, як це бути бідним.

У мене завжди були гроші, у мене завжди була їжа в будинку, коли я був голодний. У мене було найнеобхідніше для життя і ще дещо.

Але чого вона не знає, чого вона не заслуговує знати зі своїм сопливим, горе мені ставленням, так це того, що коли я був дитиною, я благав обміняти всі свої гроші на батьків, які любили мене. На турботливу сім'ю. Я волів би голодувати і любити, ніж голодувати за любов'ю.

Потім ви виростаєте і розумієте, що працюєте з картами, які вам здали. Заткнися і рухайся вперед, тому що всі благання, всі молитви нікуди тебе не приведуть. Іноді ти просто тухле яблуко, що недалеко впало від яблуні.

Я не збирався з нею сперечатися.

Це того не вартувало. Просто є речі, які люди ніколи не зрозуміють.

Ми більше не розмовляємо, просто дозволяючи шуму безпечного скручування заповнити порожнечу. Ні, поки вона, нарешті, не розставить числа в правильному порядку і не відчинить двері з гучним стогоном.

- Шматок пирога. - шепоче вона, поплескуючи себе по спині. Що я радий, що вона зробила, тому що я не буду робити це для неї.

Я присідаю, заглядаючи всередину, сподіваючись, що щось тут дасть мені потрібну інформацію. Дасть нам те, що нам потрібно.

Вихоплюю з сейфа телефон і конверт і йду до його столу, щоб покласти їх. Моєю першою дією є увімкнення телефону, очікування зникнення білого яблука, перш ніж з'явиться звичайний екран блокування.

Я не здивований, виявивши, що інформація всередині захищена паролем. Я скриплю зубами: - Яка комбінація була у сейфа? - запитую я Браяр.

- 5749.

Набираю номери на телефоні тільки для того, щоб він завібрував і сказав мені, що це неправильний номер. Знаючи, що я не отримаю від цього нічого, крім ще більшого розчарування, я натомість відклав його та відкрив конверт.

Усередині пара сотень доларів і багатообіцяюча флешка. Обережно вставляю її в настільний комп'ютер, чекаючи, поки файл відкриється, поки Браяр підходить і встає позаду мене, дивлячись на екран через моє плече.

- Що, чорт забирай, ти робиш? Я повертаю голову, щоб подивитися на неї, насупивши брови.

- Я та, хто залізла в сейф. Я повинна побачити, що я допомогла вкрасти. Схрестила руки перед собою, ніби ця силова стійка мене залякає.

- Іди дивись за дверима. Я киваю головою в бік входу. Мені не потрібно, щоб вона бачила, що на цьому зображено, навіть якщо це нічого не означає. Якби це видало інформацію про Роуз і її смерть, Браяр була б залучена в це набагато більше, ніж потрібно.

Невігластво кинуло її на моєму шляху вперше, коли вона була в мавзолеї. Невірна зачіпка утримала її там, і її допомога мені в цьому сейфі була останньою роллю, яку вона зіграла в нашій подорожі помсти.

Я тримав її на прив'язі, маріонетку, з якою я міг час від часу грати, але вона не хотіла мати нічого спільного з Роуз і тим, що ми робитимемо з людьми, які доклали руку до її смерті.

- Ні. - Вона стоїть на своєму: - Або ти даєш мені дивитися, або я кричу.

- Ти готова взяти на себе провину за це? Я згинаю брову, прекрасно розуміючи, що ми можемо кинути її під автобус за те, що ми робимо.

- Якщо це означає, що ви не отримаєте інформацію на цій флешці, то звісно.

Я думаю, що вона блефує, але те, як напружується її спина і як вона пильно дивиться мені в очі, переконливо. Зважую свої варіанти туди-сюди, знаючи, що в мене немає на це часу.

- Добре, але все, що ми знаходимо тут, залишається всередині твого товстого черепа, зрозуміла?

Киваючи на знак згоди, ми знову повертаємося обличчям до комп'ютера.

Я відчуваю, як її груди труться об моє плече, коли вона нахиляється наді мною, щоб подивитися на екран, її запах так близько до мого носа, що мій член не може не напружитися. Цікаво, чи завадила б вона мені жбурнути її на цей стіл і показати їй, як сильно вона може кінчити, коли боїться бути спійманою.

Як швидко забилося її серце, коли я дивився, як адреналін тече по її тілу.

Впиваюся зубами в нижню губу, як у її шкіру, просто щоб відігнати образи.

Коли файл спливає зі звуковим сигналом, я двічі клацаю, відкриваючи відео з камер спостереження. Не знаю, звідки воно, але схоже на склад або будівельний об'єкт. Бетонні підлоги і високі стелі не залишали мені місця.

У центрі кімнати стоїть людина, прив'язана до стільця, а Грег Вест стоїть над нею і ходить колами. Я додаю гучності, слухаючи фільтр його голосу з динаміків.

- Я думаю, що ми були більш ніж гнучкими з вами. Тепер ти винен нам досить багато грошей. Він говорить, якраз перед тим, як загадковий чоловік піднімає голову і відкриває своє обличчя перед камерою.

Дихання Браяр холодить мою шию, коли вона задихається: - Це?

Я киваю, кусаючи щоку зсередини: - Так, це так.

Разом ми спостерігаємо, як мер Донах'ю бореться з мотузками, що зв'язують його, звиваючись, коли він каже: - Мені просто потрібно ще трохи часу, Грег! Ще трохи часу, і я віддам тобі все в повному обсязі.

Кислота обпікає моє горло зсередини, мій мозок не в змозі зрозуміти, що бачать мої очі. Бо я знаю, що чоловік, якого я бачив, як він ридав над труною своєї доньки, не причетний до її смерті. Людина, яку я пожалів. Одного мені було до біса шкода.

Моя рука знаходить край столу, притискаючи до нього кінчики пальців, і я сильно стискаю його, щоб не жбурнути цей комп'ютер у стіну.

- Ти сказав це півроку тому. У нас більше немає часу, щоб дати вам, Френку. Бос втомився чекати. Ви або віддаєте гроші зараз, ви даєте нам щось іще, що ми могли б використати, або, - Ґреґ робить паузу, стоячи перед мером і знизуючи плечима, - Ну, якщо дійде до цього варіанту, я не впевнений, що ви збираєтеся хочу знати, що ми з тобою зробимо.

Френк Донах'ю, людина, яка виховувала своїх доньок наодинці, скільки я себе пам'ятаю, одна з небагатьох людей у цьому клятому місті, яку я поважав, менше ніж за двадцять секунд стає всім, що я зневажаю.

- Блядь! - Він стогне: - Чого ти хочеш? Просто назви його, і воно твоє!

Мій шлунок кипить, демони дряпають мої груди зсередини, готові розірвати мене на частини, щоб вибратися назовні.

- Ну, ви позичили в нас багато грошей для вашої останньої кампанії, мер. - Грег грає з ним.

- Мені довелося! Якби я цього не зробив, я б збанкрутував. -заперечує він, його голос трохи тремтить.

- Багато людей розоряються, Френку, і вони, як і раніше, не позичають гроші в людей, яких не збираються віддавати. Враховуючи, що гроші, які ми вам позичили, пішли б на купівлю іншої дівчини, нам потрібен товар.

Я відчуваю, як рука Браяр поспішає закрити їй рота, приглушуючи звук зітхання, коли виривається одкровення, на яке ми обоє не очікували.

- Ось куди пішла Кароліна. Її забрали. - Вона бурмоче, страх тремтить у її голосі, я навіть чую сльози, які от-от покотяться по її щоках.

Я дізнався про зникнення Кароліни Віттакер лише кілька тижнів тому. Думаючи так само, як і всі інші, вона вирушила в дорогу і покинула це прокляте місто. Я мчав зі швидкістю мільйон миль на хвилину, чи були ще зниклі дівчатка?

- Бос не хоче бути надто жадібним, тому він поводиться тут мило, Френк, і просить тільки одну з ваших дочок. Ви віддаєте одну з них і можете вважати, що ваш борг сплачено. - Грег кладе руки на підлокітники крісла, нахиляючись обличчям до мера. - Повністю.

Битва Небес і Пекла намагається розірвати мою душу навпіл. Війна, якої я ніколи не очікував, вирує в моїй голові.

Я збирався розчавити Френка Донах'ю.

Кожна кістка перетвориться на пил під моїми руками, і коли я закінчу з тим, щоб він більше ніколи не міг ходити, я дозволю Тетчеру нарізати його по-хорошому і подати цьому клятому місту на золотому блюді.

- Тобі потрібна одна з моїх дівчаток? Його голос тремтить.

- Або гроші. Твій вибір.

- Що... ти вб'єш її?

Мене нудить від того, що йому взагалі потрібно ставити це питання. Мене нудить від того, що він взагалі це обговорює. Мене ще більше нудить від того, що я знаю, що він збирається зробити, тому що ця відповідь веде прямо до смерті Роуз.

Мила, безневинна Роуз, яка ніколи не заслуговувала всього цього лайна. Мій друг, мій найкращий чортів друг, який не спав ночами, турбувався про те, що він зробив, хтось, з ким він перетнув дорогу, був причиною того, що його дівчина виявилася мертвою.

- Не будь наївним, Френку. Ти б продав одного з них секс-операторам. Ми продаємо й обмінюємо дівчат. Що роблять їхні власники після того, як ми їх заберемо, ну, це не в нашій владі.

- Боже мій. - Браяр скиглить.

Грег витягує пістолет і приставляє його до черепа Френка, даючи зрозуміти, що не чекає відповіді.

- Почекай, почекай... почекай! Мені потрібна секунда, тільки секунда!

- Ми дали вам достатньо часу. Ваш час вийшов. - Я чую цокання зведеного назад пістолета, коротке мовчання перед тим, як Френк виголошує заяву, яка змінює хід життя кожного,

Назавжди.

- Роза. Візьми Розмарі.

Браяр

Наступні кілька хвилин мого життя проходять у тумані поспішних рішень. Кілька миттєвостей тому я бачила, як Алістер ледь не згорів від відео, яке ми обидва дивилися. Мій шлунок скрутило від однієї думки про це.

Мене нудило від думки, що він обіймав Ліру, як їй було шкода його, коли насправді він зробив усе це сам із собою. Причина, через яку він на смерть втратив доньку, а іншу довів до межі божевілля.

Проте, навіть у стані повного шоку, я не могла перестати слідувати за Алістером. Те, як він ходив по дірці в підлозі, закотивши рукава до ліктів. Його кров била так сильно, що вени на його передпліччях перетворилися на товсті ліани, що душили дерево.

У моїй голові були ланки, що зчепилися воєдино. Я склала в голові розповідь по шматочках, сплітаючи всі частини, свідком яких я була, і те, що чула. Усе це, нарешті, зібралося разом, щоб зробити один шокуючий образ.

Вони вбивали людей не просто так. Вони вбивали вчителів і викрадали дівчаток не тому, що могли, вони робили це, щоб з'ясувати, що трапилося з Розмарі.

Я бачив, як його чорні очі розкололися, розтріскуючись, як земля над лавою. Світіння магми внизу спалахнуло в темряві, коли він слухав, як Френк відмовляється від своєї доньки, як від якоїсь свині на продаж.

Це викликало справжню, грубу вразливість, якої я ніколи раніше не бачила на його обличчі. Навіть якщо він намагався замаскувати це гнівом і люттю. Я все ще відчувала його біль, коли він дивився на цей екран.

Роуз була важлива для нього.

І її відвезли.

Я краще за всіх маю знати, що відбувається, коли щось береш в Алістера Колдуелла, це майже завжди погано закінчується.

Я думала, він встигне охолонути, перш ніж ми спустимося вниз. Я збиралася дати йому місце, дати йому що-небудь вдарити, але ми навіть не вийшли з кабінету.

Ми були настільки захоплені відео, що жоден із нас не чув, як дзижчать наші телефони в кишенях, поки не стало надто пізно.

Ліра завалила мій телефон повідомленнями і дзвінками, і всі вони свідчили одне й те саме: - Забирайся до біса з цього офісу. - Грег повертався з вечірки, і на той час, як ми прочитали повідомлення, він уже возився з дверною ручкою.

Моє серце впало до ніг, коли ми кинулися запихати все назад до сейфа, зачиняючи його якомога тихіше і швидше. Мої дикі очі шукали місця, де можна було б сховатися, звук замка, що ворушився, змусив цівки поту бігти по моїй спині.

Ми облажалися.

Поки Алістер не схопив мене за лікоть, смикнувши в комору через усю кімнату. Він зачинив двері, жалюзійні двері плантації дозволили нам побачити шматочки того, що відбувалося зовні.

Я не могла дихати, я відчувала слабкість і запаморочення, коли впиралася руками в тісні стіни, моя спина була притиснута до грудей Алістера, поки ми чекали в заряджених штанях. Я застигла, спостерігаючи, як містер Вест вальсує до свого кабінету.

Його дорогі туфлі пливли по килиму, поки він ішов до свого столу. Я відчувала, як лють вихлюпується з грудей Алістера, його серце сильно билося об мій хребет.

Він хотів зробити що-небудь дурне. Його гнів узяв гору над ним у цей момент. Людина, яка уклала угоду, що поклала кінець життю його друга, перебувала лише за кілька футів від мене, а я була лише зубочисткою, що стримує греблю.

Я відчула, як він перемістив свою вагу, і запанікувала.

Моя рука кинулася до його, обхопивши його довгі пальці, як дитина, що шукає розради. Я обвила його рукою, міцно стискаючи. Я робила це не для того, щоб захистити його, я робила це, щоб захистити себе.

Якщо він втече звідси, нам обом буде пиздець, і я не піду з ним. Як би я не ненавиділа це, ми були в цьому становищі разом.

Грег возився зі своїм комп'ютером, сидячи в кріслі і влаштовуючись зручніше. Я й гадки не мала, як довго він буде там, і я не знала, чи зможу стояти тут вічно.

Я заплющила очі, пощипуючи їх, намагаючись уявити собі щось інше, а не цю клаустрофобну кімнату з єдиним чоловіком на землі, якого я терпіти не могла. Моє дихання стало переривчастим, і мені здавалося, що я нічого не можу зробити, щоб заспокоїти своє серце, яке шалено б'ється.

Мій мозок був занурений у сигнали лиха. Здатність впоратися з цим занепокоєнням відключала мою систему. Усе здавалося розкиданим, і нормальне функціонування здавалося малоймовірним.

Одразу за моїми заплющеними очима Алістер відпустив мою руку, і обидві його руки опустилися до моїх стегон, владно зупинившись там, приземляючи мене на місце. Я відчувала своє дихання в животі, як моя грудна клітка стискалася знову і знову.

Ніжними погладжуваннями він слідував вигинам мого тіла, наче заповідною доріжкою. Кінчики пальців ковзнули по тканині моєї сукні до самих грудей, де він зупинився.

Я занурилася в сон наяву, ніщо тут не здавалося реальним.

Навіть коли його руки ковзнули під тканину, мозолисті долоні торкнулися моїх ніжних сосків, і це послало крихітні блискавки в мій центр. Десь у глибині душі я знала, що він мав бути розлюченим. Я повинен був зупинити його, але моїм тілом немов заволоділа інша людина.

Альтер-его з'явилося, щоб захистити мене від жаху.

Я відкинула голову йому на плече, мій ніс зачепив його гостру, як бритва, щелепу, і я могла заприсягтися, що ледь не порізалася.

- Ти відчуваєш це, Маленька Злодюжка? Він бурмоче так нечутно, що я подумала, що в мене галюцинації.

Я киваю, погоджуючись, щоб він продовжував масажувати мої груди, маневруючи маленькими колами, піднімаючи їхню вагу, поки подушечки його пальців твердіше занурювалися в мою шкіру. Моє заціпеніння від тепла почало видихатися, коли я почула, як містер Вест ворухнувся на стільці, нахиляючись, щоб набрати щось на клавіатурі.

- Це називається повінь. Мої ноги смикаються від його голосу: - Цей приплив ендорфінів, який наповнює тебе. Ваш мозок робить це до того, як ви збираєтеся померти, так що це буде менш болісно. Роблячи вас усіх п'яними і збудженими. Ось чому тобі подобалося боятися. Ось чому під усім цим, - звучать його груди, - ми однакові.

Я відчувала це.

Це відчуття екстазу, яке хрестило мене з голови до ніг. Потопаючи мене в нужді. Яким живим відчувався рух між моїми стегнами. Те, як усе це було піднято, тому що містер Вест був усього за кілька футів від нього. У будь-яку мить він міг зловити нас, його руки схопилися за мої груди, моя спина вигнулася до нього, а я задихалася, як собака в тічці.

Я відчувала себе такою близькою до смерті, але такою до біса живою.

Насилу ковтаючи, він рушив свій кабінет на південь, руки смикали спідницю моєї сукні вгору і навколо талії, оголюючи мереживний верх моїх чорних стрінгів. Я була вдячна за темний колір, сподіваючись, що збудження, яке вже накопичилося там, не було видно йому в темряві.

- Я відчуваю запах, яка ти мокра, Браяр. Твоя пизда потребувала мене в басейні, і вона потребує мене зараз, а я, блядь, навіть майже не доторкнувся до тебе. Він розмовляє зі мною так, ніби я в біді. Говорячи зі мною зверху вниз, поки його долоня провела по вигину моєї дупи.

Моє тіло тремтіло від цього відчуття, змушуючи мене рухатися так, щоб я могла відчувати, як його член штовхається в мене ззаду. Я відчувала, як мій рот відкритий у безмовному задоволенні, як моє тіло видає всі форми контролю над собою, які я раніше мав над собою.

Але мої губи просто не піддавалися йому. Ще ні.

- Та пішов ти, Алістере. - Я шиплю крізь стиснуті зуби.

Те, як його рот опустився на мій, було сплеском полум'я. Зіткнення язиків і зубів, коли ми заважали одне одному. Наші губи зливаються в гонитві за пристрастю й образою. Мені хотілося стогнати, який він смачний, як темний шоколад.

Прикусивши мій язик, коли він вчепився в мою нижню губу своїми білими зубами, посмоктуючи її, перш ніж відпустити мене. Я відчувала смак крові в роті, металевий край обпікав мене заживо. Мої пальці вчіплюються в його одяг, не знаючи, від гніву це чи від бажання.

- Перестань брехати собі, це старіє. - Його тон не залишав місця для заперечень: - Вам це потрібно. Ти жадала цього.

Безсердечні пальці проникли між моїх ніг, ковзаючи складками моєї кицьки, змушуючи мене тремтіти в його обіймах. Я ніколи не відчувала себе такою маленькою, такою крихітною в його м'язистих руках. Усе, у що він втягував мене, відмовлявся мене відпускати.

Я звивалася, ганяючись за маленькими шматочками тертя, які він доставляв. Мій рот, моя гордість ніколи не дозволили б мені зізнатися в цьому вголос. Що він мав рацію.

Що вночі, коли я прокидалася в знемозі, єдиний спосіб, яким я могла заснути, полягав у тому, що я поміщала пальці між своїх стегон і дозволяла їм танцювати з думками про нього. Що після ночі в басейні я не могла кінчити, не уявивши собі його обличчя.

Різь у животі була важкою, але такою приємною.

І я хотіла всього цього.

Я подивилася на нього в цьому тісному просторі, наші губи плавали один над одним,

- Бийся зі мною або трахни мене, Колдуелл. Я закінчила грати в ігри.

Цими словами я навмисно випустила на волю розлюченого звіра. Я ніколи не відчувала такої сили, вона поглинула мене цілком. Зібравши всю свою силу волі проти нього й підпалив.

Два пальці малювали візерунки на моєму ядрі, розсуваючи мої губи і поширюючи мої соки. Ліниві, навмисні погладжування, коли він досліджував мою мокру пізду. Я могла чути слабкі звуки, які я видавала між своїми стегнами, коли він перетягував мою природну змазку від клітора до найближчої до нього зморщеної дірочки.

Він грався зі мною, дражнив мене, і я могла чути його хрипке дихання, коли він дивився на мене. Дивлячись вниз, спостерігаючи за тим, як мої стегна терлися об його пальці, ганяючись за ним так високо.

Мої руки вчепилися в краї шафи, чіпляючись за стійкість, коли моє тіло нахилилося вперед. Голова ледве подряпала двері, крізь щілини в передпокої наче стирчали клапті волосків. Мої очі стежили за вчителем, якому достатньо було ввімкнути світло в цій кімнаті, щоб побачити нас за віконницями.

Він побачить мої розчервонілі щоки і блиск рідини, яка тече між моїх ніг, капає, стікає до моїх щиколоток.

Я тремтіла в хватці Алістера, вогонь мого жару тільки посилювався з кожною миттю. Була секунда ясності, коли він перестав торкатися до мене, щоб розстебнути блискавку на своїх штанях, стягнувши їх рівно настільки, щоб витягнути свій член, коли я запитала себе, якого біса я роблю.

Боже, Браяр, якого хріна ти робила?

Потім, наче він ніколи не з'являвся в першому місці, він розчиняється в другому, я відчула, як його довжина стискається між моїми складками, ковзає між моїми стегнами, змащуючи його стовбур моєю рідиною, яка солодко пахла.

Вени на його ребристому члені гладили ніжні частини мене, лоскочучи мій клітор кожним рухом його стегон. Дихання, що зривається, виривається в нас обох.

Я мигцем глянула вниз, щоб побачити, як він проник через щілину, яку він створив у моїх стегнах, кінчик його члена ковзнув за межі мого горбика, показуючи, наскільки важко буде мовчати, коли він зануриться в мої компактні стіни. Це був найеротичніший досвід у моєму житті.

- Ти боїшся? Його голос був схожий на грім у моїх барабанних перетинках.

Я заперечно похитала головою, бо це не так. Мені було жарко. Зведений з розуму від бажання. Маячний. І до біса відчайдушний, але я не боявся, уперше перебуваючи поруч із ним, я не боялася.

З розрахунком він тягнеться вперед і стукає кулаком по стіні шафи.

Один раз.

Двічі.

Три рази.

Звук, що рикошетить по кімнаті, змушує містера Веста підняти погляд на наш район. Він не міг бачити нас з-за свого столу, але його брови були насуплені в замішанні. Необхідність дослідити те, що він щойно почув.

Боже мій.

Що він робить?!

- Список

Я відчула, як його долоня накрила мій рот, коли він повністю занурився в мене. Не залишаючи мені часу, щоб пристосуватися, немає часу, щоб влаштуватися.

Алістер не займався зі мною сексом. Він трахав мене. Він брав кожну мою емоцію і впивався нею.

Моя вологість допомогла його шаленому поштовху, але я все ще відчувала дискомфорт від різкого руху. Мої пальці впилися в дерев'яну раму, очі розширилися від жаху, коли Грег встав з-за столу.

Крижаний страх розтікається по моїх венах від думки, що мене спіймають. Алістер знає, що робить, що я можу втратити, якщо нас спіймають. Я думаю, що саме ці думки підживлюють його злісний натиск.

Жорстокі глибокі удари ззаду змушують мене хитатися. Я відчувала його всюди. Його запах душив мене, його член був такий глибокий, що я не знала, як знову відчути порожнечу.

- Ти боїшся? Він хмикнув мені.

Я була занурена в занадто багато почуттів. Це було занадто. Моє серце калатало від страху, що нас спіймають, нас спіймають не тільки за проникненням до його офісу, а й за трахом у його туалеті.

Я знала наслідки для себе, якщо це станеться.

Але навіть коли містер Вест почав наближатися до нас, я не могла сказати Алістеру сповільнитися. Я б навіть не сказала йому зупинитися, якби в мене був шанс.

У моєму животі було печіння, яке посилювалося в міру того, як він сильніше притискався до мене. Короткі, нещадні диски, які мене шокували, ніхто не міг почути. Мої крики поглинула його долоня, що прикривала мій рот, і, хоч би як я хотіла, я не могла заплющити очі. Я повинна була продовжувати дивитися.

Це було схоже на лобове зіткнення. Просто очі не могли відірвати від жаху. Я повинна була бачити, чим це закінчилося.

З кожним кроком містера Веста я наближалася до своєї кульмінації. Що сильніше я відчувала, як стрижень Алістера торкається чутливої точки всередині мене. Що сильніше я притискалася до нього, даючи йому можливість врізатися в щось тверде.

Моїм тілом пробігли мурашки, коли я почула його низьке мукання задоволення, те, як його вільна рука міцно тримала моє стегно. Його губи ковзнули по моєму горлу з наростаючою наполегливістю. Я відчуваю, як він вдихає мій запах глибоко у свої легені. Замани мене туди.

Я хотіла прийти.

Я хотіла цього так сильно, що мені було все одно, якщо мене заарештують.

Мій розум став порожнім, моє тіло абсолютно безкістковим у його хватці. Усе паморочилося, перед очима миготіли білі плями, а ейфорія лизала п'яти. Мої стіни стискаються навколо нього все міцніше й міцніше.

- Скажи мені, Маленька Злодюжка. Я хочу почути це. Скажи мені, чорт забирай, просто зараз.

Сльози наповнили мої очі від сильних емоцій. Його рука виривається у мене з рота, дозволяючи мені покликати на допомогу або сказати йому саме те, що він хотів почути. Я була такою напруженою, що вже була близькою до того, щоб упасти з краю. Гумова стрічка всередині мого живота почала рватися. Тож, коли його великий палець знайшов мій клітор, безжально потираючи його, я не змогла втриматися.

- Так, я боюся, - прошепотіла я слабким голосом, який налякав мене, бо він не був схожий на мій власний.

Остаточного кайфу було досягнуто, коли містер Вест схопився рукою за дверну ручку шафи. Готовий відкрити їх і дивитися, як я розлітаюся на мільйон шматочків, поки Алістер продовжує трахати мене ззаду. Мій оргазм сильно вдарив мене, натиск задоволення, який завібрував кожним дюймом мого тіла.

Липкий нектар амброзії стікав по моїх ногах, заливаючи член Алістера. Моя кицька билася в конвульсіях, засмоктуючи його всередину себе і відмовляючись відпускати. Я могла відчувати кожен вигин і вигин його довжини у своїх стінах, поки я витягала з нього свій оргазм.

- Чорт, мені потрібно вирватися. Голос у нього напружений, хрипкий і здавлений. Здається, він говорить це більше собі, ніж мені.

Зуби встромилися в плоть мого плеча, не просто крихітний любовний укус, а лютий укус, який залишив мою шкіру пекучою. Алістер ще кілька разів штовхнув мене стегнами, перш ніж легко вислизнути з мене, ще одна хвиля задоволення наповнює мої груди, коли я чую своє ім'я на його губах, коли він кінчає.

Я не можу не задатися питанням, чи часто це відбувається. Коли він у душі, якщо його рука обхоплює його член, смикається, поки він не скінчить з моїм ім'ям на губах.

Крім екстазу, те, що я навіть не почула звук спрацьовування пожежної сигналізації, приховало мої схлипи задоволення. Я поверталася на землю, наслідки моїх дій ставали все більш і більш реальними, коли я чула відлуння тривоги. Це лунало по всьому кампусу.

Містер Вест лається так близько, що практично дихає тим самим повітрям, що і я. Він швидко забуває про стукіт із шафи, поспішаючи допомогти з явним вогнем, який врятував мою гордість і репутацію.

Я вистрибую з туалету, чисте повітря за межами нашого поту і гормонів - жорстоке нагадування про те, що я щойно зробила. Що, якщо в нього було чортове ЗПСШ? Ми навіть не використовували презерватив. Боже мій, я не можу завагітніти.

Кладу руку на груди, змушуючи себе заспокоїтися, повертаюся і дивлюся на нього, сукня прилипає до стегон від поту.

- Будь ласка, скажи мені, що ти чистий. - Я дихаю, морщячись, намагаючись не дивитися на нього, поки він підтягує штани, застібає їх і проводить рукою по волоссю. Вальсуючи з тісного простору, ніби його нічого це не турбувало.

Щось миготить у нього перед очима. Роздратування? Розчарування?

Він видихає: - Я чистий.

Мене наповнює полегшення, коли я вирішую одну з найсерйозніших проблем, з якими я зараз стикаюся. Сирена продовжує ревіти, коли я злегка підбігаю до вікна і бачу, що одне з дерев на площі охоплене шаленим помаранчевим полум'ям. Вогонь голосно гоготав і шипів, піднімаючись все вище і вище, пожираючи старе дерево.

- Боже мій, Ліро. Я дихаю, мене наповнює тривога за подругу, яку я залишила з трьома з чотирьох психів.

Я розвертаюся, готовий вилетіти з цього кабінету і повернутися туди, де залишила її у великому залі. Руки Алістера підхоплюють мене раніше, ніж я встигаю, зупиняючи мене своїм високим тілом, руки міцно стискають мої передпліччя.

- Ліра в порядку. - Людина в його очах зникла, повернулися чорні кулі, що не залишають місця ні для чого, крім темряви.

- Так? І ти знаєш це як? - Сперечаюся я.

На його обличчі з'являється розуміюча усмішка, що перетворює його обличчя на приголомшливого лиходія, яким він і є. Мій шлунок перевертається, Боже, я займалася з ним сексом. У мене був найкращий секс у моєму житті з ним, і що тепер?

- Тому що вона допомогла Руку підпалити.

Алістер

- У тебе немає свого гуртожитку? - Я відкидаюся в кріслі за письмовим столом. - А твоє власне ліжко?

Рук піднімає голову з моєї подушки і піднімає брови: - Хіба я не можу провести час із двома моїми найкращими друзями?

- Тетчер у душі, а я тебе практично не помічаю. Ти просто не хочеш сидіти один у своїй кімнаті.

- Сайлас на кладовищі, він хотів піти один. Я маю навчитися довіряти йому, щоб він робив щось сам, але якщо я сидітиму в нашій кімнаті, не відволікаючись, я зрештою буду слідувати за ним, щоб переконатися, що він не зробить нічого дурного. - Він зізнається, підкидаючи свою блискавку в повітря над головою, плавно ловлячи її, коли вона падає назад.

Я киваю, повертаючись до начерку на столі, мій олівець вдавлюється в папір, затінюючи зовнішній бік троянди, щоб надати їй більше об'єму.

- До речі, про Сайласа, - продовжує Рук, сідаючи і звісивши ноги з краю мого ліжка. - Ми вже піклуємося про Грега, я знаю. Але що ми робитимемо з мером? Ми просто дозволимо йому жити, знаючи, що він зробив?

Грифель мого олівця ламається від тиску, якого я докладаю.

- Це не наш вибір. - Я кажу, все ще дивлячись на малюнок: - Це Сі. Ми розберемося з Грегом, витягнемо з нього все, що зможемо, а потім залишимо Сайласу вирішувати, якщо ми вирушимо за Френком. Це його війна. Ми всього лише солдати.

Я знав, що, коли я розповів їм про те, що бачив, знадобиться хвилина, щоб це вбралося. Нехай правда спалить вже кровоточиві рани, якими ми бавилися. Щойно ми зіткнулися з Грегом щодо його причетності, щойно ми з'ясували, чи був він тим, хто вводив наркотики і вбив Роуз, я знав, що Сайлас почне міняти напрямок.

План полягав у тому, щоб убити Грега, захопити флешку раніше, ніж будь-хто інший, і зберегти її доти, доки ми не будемо готові анонімно надіслати її в поліцію. Нам потрібні були ті, хто був замішаний у смерті Розмарі, а не секс-ринг. Це не входило в наші плани, але ми не могли тримати інформацію при собі, коли знали, що зникли інші дівчата. Ми дозволимо поліції подбати про це, коли закінчимо із заслуженою помстою.

Мер Донах'ю в будь-якому разі отримає те, що йому належить. Чи то в моїх руках, чи в руках тюремної системи, йому не вибратися живим.

Я думав про це відео годинами за останні кілька днів. Згадуючи, як легко було прийняти рішення Френку. Як швидко він вибрав одну зі своїх дочок для угоди.

У глибині душі я відчував себе винним.

Я відчував себе частково винним, тому що стосунки Розмарі з нами, ймовірно, були причиною того, що він віддав перевагу її сестрі. Сейдж Донах'ю не входила в наше коло і навіть не обходила його. Тоді як Роуз не заперечувала проти того, щоб забруднитися, зависати з тими, хто має репутацію, і дозволяти нашим витівкам вислизати, її сестра не могла бути більш огидною.

Сейдж була чирлідером, коханою Пондероз Спрінгс, і її б не застали зненацька поруч із такими людьми, як я. Вона не була сукою з нами, радше вдавала, що нас не існує. Що було добре, ми теж не збиралися щосили вітати її.

Сайлас сказав, що вона завжди тікала, коли він приходив побачитися з Роуз. Хоча вони були близнюками зі спільною ДНК, вони не могли бути більш протилежними. За винятком кольору волосся, це було досить точно, навіть якщо одній з них подобався рожевий колір жувальної гумки, а іншій він не подобався.

- Ти б зробив це? - запитує Рук, дивлячись на мене, його щелепи стиснуті. Буря назрівала в його свідомості, через що його очі стали такими синіми, що мені здалося, ніби вони світяться.

- Що зробив?

- Ти б обрав, якби був Френком? Ти б обрав між своїми дітьми?

Я засовую олівець за вухо, відсуваючи блокнот. Схрестивши руки перед грудьми і втупившись у стелю. Кусаючи шкіру на внутрішній стороні щоки.

- Я б дозволив Грегу вбити мене, перш ніж я стала причиною смерті однієї з моїх дочок.

Продукт сім'ї, яка рано вибрала сина, якого вони любили. Не тільки невелика лінія фаворитизму, але я навіть не балотувалася на звання найулюбленішої дитини. Я сумнівався у своєму існуванні з юності. Якщо вони так ненавиділи мене з того моменту, як я з'явився на світ, навіщо їм взагалі я?

Якщо Доріан був таким ідеальним, навіщо їм ще одна дитина? У них вийшло з першого разу, вірно?

Секрети можуть підкрадатися до вас у цьому місті, і відповідь на це нічим не відрізнялася.

Навіть як людина, яку зображують як зло в усіх історіях. Я б усе одно пожертвував собою, перш ніж заподіяти шкоду тому, хто мені дорогий.

Стукіт у двері перервав цю розмову ще до того, як вона встигла початися.

- Імовірно, це Сайлас. - оголошує Рук, підхоплюючись із ліжка, щоб відчинити двері.

Хоча навіщо йому стукати? Хіба він не міг просто увійти?

Двері повільно відчиняються, зріст Рука загороджує мені коридор, тож я чую лише його голос.

- Ну-ну, я знав, що врешті-решт ти постукаєш у двері диявола. Звідси я практично бачу усмішку на його обличчі.

Уїдливий голос Браяр доноситься до кімнати, змушуючи мене набагато краще усвідомлювати, що мене оточує.

Рук повертається до мене обличчям, тикаючи великим пальцем за спину: - Це все ти, чувак.

Я роблю вдих, підхоплюся зі стільця і йду до прочинених дверей. Я обхоплюю пальцями верхню частину, відчиняю її і спираюся на раму, дивлячись на Браяр.

Її очі прикуті до моїх оголених грудей, вона повністю мене охоплює, татуювання, яких вона раніше не бачила, все це, і я дозволяю їй.

Це дозволяє мені відкрито спостерігати за нею, за прямими джинсами, які вона носить увесь час, за її смугастою сорочкою з довгими рукавами, розрізом біля пупка, що оголює плоть її живота. Цікаво, скільки хлопців у цьому холі гуртожитку дивилися саме на цей шматок шкіри, коли вона йшла до моєї кімнати.

Мої пальці стискаються на дверях. - Закінчила витріщатися? Вийшло жорсткіше, ніж я хотів, ну гаразд.

- Так, ем, так, у тебе просто... круті татуювання. - Вона намагається приховати свій кричущий погляд, чорт забирай, безуспішно.

Я дивлюся вниз на нагрудник, єдине, що є на моїй передній половині, крім монети внизу живота. Баранячий череп і шипи я придумав сам, Шейд удостоївся честі утримувати мене сім годин, які на це пішло.

- Дякую, - бурчу я, - ти тут навіщо? Чи тобі просто подобається опинитися там, де бути не повинно? Я піднімаю брову, спостерігаючи, як вона розгойдується взад-вперед на підборах.

Вона дивиться вгору і вниз коридором, щоб переконатися, що навколо нікого немає. - Я просто хотіла сказати спасибі. - Лайнове освітлення в гуртожитку робить її очі тьмяними.

Я знав, за що вона дякувала, але все одно вирішив бути мудаком.

- За те, що змусив тебе кінчити? Не треба подяк, - я навіть не намагаюся приховати посмішку з обличчя, коли вона починає червоніти. Її круглі щоки почервоніли й почервоніли.

- Я не це мав на увазі, і ти це знаєш. Вона шипить: - Я дякую тобі за Аду.

Я зітхаю, виходячи в хол, зачиняючи за собою двері й упираючись у них спиною. Мої руки схрещені переді мною. Після того, як ми втекли з офісу Ґреґа, я мав честь пояснити їй, що перед тим, як ми трахалися в туалеті, я написав Руку, щоб він зробив що-небудь, щоб ми могли вибратися звідти.

Я не знав, що він спалить дерево у дворі, але це спрацювало. Бідолаха Ліра стала співучасницею підпалу, бо намагалася вирвати сірник з рук Руку тільки для того, щоб вибити полум'я з газу, від якого він загорівся. Це також було причиною того, що я почувався так упевнено, видаючи нашу позицію, поки я був похований усередині неї. Я не міг придумати кращого часу, але навіть якби нас спіймали, я не хвилювався.

Грег Вест був мертвий у моїй книжці, що він збирався зробити зі мною або з Браяр, якщо він був на глибині шести футів?

- Не роби з цього великої справи.

- Але це... знаєш, що, - вона піднімає руки догори, ніби зупиняючи себе від розмови, риючись у кишені, - це не має значення. Я просто хотіла повернути це, своєрідне перемир'я, - світло ловить мою каблучку в її долоні, коли вона простягає її мені, щоб я взяв.

Я, чорт забирай, знав, що вона в неї є.

Після офісу, після сексу, після наслідків. Муки її дохлого щура не були необхідні. У мене було достатньо на неї, що якби вона захотіла поговорити, я б її погубив. Тож не було великою проблемою, що я повернув тупого гризуна.

Я мав би вбити його з самого початку, це було б простіше, ніж купувати припаси та їжу для цієї чортової тварюки. Чортова штука, яка вкусила мене в перші три дні, коли вона була в мене в кімнаті в гуртожитку.

Поки Тетчер був на уроці, у мене була справжня суперечка з білим щуром про те, як йому краще зібратися, інакше я дозволю моєму сусідові по кімнаті здерти з нього шкуру. Я не збрехав, коли сказав, що дозволив Тетчер здерти шкуру з тварини, здається, з білки. Це те, що ми використовували для записки на дверях їхнього гуртожитку.

- Тепер наші руки чисті одна від одної. - Вона закінчує, чекаючи, поки я заберу в неї прикраси. - Ти йди своєю дорогою, а я своєю.

Мені майже хотілося сміятися, наші руки не торкалися одна одної?

У тій шафі ми вчинили зовсім навпаки. Я забруднив їй руки і член. Мої пальці, мої губи, вони були покриті її запахом. Після душу мій член тільки затвердів. Стоячи під палюче гарячим струменем води, її аромат скочується з мене в туман, і мені стає набагато легше трахати мою руку.

Я був заплямований нею.

Це не закінчилося.

Не зараз.

- Знаєш, що люди тут бачать, коли дивляться на тебе, Браяре?

Питання застає нас обох зненацька.

Вона відсахується, закочуючи очі: - Мені не терпиться це почути.

Я нахиляюся до неї, закидаю пасмо її волосся за вухо і дозволяю своїм очам ковзати по її тонкій шиї до плеча, де, ймовірно, залишилися сліди моїх зубів.

- Нічого такого. Вони нічого не бачать, - бурмочу я.

Її реакція виправдана, те, як вона відмахується від моєї руки, смокче зуби і стоїть в оборонній позі, уже шкодуючи про те, що прийшла сюди, щоб спробувати запропонувати оливкову гілку.

- Це так мило з твого боку, Алістере. Насправді, дякую, що нагадав мені, який ти шматок лайна.

Я дозволив їй піти від мене, щоб вона відчула себе краще, перш ніж піти за нею. Мій темп стабільний, я знаю, що врешті-решт наздожену її.

- Вони бачать сміття, - продовжую я, - обноски.

Ці слова, здається, підштовхують її швидше, доки вона не хитається навколо поручнів, збираючись спуститися сходами. Я йду за нею, щоб вона чула кожне моє слово.

- Дівчина з нізвідки, якій тут не місце. Невидима дівчина без мети, без майбутнього.

Мої слова суворі.

Але вони чесні.

Вчителі не дивляться на неї з потенціалом, як на інших учнів. Вони дивляться на неї так, ніби вона вже зробила все можливе в житті. Достатньо того, що вона тут. Вони не вважають її розумною чи талановитою.

Вони її навіть майже не бачать.

Вона різко обертається, розчарування і біль мерехтять у її очах. Хоч вона й зупинилася, я ні. Я продовжую переслідувати її крок за кроком, поки вона не притискається до мого тіла.

Поки її спина не впирається в стіну, і я не відчуваю її запах.

- Я просто хотіла, щоб це закінчилося, Алістере. Чому ти кажеш мені це? Чому ти досі це робиш? У її голосі тремтить, коли вона шукає відповіді моїми очима.

Я тримаю щелепу стиснутою, обличчя непроникне. Їй нічого не побачити всередині мене.

- Можу я тобі дещо сказати? Я повністю ігнорую її запитання.

- Ні.

Я не слухаю, хапаю її за шлейки ременя, зачіпаю їх пальцями і повільно притягую її до себе. Мій рот дихає тим самим повітрям, що й вона, наші носи торкаються одне одного.

- Вони й на мене так дивляться. - шепочу я зернистим тоном.

Я походив із багатої сім'ї, і зі мною, як і раніше, поводилися так само, як із дівчиною, у якої практично нічого не було. Річ була не в грошах, а в тому, що було всередині нас.

- Вони дивляться на мене так, ніби я буду ніким. Я навчився за ці роки, мені це подобається. Мені подобається бути людиною, яку вони ховають у тіні.

Її очі загоряються пристрастю, коли наші стегна притискаються одне до одного. Моя права рука лежить біля основи її горла, пальці злегка обвивають її шию. Я міг відчувати її серцебиття під своєю рукою, швидко склеєний стукіт.

Мій язик проводить по нижній губі, ловлячи її в процесі: - Я досягаю успіху там. Ми можемо робити все, що захочемо, у тіні. Це те місце, де я належу. Наша невидимість не робить нас слабкими, Маленька Злодюжка.

Тиск моєї руки посилюється, тихий стогін зривається з її губ.

- Це дає нам силу.

Вираз її очей перевіряє мій самоконтроль, це вираз потреби. Вона хоче, щоб я поцілував її. Цілуй її губи, її шию, солодке місце між її плечем і горлом, її великі цицьки, вигин її хребта. Вона хоче, щоб я був усюди, всередині неї.

Ми більше ніколи не зможемо бути чистими одне від одного.

Я хочу, щоб мої слова вбралися в її шкіру. Проникніть в її організм, щоб вона зрозуміла, якої шкоди вона може завдати, коли усвідомить, що темні й звивисті частини її особистості - це не те, що потрібно ховати. Вони мають бути тим, що рухає її вперед.

Тільки так вона зможе вибратися звідси живою.

Я відпускаю хватку, відштовхуючись від стіни позаду неї, щоб збільшити відстань між нами, мій член ненавидить мене за те, що я забираю його в її тепла.

Ще трохи постояти там, дивлячись на неї, на те, як здіймаються й опускаються її груди. Як її розчервонілі щоки роблять її ще більш невинною, ніж вона є насправді. Було б так легко взяти її просто тут, у цьому коридорі.

Замість цього я обертаюся, змушуючи свої ноги перемістити мене назад до моєї кімнати в гуртожитку, де Рук і Тетчер, ймовірно, намагаються підслуховувати через двері зі скляною чашкою.

- Почекай, Алістере, почекай, - я роблю паузу, даючи їй слово, але тільки на секунду, і вона це знає.

- Я хочу знати, - видихає вона, - я хочу знати, що робить тіні такими чудовими. Я хочу, щоб ти показав мені.

Мої кулаки стискаються, коли вогонь біжить по моїх венах, збудження струмує по моїй крові. Я прикушую язик, стримуючи посмішку.

Я знав, хто такий Браяр. Я зрозумів, що це за дівчина і ким вона може бути, коли побачив її на тій вечірці. Я знав, якої шкоди вона може завдати цьому місцю.

Тепер прийшов час їй переконатися в цьому самій.

Браяр

Рев моторів струсонув бетонний стадіон, на який я увійшла. Запах паленої гуми і трави. Я була вражена, коли ми піднялися зі стоянки біля підніжжя невеликого пагорба і побачили, що високі ліхтарі все ще працюють для цього місця. Припускаючи, що це були гроші чиїхось батьків, які знову повернули їх до життя. Андерграундний реп і дез-метал, музика, що кричить у ночі.

Люди, які виглядали не старшими за чотирнадцять, курили цигарки в центрі траси, навіть ті, кому на вигляд було близько тридцяти, збилися в купу, роблячи ставки на божевільних, які мчали по потрісканій і розбитій трасі.

Кладовище було всім, чого я очікував.

Хаос. Беззаконня. Повстання.

- Чому поліція не закрила це місце? Я кричу від божевілля Лірі, яка веде мене до ряду відкритих бетонних сидінь. Вони не надто високо, тож ми можемо бачити все досить чітко.

У тому числі імпровізований боксерський ринг, який знаходиться в центрі стадіону. Велика пляма бруду посеред трави, де зелень відмовлялася рости після того, як на неї занадто багато разів наступали.

Я зіщулилася, побачивши, як дитина мого віку впала на землю після удару коліном по обличчю.

Якби щось подібне було в моєму маленькому містечку в Техасі, шериф і половина поліцейських округу були б на нього як білі на рис.

- Вони знають, що нічого не зможуть із цим вдіяти. Ви не можете заарештувати всіх нас, які тут перебувають, і навіть якщо ви це зробите, у більшості людей тут достатньо грошей, щоб звільнитися від наручників ще до того, як їх заарештують. Це безглуздо.

Нічне повітря холодне, і я дякую собі за те, що ношу кілька шарів одягу. М'який матеріал худі в поєднанні з великим пальто на ґудзиках, яке я накинула поверх нього, чудово зігрівали мене.

Мої неізольовані конверси були зовсім іншою історією, я був упевнений, що мої ноги можуть відмерзнути до того, як ніч закінчиться.

Засовуючи руки в кишені, щоб зігріти пальці, я дивилася, як дві машини шикуються в лінію на стартовій лінії.

- Пані, панове, повії та виродки, ласкаво просимо на Кладовище!!!

Що ж, приємно, думаю я, коли навколишній натовп починає гуркотіти й кричати. Плескання в долоні, улюлюкання і співи змушують мій шлунок вирувати від хвилювання. Ліра плескає мене по плечу, приєднуючись до оплесків, підбадьорюючи мене.

- Як завжди, якщо ви берете участь у перегонах, ви вже маєте чекати в одному з боксів. Будь ласка, не ходіть по трасі під час акції, мені не хочеться сьогодні ввечері шкребти мізки об асфальт. - Він оголошує жартівливим тоном, від якого натовп радіє ще голосніше.

Це мало б налякати їх, а тільки розпалило наснагу.

Перші машини заводять двигуни, мотори бурчать. Перші тридцять хвилин ми аплодуємо автівкам - від Мустангів до Феррарі, - які мчать трасою. Ми навіть не були впевнені, за кого вболіваємо, але знали, що це весело.

Я б збрехала, якби сказала, що не шукала Алістера між перегонами. Фірмової шкіряної куртки ніде не було, як і його друзів, принаймні поки що.

Моя цікавість не дозволяла мені залишити все як є. Залиште його.

Я прийшла в його гуртожиток із планом. Спасибі йому за те, що він не вбив мого щура і повернув його неушкодженим, він насправді виглядав трохи більшим, що означало, що він надто багато його годував, але я подумала, що це було досить мило.

Я б повернула каблучку, і наші шляхи розійшлися.

Він знав, що я не була причетна до смерті Роуз, я гарантувала, що не говоритиму про Кріса, і ми вилікували будь-яку сексуальну напругу, що виникла між нами. У нас не було причин підтримувати зв'язок.

Я повинна була покінчити з ним.

Потім він зробив те, що Алістер робить найкраще. Він штовхнув мене. Він спокусив мене.

Мій мозок не хотів мати з ним нічого спільного. Він знав, що все, що Алістер зробить, буде для мене не чим іншим, як неприємностями і болем. Але моя цікавість, моє тіло, вони хотіли ще трохи.

Потай я також хотіла знати, що вони замишляють. Я хотіла зрозуміти, чому вони так старанно розслідували смерть Роуз і як це привело їх в офіс містера Веста. І якщо вони не збиралися нічого говорити, я б це сказала, тому що, мабуть, там було більше зниклих дівчат, і ми не могли просто дозволити їх продати.

Згодом я і сама не могла придумати кращого, я бачила, як світле волосся Тетчера відбивається в місячному світлі, що ллється від входу на стадіон. Сайлас іде слідом за ним, уперше в житті я бачила його без капюшона.

Дівчата одразу ж звернули на це увагу, як і я.

Сіра шапочка-тюбетейка в поєднанні зі срібною каблучкою в носі, яку я тільки-но помітила, цигарка, заткнута в губи, і обтисла біла спортивна сорочка, яка мало що приховувала під нею.

Я думала про це відео, я думала про те, яким жахливим має бути біль, який він тримає всередині. І хоча вони не давали мені приводу жаліти їх, навіть незважаючи на те, що вони були справжнім пеклом, мені було шкода Сайласа.

Їм потрібна хвилина, щоб оглянути натовп, вишукуючи, де вони збираються сісти, я думаю, коли погляд Тетчера зупиняється на мені.

Мені знадобилося б багато часу, щоб пожаліти його. Навіть якби я була ввічлива з Алістером, я терпіти не могла Тетчера Пірсона. Можливо, це було через його батька, можливо, це було через те, що він дозволив репутації свого батька передатися йому. Наприклад, той факт, що його батько забрав життя, навіть не вплинув на нього.

І хоча він не знав, ким для нього була Ліра, я все одно ненавиділа те, як він на неї дивився.

Він починає підніматися сходами, прямуючи прямо в наш бік. Мій хребет напружується, готуючись до неминучої війни образ, яка гряде за мною.

- Пані, - воркує він, прослизаючи в ряд позаду нас і збуджено потираючи руки, - хто готовий до невеличкої кривавої лазні?

- Я думаю, тобі не пощастило, Тетчер. Я не бачила багато крові відтоді, як потрапила сюди. Я посміхаюся, озираючись через плече і саркастично посміхаючись йому.

Він відповідає тією самою посмішкою, що відповідає моїй енергії: - Це тільки тому, що Алістер ще не бився. Коли він виходить на ринг, завжди тече кров.

Сайлас тихо сидить поруч із ним, покурюючи коричневим недопалком цигарки, і я дивлюся йому в очі довше, ніж мені б хотілося. Ми сидимо, втупившись один на одного, поки він не лізе в кишеню, витягує пачку ракових паличок і нахиляє їх до мене.

Я думаю, він подумав, що я хочу його, тому що я так пильно на нього дивилася.

Похитавши головою, я не курю, дякую.

- Єдине, що в нас, здається, спільного. - додає Тетчер.

- Ти не куриш? - запитала Ліра у Тетчер, розмовляючи з вовком в овечій шкурі, наче він не був таким страхітливим красенем, який був притаманний усім успішним серійним убивцям.

Він подивився на неї, нахиливши голову, ніби милуючись дитиною, тож я автоматично нахилилася до неї ближче. Почуття необхідності захистити її від нього.

- Я не вірю в повільне самогубство, Ліро, люба. Якщо ти збираєшся це зробити, я кажу, - він проводить великим пальцем по горлу, облизуючи ікла, бо думка про кров, імовірно, викликала в нього голод. - Зроби це швидко.

- Як батько, так і син, я думаю, - кажу я різким, як бритва, тоном.

Він відводить погляд від неї, переводячи погляд у мій бік. Наче його вбиває відволікання уваги від неї. У всіх у них було різне слабке місце, щось, що зводило їх з розуму, а Тетчер був його батьком.

Крижаний погляд пронизує мою загартовану зовнішність, і на частку секунди мені здається, що він може мене вбити. Моя кров холоне в жилах, коли його губи розпливаються в злісній усмішці, яка змагається з Гітом Леджером у "Темному лицарі".

Він вселив у мене страх через те, на що, як я знала, він був здатний за воротами Порожнистих Висот. Він закінчить звідси, успадкує компанію, одружиться з нудною красивою жінкою і народить трьох дітей. Він житиме звичайним життям, матиме багатих друзів, гратиме в гольф по суботах і снідатиме по неділях. Тільки вночі, у своєму підвалі, де його дружина думає, що він працює над дрібними проєктами, він мучитиме невинних людей. Його ніколи не запідозрять, людину, яку всі обожнювали, але в нього є мерзенна риса характеру.

Вони його теж ніколи не спіймають. Тому що він приголомшливий, але вдвічі яскравіший.

- Ні, солодка. У мого батька не було типажу, він просто хотів обірвати якомога більше жіночих життів. Знаєш, проблеми з мамою і таке інше. Він жартує.

Він нахиляється до мене, його обличчя близько до мого. Моє серце калатає в грудях, знову і знову він піднімає вказівний палець, щоб обхопити пасмо мого золотого волосся. Позиви до блювоти сильно б'ють мене.

- Я віддаю перевагу темному волоссю, і мені подобається проводити з ним час. Повільно стравити його, розрізати. Розчленування просто, - він глибоко вдихає, тремтячи при цьому, - заводить мене.

Я відчуваю його дубовий запах на такій відстані, як ліс після дощу.

Його очі темніють, і він накручує моє волосся на палець так туго, що воно починає тягнутися біля коріння моєї голови.

- Я терплю твої несмачні, ідіотські коментарі, тому що Алістеру подобається поводитися з тобою самому, і він ясно дав зрозуміти, що ніхто інший не може тебе чіпати, але якщо ти встанеш у мене на шляху, я вб'ю тебе, а потім пофарбую тобі волосся.

Рев велосипедних двигунів заглушає все інше, коли він відкидається на спинку сидіння, у мене пересихає від занепокоєння в горлі. Уся сила моїх м'язів пішла на те, щоб зковтнути. Схоже, Тетчер закінчив наш стьоб, я перейшов із ним занадто багато рис.

Я повертаюся обличчям до доріжки, почуваючись некомфортно через те, що він позаду мене. Я й гадки не мала, що він міг там робити. Планую підстригтися ножицями, порізати собі спину.

- Ван Дорену краще не програвати. У мене купа грошей на цього виродка. Якийсь хлопець перед нами скаржиться своїй дівчині, і я пильно дивлюся на гонщика, що вишикувався.

Вони обидва сидять на спортивних мотоциклах, їхні ноги твердо стоять на землі по обидва боки, і вони чекають зеленого сигналу світлофора. Я майже одразу впізнаю чорний колір Рука на чорному байку. Я чую, як він під'їжджає до шкільної парковки майже щоранку, коли я сиджу в класі, повертаю голову і дивлюся у вікно, щоб побачити, як він спізнюється.

- Як він узагалі бачить крізь цю штуку? - запитує мене Ліра, дивлячись на нього в чорних джинсах, чорній толстовці з помаранчевим полум'ям на рукавах. Його шолом матовий, лицьовий щиток відбивається в ночі, і я не впевнений, що крізь цей візор взагалі пропускають світло.

- Удача? - відповідаю я, невпевнена в собі.

Світло у формі різдвяної ялинки, яке висить між ними, починає блимати з червоного на жовтий. Я трохи затримую дихання, спостерігаючи, як Рук обертає зап'ястями, щоб збільшити оберти двигуна, від цього звуку в мене гуде барабанна перетинка.

Коли світло змінює колір на зелений, він відпускає зчеплення і мчить уперед на шалено швидкій швидкості, обидві ноги впираються в педалі, а шини вгризаються в тротуар.

Ревіння мотора ідеально поєднується із загальними оплесками, і коли мої очі починають слідувати за ним по трасі, я помічаю велике татуювання у вигляді черепа на чиїйсь спині посеред стадіону.

У трав'янистому центрі, де всю ніч точилися бої, стоїть Алістер. Навколо нього і його супротивника зібралося невелике коло людей. Я бачу його зріст без сорочки, те, як його м'язи напружувалися з кожним подихом, а піт змушував його блищати в ночі.

Моя увага повністю переключилася з Рука на нього.

Навіть коли я чула, як мотоцикли мчать по колу, створюючи ефект торнадо в моїй свідомості.

Я не могла відірвати від нього очей. Було щось наелектризоване в спостереженні за ним.

Противник Алістера височів над ним і зростом, і вагою. Людина зі стовбурами дерев замість рук і будівлями замість ніг, різниця в тілах здавалася мені несправедливою. Один удар в обличчя, і Алістер роздробить йому щелепу.

Але те, як він рухався, не дозволяло будь-чому навіть ковзати по його тілу. Моторний і швидкий, коли він ухилявся від жахливих ударів, відповідаючи ударами нижньої частини тіла, які, мабуть, ламали ребра.

Вони оберталися один навколо одного, як тварини, готові до кидка, завжди не зводячи очей один з одного, ніколи не дозволяючи їм кружляти позаду себе. У полі зору з'явилося обличчя Алістера якраз перед тим, як він завдав правий хук, від якого весь натовп навколо нього здригнувся.

Я навіть не дивилася, як упав інший хлопець. Я майже нічого не бачила, коли він скористався можливістю, щоб ударити кулак за кулаком в обличчя свого супротивника, зарившись черепом у багнюку під ними обома.

Кров залила його оголені груди. Люди, які спостерігали за тим, що відбувається, не могли відвести погляду, але всі їхні обличчя дивилися з жахом в очах. Якщо він буде продовжувати в тому ж дусі, він уб'є цю людину.

Проте все, на чому я могла зосередитися, це вигини цього обличчя, вигин його брів і вигин його верхньої губи.

Я ніколи не бачила нікого настільки гнівним, але він зробив це красивим.

Такий розплавлений гнів прокотився по його тілу, витікаючи з усіх його пір, так що це було все, що ви могли бачити. Жорстокий вулкан людської люті, що спопеляє будь-кого, до кого він доторкнеться, але ви все ще стоїте там, змагаючись із тим, як природа може бути такою неймовірною, навіть коли вона сіє хаос.

Бог гніву.

Це була причина, через яку я з'явилася.

Щоб Алістер міг нагадати мені про ту частину мене, яку я залишила в Техасі, частини, які, як мені здавалося, мусили померти там, щоб вижити в такому місці, як Пондероз Спрінгс.

Частини мене, яким подобалося, як стискався мій живіт і боліло серце, коли я дивилася, як він заподіює комусь біль. Хтось, хто досягав успіху в біді, найбільше не став би навіть намагатися.

Мені більше не потрібно було бути злодієм, але це не означало, що я повинна була відмовитися від способу життя. Це не означало, що я повинна була задовольнятися нудним життям без пригод.

Руки відривають його від людини, що лежить на землі, тягнуть угору, знадобилося семеро людей, щоб тільки зупинити його. Навіть тоді здавалося, що він дозволив їм зупинити себе, якби він хотів, він міг би продовжувати, поки весь натовп не почне смикати його за шкіру.

Проте, Рук краде увагу майже у всіх, його переможне коло складається з того, що він відриває переднє колесо свого велосипеда від землі, катаючись на задньому колесі вгору і вниз по трасі. Ліра ховає обличчя, коли він кладе обидві ноги на спинку сидіння, стоячи прямо на мотоциклі, продовжуючи їздити на ньому.

Коли я озираюся на Алістера, його ніде немає.

Ніч стає холодною, поки ми сидимо тут ще тридцять хвилин, спостерігаючи за скачками, бійками. Майже всі даремно їхні дупи в цій точці. Щойно ми з Лірою встаємо, щоб піти, Тетчер і Сайлас роблять те саме.

- Стежиш за нами? Я підозріло вигинаю брову.

- Збіг обставин. Тетчер відповідає.

Ми вчотирьох виходимо зі стадіону, вони йдуть в іншому напрямку, ніж ми. Зупинка, щоб сходити в туалет, перш ніж ми підемо до машини Ліри. Прогулянка коротка, ми багато розмовляємо, щоб зігрітися.

Я бачу її машину за кілька футів від мене на одному з паркувальних місць, а ще за кілька місць я бачу Алістера, який притулився до капота своєї машини і розмовляє зі своїми друзями. Я помічаю сильне почервоніння на його кісточках пальців, деякі з них кровоточать. Він усе ще без сорочки після бійки, тому важко не дивитися.

Знаючи, що я маю ігнорувати його і просто сісти в машину з Лірою, я знаю, що маю просто піти, але я не можу. Щось усередині мене просто не дасть мені піти, поки я йому що-небудь не скажу.

- Я скоро повернуся. - кажу я Лірі, обходжу її машину і прямую в його бік.

Рук першим помічає мене, усмішка на його обличчі викликає в мене бажання дати йому ляпаса. Рум'янець забарвлює мої щоки, коли я починаю думати, чи сказав він їм, що ми зробили? Боже мій, вони всі знають, що ми зробили?

Раптово я відчуваю себе ще більш незахищеним у цьому нічному повітрі, і сильне бажання підібгати хвіст і зменшити свої втрати, але я не можу зробити це тепер, коли один із них помітив мене.

Вони всі починають рухатися, повертаючись до мене обличчям, це найнезграбніші п'ятнадцять секунд у моєму житті, коли ми всі стоїмо і дивимося один на одного. Мої очі відмовляються навіть дивитися в бік Алістера, бо я знаю, що він, імовірно, посміхається.

- Ну, це наші бійці. Рук плескає їх по спині, дивлячись на Алістера: з днем народження, чувак.

День народження?

Вони починають йти, коли я засовую руку за спину, нервово тримаючись за сорочку.

- Сьогодні твій день народження? Здається, це найкращий спосіб перейти до розмови з ним. Я не можу почати з того, що скажу: - Ей, спостерігаючи, як ти б'єш когось по обличчю, мене це розлютило і занепокоїло, тому що я думаю, що мене приваблюють небезпечні речі.

Він киває, натискаючи кнопку на своєму телефоні, щоб показати час: - Принаймні, три хвилини тому.

- У тебе сьогодні не буде вечірки з друзями і половиною міста? Це жарт, який мав підняти йому настрій, але, мабуть, не вдався.

Знявши сорочку з капюшона, натягнувши її через голову, перш ніж подивитися мені в очі: - Я не святкую це.

Серйозність тисне на його плечі, його тон рівний.

- Та годі, тобі скільки, дев'ятнадцять? Це закон, що ти не повинен зненавидіти свій день народження, принаймні до сорока років.

Він усміхається, і з його губ злітає короткий смішок: - День народження - це святкування дня, коли ти з'явився на світ, вірно?

Я киваю.

- Навіщо мені святкувати це, якщо я не хочу з'являтися на світ?

Загадка того, ким насправді є Алістер Колдуелл за всією його бравадою, триває. У мене були тільки його частини, ті, які я отримав, спостерігаючи за ним і будучи на його поганому боці.

Я знав, що він злий. Що він до самої смерті був вірний тим трьом хлопчикам. І щоразу, коли про його сім'ю говорили, він уникав цього.

Коли я росла, моє життя було лайном, це було важко, але я ніколи не хотіла накласти на себе руки. Я ніколи не хотіла бути тут. Щоб хтось захотів цього, йому потрібна причина, і до біса вагома.

Він був загадкою, а для цікавої дівчини він криптоніт.

- Татуювання на стегні. Я вже бачила його раніше, у Сайласа теж є, чи не так? Я змінюю тему, сподіваючись зібрати ще один шматочок його головоломки.

Повільно він піднімає край своєї футболки, оголюючи монету зі скелетом на лицьовій стороні. Я мружуся, читаючи слова, написані зверху і знизу,

- Зізнайся, Стікс Ферріман. Я читаю вголос.

Не замислюючись, мої пальці витягуються самі по собі, торкаючись чорнила на його шкірі.

- Це обіл Харона. У багатьох культурах існують міфи про те, що у вас має бути монета, щоб заплатити поромнику, який доставляє душі з країни живих у країну мертвих. Ось чому деякі люди кладуть монети на очі вмираючим.

- Як річка Стікс у грецькій міфології, - відсмикуючи мою руку, - так чому у вас двох одна? Я сумніваюся, що комусь із вас не вистачає монет, коли прийде час.

Його сорочка спадає, знову закриваючи татуювання: - У всіх нас є татуювання. Таким чином, ми зможемо підкупити наш шлях назад один до одного. Навіть у смерті.

Я ніколи раніше не бачила такої відданості. Я чула про це, коли люди говорили про лояльність, вони пояснювали це так, але насправді ніхто з них цього не робив. Не так, як вони.

Вони помруть один за одного в одну мить, і це було очевидно в усьому, що вони робили. Наче всі уламки самі по собі ідеально підійшли один до одного. Вони могли разом удосконалюватися в темряві, захищаючи один одного там, де ніхто не намагався заподіяти їм шкоди.

Я подумала про те, як сумно, що він нічого не зробив на свій день народження. Хтось молодий і з можливостями. Мої батьки щороку влаштовували мені вечірку в трейлерному парку, усі збиралися разом, щоб пообідати. Там буде музика і Slip 'N Slide. Це був не Світ Діснея, але він був особливим для мене.

Ніхто не заслужив ненавидіти день свого народження.

Навіть Алістер.

- Давай займемося чимось. - пропоную я, дивлячись на нього, коли він дивиться на мене так, ніби ти жартуєш.

- Що будемо робити? Він проводить язиком по зубах, посміхаючись, наче нічого доброго не замислює, і я дозволяю збудженню текти крізь мене, замість того щоб намагатися його зупинити.

- Усе, що забажаєте. Це твій день народження, ти маєш насолодитися хоча б одним із них, перш ніж тобі потрібно буде використати цю монету.

- Я сказав тобі, що не святкую. Його подих обдуває моє обличчя, коли я встаю перед ним.

- Та й мені все одно. До того ж ти мені винен. Усмішка з'являється на моєму обличчі, захоплюючи мене. Я не була впевнена, у що ми увійдемо, але я знав, що мені це сподобається.

- Що я міг тобі бути винен, Браяр? - Те, як він вимовляє моє ім'я, м'яке, і мені подобається, як воно звучить на його мові, особливо коли він піднімає обидві брови, піддражнюючи мене.

Повільно піднімаю середній палець догори, демонструючи ініціали на моїй шкірі, скидаючи його з себе.

- Ти винен мені за те, що вкрав у мене мій перший досвід татуювання. Тож насправді справа навіть не в твоєму дні народження, а в тому, що ти вигадуєш це переді мною.

З його вуст вирвався сміх, схожий на грім. У мене перехопило подих від різкого звуку, а шлунок затріпотів від того, наскільки мені це сподобалося.

І це був звук, якого я хотіла найбільше.

Алістер

Я ніколи раніше нікого не приводив у цей будинок, крім хлопців, та й то ненадовго. Я не був упевнений, навіщо взагалі привів її сюди, не було жодної причини приходити сюди. Немає причин показувати їй будинок, тому що він від початку не був будинком.

Можливо, якась частина мене хотіла показати їй, що купило мене все це багатство.

Величезний будинок, у якому нікого немає. Без любові і без тепла в полі зору.

Це були просто дорогі меблі та переоцінені світильники.

- Тут могло б розміститися все місто, в якому я виросла. -говорить вона, дивлячись на кухню, поки я промиваю закривавлені кісточки пальців теплою водою.

Її очі блукають по ньому, вона ходить навколо, проводить пальцями по всьому на стійці, поки я притуляюся до рами, задаючись питанням, про що вона думає.

- Добре, але...

- Не те, що ви очікували?

Вона киває: - Будинок має бути місцем, де ти можеш самовиражатися. Ніяких фотографій твоєї сім'ї, нічого втішного, це, - каже вона, розкинувши руки, - схоже на будинок для показів. Не схоже, що тут хтось живе.

Я міг би посміятися над тим, наскільки це іронічно.

- Це будинок. Не будинок. кажу чесно.

- Тому ти їх ненавидиш? Ось чому ти ненавидиш свою сім'ю? Вона не дивиться на мене, коли запитує, ймовірно, шокуючи себе сміливістю ставити мені таке запитання.

- Я не ненавиджу їх за те, що вони ставляться до мене як до чужинця. Я ненавиджу їх за те, що вони взяли мене з самого початку, за те, що вони знали, що в них є син, якого вони ненавидітимуть до кінця його життя. - Я відчував її, яка повільно намагається розплутати змії, що обвивали моє тіло. Боязко намагаючись придумати способи проникнути в мою голову, під мою шкіру навіть більше, ніж у неї вже було.

- Не можна так говорити. Раніше мало бути щось хороше, батьки не просто так зневажають своїх дітей від народження, Алістере. Має бути причина.

Мої кулаки починають боліти від насильства. Я дивлюся на засохлу кров, що стікає каналізацією в раковину.

Наївна.

Ось хто вона.

Навіть вона, дівчинка, яка виросла ні з чим, думаючи, що, можливо, бачила все погане, що може запропонувати світ, все ще була наївною щодо жорстокості людей.

Ось що я хочу їй сказати. Не у всіх є причина робити лайнові речі. Вони просто зіпсовані люди в цьому світі, тому що вони можуть бути такими.

- Ми не про це. Я закінчую розмову. Не потрібно, щоб вона колупалася більше, ніж вона вже є.

- Добре, - тихо бурмоче вона, - де ванна?

Вказавши їй правильний напрямок, я взяв телефон, щоб перевірити повідомлення від хлопців.

Сайлас надіслав нам фотографію, коли ми були дітьми, можливо, восьми чи дев'яти років, яку його батько зробив після того, як ми провели день, стріляючи один в одного з нерфганів. Волосся Рука все ще довге, наші обличчя постаріли, але це все ще ми. У моєму мозку не було щасливого спогаду, частиною якого вони не були. Без них не було добра, навіть попри все зло.

Він швидко додав: - ДН.

Тетчер зробив коментар про те, що я досі одягаюся як восьмирічна дитина, на що я відповів смайликом із середнім пальцем.

Звук працюючого душу, а потім гучний гуркіт луною розноситься коридором, і я одразу ж знаходжуся в стані підвищеної готовності. Доріан і мої батьки були в Сіетлі на вихідних на якійсь конференції, якби не вони, Браяр не ступив би ногою на територію, навіть якби я хотів показати їй реальність того, що я виріс тут.

Отже, моє запитання полягало в тому, що, чорт забирай, вона робила?

Я йду у ванну, двері злегка прочинені, рівно настільки, щоб крізь них виходило світло.

- Неввічливо приймати душ у гостях у людей, не запросивши їх попередньо. -говорю я голосно.

Коли я не чую відповіді, я рухаюся трохи швидше, повністю відчиняю двері й виявляю, що вони порожні, навіть у скляному душі немає людини, яка була тут лише кілька хвилин тому.

Якого хріна?

Тільки коли я бачу дзеркало над раковиною, я отримую винагороду за місцезнаходження мого зниклого гостя.

Знайди мене.

Вона читається в тумані на склі, м'який, ніжний почерк, який збуджує мій організм.

Це та гра, в яку вона хотіла зіграти? На моїй території?

Який дурний вчинок для розумної дівчини.

Вимикаю душ, повертаюся на кухню, кидаю куртку на кухонний острів разом із телефоном і починаю пошуки. Я знаю, що вона не піднялася сходами, бо їй довелося б пройти повз мене, щоб потрапити у фойє. Що залишає задню частину будинку чесної гри.

Тихий свист зривається з моїх губ, поки я не поспішаю. Я не поспішаю шукати мою маленьку злодюжку. Я обшукую кожну кімнату, перевіряючи за дверима, під ліжками у вільних кімнатах.

Коли я залишаю його, не залишається жодного місця.

Коли я знайду її, я хочу, щоб вона затримала дихання, притиснула руки до рота, намагаючись зупинити навіть найменший звук, що зірвався з її губ. Я хочу, щоб її серце шалено калатало від адреналіну, а шкіра почервоніла від суміші страху і хвилювання.

Звук моїх черевиків луною відлунює від стін, поки я пробираюся до того, що раніше було моїм улюбленим місцем у будинку.

Я штовхаю двері кінчиками пальців, недоторканий офіс натомість складається зі столу, кількох розкиданих книжок і старішого, ніж бруд, кавового столика. Скляний купол, що покриває цю частину будинку, дозволяв зіркам і місяцю сяяти в кімнаті.

Я подивився на ліс навколо мого будинку, такий темний, що неможливо було розгледіти, що повзає за деревами. Що завгодно може побачити нас усередині тут.

Навіть за мізерного освітлення я помічаю щось схоже на шнурок, що визирає з-під краю столу, наче хтось стоїть під ним навколішки, намагаючись сховатися від усіх монстрів зовні.

Так тихо, як тільки можу, я підкрадаюся до краю столу, зупиняючи свист, просто перед тим, як грюкнути долонею по його верхній частині, опускаючись донизу, щоб зазирнути під посмішку на губах, доки не бачу, що там нічого немає.

Я насупив брови, на секунду розгубившись. Її Converse лежали обличчям донизу на краю столу - трюк, про який я мав подумати. Я просто не вмію складати два і два, я роблю це, коли відчуваю, як руки стискають мої боки,

- Бу. - Вона тихо шепоче: - Як тобі подобається боятися, Алістере?

Повертаючись у її руках, дивлячись униз на посмішку на її обличчі, моя брова злегка піднімається,

- Це ти намагалася мене налякати? Мої пальці лягають під її підборіддя, нахиляючи її голову до мене, коли я нахиляюся: - Тобі доведеться потрудитися, Маленька Злодюжка.

І я роблю те, що мені так хотілося зробити відтоді, як я побачив її на трибунах на кладовищі. Єдине, що я хотів на свій день народження.

Я притискаюся до її губ, з'єднуючи нас разом і негайно пробуючи її своєю мовою.

Я беру її голову у свої руки, сильніше притягуючи її до себе, щоб відчути її смак глибше. Мій язик рухався всередині її рота, я планував штовхнути її на стіл, розсунути її ноги і спробувати її другий набір губ, але у неї, очевидно, були інші плани.

З набагато більшою силою, ніж я очікував, вона притискає руки до моїх грудей, штовхаючи мене назад. Інстинктивно я тягнуся назад, намацуючи що-небудь тверде, на що можна впасти, і знаходжу підлокітник обертового крісла.

Я сиджу і дивлюся на неї, а вона стоїть у мене між ніг, виглядаючи дуже схожою на неприємності, в яких я хочу загубитися. Місяць висвітлює правий бік її тіла, показуючи мені всі її частини, які я хочу чіпати.

По тому, як її джинси з низькою посадкою сидять нижче її стегон, по обтислій сорочці, загорнутій навколо її грудей таким чином, що вони мають вигляд важких і гнучких, я помічаю, що її соски тверді, помітні крізь матеріал її сорочки.

Моя щелепа і член напружилися одночасно. Думаючи про всіх інших чоловіків, які могли бачити її такою. Соски напружилися від холоду, почервоніли від повітря. Мені хотілося вирвати очі чоловікам, яких я навіть не знав, тільки за те, що вони так на неї глянули.

Вона - досконала жіноча форма. Немає нічого більш еротичного. Нічого прекраснішого.

Неквапливими рухами вона відкидає волосся вбік, руки ковзають униз по моїх грудях, із силою дряпаючи нігтями поверхню моєї шкіри. Впевненість виходить від неї, коли вона погойдує стегнами під звуки тиші, падаючи, поки не зупиняється на колінах переді мною.

Вона схожа на квиток просто до раю, і я б пройшов через пекло, щоб отримати його.

Я відчуваю, як її пальці ковзають вгору і вниз по моїх обтягнутих джинсами стегнах, дивлячись на мене своїми очима-калейдоскопами. Луна показує мені кожну брудну, брудну думку, яка в неї всередині.

- Ти збираєшся щось робити, поки будеш там? - запитую я, вигинаючи брову і дивлячись на неї так, ніби їй потрібно щось зробити. Наче їй потрібно справити на мене враження. Дивлячись на неї так, немов вона не зможе зробити мені приємність, хоча я знаю, що вона на це здатна.

Але моя Маленька Злодюжка любить виклик.

- Ніхто ніколи не вчив тебе бути терплячим, чи не так, Алістере?

Вона нахиляється вперед, нахиляючи голову до товстих контурів моїх джинсів. Я відчуваю її гаряче дихання крізь тканину, змушуючи мене сіпатися в передчутті. Я облизую нижню губу, ловлячи її зубами.

- Обережно. Я дозволю тобі дражнити мене так довго, перш ніж я візьму те, що хочу.

Щойно я кажу це, її язик вислизає з рожевого рота, ковзаючи по моїй довжині. Я впиваюся пальцями в підлокітник, щоб не схопити її за волосся і не сповзти їй у горло.

Я хотів усередині бути нею. Будь-яка дірка. Всі вони.

Я опускаю голову на груди, спостерігаючи, як вона грається з ґудзиком моїх джинсів, тоді як її рот грається з ланцюжком мого гаманця. Неухильно вона водила язиком вгору і вниз по холодному металу, протягуючи його через ланки ланцюга.

Бля, це гаряче. Я думаю про себе, не бажаючи позбавляти себе задоволення до того, як вона хоча б доторкнеться до мене.

- Ось так ти крадеш чоловічі гаманці? Мій язик упирається у верхню губу, приховуючи посмішку. - Хороша техніка. - Я додав.

З цього ракурсу я бачу її посмішку, тільки частину її, здебільшого її світле волосся, що спадає мені на коліна, кінчик її носа і її язик, коли він висовується з її теплого рота. Але навіть зараз я все ще можу розгледіти її посмішку.

- Дуже смішно, - сміється вона, вібрація між моїми ногами змушує мої стегна трохи смикатися.

Її рот більше не вимовляє зв'язних слів, тому що, розстебнувши мої джинси, вона змушує мене допомогти зірвати їх рівно настільки, щоб витягнути мій член. Моя пульсуюча довжина стоїть прямо вгору, кінчик роздратований і опух від передчуття.

Очі Браяр трохи розширюються, перш ніж вона зупиняє свій погляд на моєму члені. Я посміхаюся, думаючи про те, що це вже було всередині неї, досягаючи найглибших частин її тіла. Я постійно вражений її завзяттям.

Те, як вона обхоплює рукою мій член, шокує мене прямо по яйцях. Я щосили намагаюся всидіти на місці, коли вона не поспішає злизувати маленьку білу краплю слизу з кінчика, перш ніж повністю обхопити мене своїми губами.

Я стогну крізь стиснуті зуби, моя щелепа стискається, коли вона ідеально вписується в мій розмір. Я відчуваю, як її рот розтягується навколо мене, коли вона опускається все нижче і нижче на мій стовбур. Моя рука реагує сама собою, хапаючи її за волосся і накручуючи його на кулак.

Її язик швидко намилює мій член у її слизькій слині, я відчуваю, як її рука хитає моє підгрунтя в такт входу і виходу мого члена між її гарячими рожевими губами.

Я відкидаю голову назад, поки вона продовжує працювати між моїх ніг.

Дозволяю їй трохи контролювати темп, дозволяючи їй гратися, коли вона проводить своїм вологим язиком по нижній стороні, її рот стиснутий і теплий навколо мене. Коли вона падає повністю вниз, мій член вдаряє її в горло, я не можу не утримувати її там ще секунду.

Коли вона не чинить опір, щоб піднятися, дозволяючи мені залишатися у неї в горлі, я роблю це трохи далі. Моя рука контролює рух її рота на моїй довжині, рухаючи її губами вгору і вниз по мені.

- Блядь. - Я стогну, її слизький рот так добре приймає мене. Моя хватка міцнішає, моя швидкість трохи збільшується, перш ніж мій член більше не може терпіти дражнити.

Я встаю, кладу обидві руки їй на потилицю, її блискучі очі дивляться на мене з бажанням, коли вона стогне, поки я ковзаю глибше в її горло. Я відчуваю, як її нігті впиваються мені в стегна, коли вона допомагає притягнути мене ближче до себе.

- Ти допомагаєш мені трахати твій маленький ротик, Браяр? Ти цього хочеш, лялечко? Хочеш жорсткіше? - запитую я, утримуючи її біля основи члена, чекаючи її відповіді, перш ніж відпустити її на вдих.

Я хочу прийти, просто дивлячись на її сльозяться очі, як вона потребує мене на землі. Вона нетерпляче киває, даючи мені необхідний дозвіл.

Мої стегна гойдаються вперед, посилаючи всю мою довжину вниз по її горлу, відчуваючи, як воно стискається навколо мене. Я занурююся в неї, рухаючи стегнами короткими поштовхами, утримуючи руками її обличчя в одному місці.

Дозволяючи моєму погляду блукати туди, де вона старанно працює між моїми ногами, мій мокрий член швидко ковзає між її стиснутими губами, її щоки впали від всмоктування.

Продовжуючи використовувати її рот, наскільки це можливо, я штовхаю себе в задню частину її горла, так що я чую цей приємний м'який кляп від неї. При кожному поштовху вона тримає губи закритими навколо мого члена, клацаючи язиком, коли може.

Усе, що я давав, вона брала. Вона з'їла його охоче, віддаючи так само добре, як і отримувала. Не було нічого спекотнішого, ніж бачити її на колінах переді мною.

Наче вона знала, що я спостерігаю, її очі відкриті, зелені очі ловлять мій погляд і утримують його. Протягом усього цього вона не перестає смоктати, вона залишається там тільки для мене. Голова хитається вгору і вниз, ніколи не збиваючись із ритму моїх стегон.

Я ніколи не почувався таким схвильованим. Секс ніколи не був таким. Ніщо ніколи не відчувало себе так.

Неохайні звуки луною розносяться повітрям, змушуючи мої руки заритися в її волосся, бажаючи більшого щосекунди, доки вона там внизу. Я занадто великий для неї, щоб дихати носом вічно, тому я відстороняюся, дозволяючи їй ковтнути повітря, щойно я виходжу з її рота.

- От лайно, - вона задихається, хрипким голосом, трохи кашляючи, витираючи підборіддя, і дивиться на мене зі сльозами, що течуть по її обличчю через агресивний характер. Якби в мене був телефон, я б зробив знімок, щоб дрочити на нього щодня до кінця свого життя.

Її червоні очі в обводці, багряні щоки, розпухлі губи і слина, що капає з куточків рота. Вона була зруйнована, задихаючись піді мною, і все, чого я хотів, це більшого.

Я хотів, щоб вона розкололася, щоб зібрати її сльози в банку і використати їх як мастило, щоб потім дрочити. Усе, чим вона була, я хотів вдихнути, зламати, використовувати, поки не закінчу.

Я нахиляюся, притискаючи пальці до її щік, направляючи її від колін до своїх губ. Мій поцілунок завдає болю, караючи її губи своїми, поки наші язики обвиваються один навколо одного, як змії.

Знову сідаю в крісло і притягую її між стегнами, щоб розстебнути ґудзик на її джинсах. Мої пальці зачіпають петлі і стягують їх вниз по її струнких ногах.

Граціозно виходячи з них, тримаючись за мої плечі для керівництва, поки вона знімає трусики, знову беручи себе в руки і забираючись до мене на коліна. Я відчуваю жар від її піхви, що пульсує на моєму жорсткому стрижні.

Я простягаю руку вгору, охоплюючи її горло, знову притягуючи її до свого рота. - Ти збираєшся взяти мій член, чи не так, Браяр? Дозволь мені трахнути тебе, поки я не кінчу?

Засунувши руку в задню кишеню і знайшовши всунутий туди презерватив, я піднімаю пакет між губами, розриваю його зубами і спускаю вниз по члену. Жодного разу не зводячи з неї очей.

Вона м'яко киває, простягаючи руку між нами, щоб схопити мій член правою рукою, волочачи голівку мого члена від вершини її щілини до самого дна, покриваючи мене своїми соками.

Мій кінчик проштовхується між її губами, одну мить усередині неї, перш ніж я притискаю руки до її вузьких стегон, жбурляючи її вниз по всій довжині мого стовбура.

Я опускаю голову їй на плече, видаючи стогони від задоволення, а вона задихається від подиву і від задоволення, і від легкого дискомфорту, коли пристосовується до мого розміру. Я чую, як вона важко дихає мені у вухо, ніжні стогони наповнюють мої почуття, коли вона починає погойдувати стегнами наді мною.

Я відчуваю її соски, що стирчать крізь сорочку в моє тіло, її теплий торс і повні круглі стегна, притиснуті до моїх. Безсловесний стогін виривається з її рота з кожним рухом її стегон, через що мій член знову встромляється в неї, заповнюючи її тісні стінки.

Нігті впиваються мені в лопатки, її імпульс набирає обертів, вона нахиляється вперед, концентруючи кожен м'яз свого тіла, щоб трахнути себе на моєму члені. Я проводжу язиком по її горлу, збираючи краплі поту, насолоджуючись солоно-солодким її смаком на своєму язиці.

- Алістере, я... - Вона скиглить, збиваючись із ритму, і я знаю, що це тому, що вона жадає більшого. Їй потрібно більше.

- Що, крихітко? Скажи мені, що тобі потрібно, і я дам тобі це. - Я воркую їй на вухо, усмішка прикрашає мої губи. Я просто хочу почути, як вона це скаже. Я хочу почути, як вона ламається, і запитати мене.

- Я... я, чорт забирай, це так приємно. Чому це так приємно? Вона плаче, рухаючись у позі вісімки, намагаючись знайти ідеальне місце для удару мого члена.

Я обвиваю лівою рукою її талію, притискаючи її до свого члена, змушуючи її брати кожен сантиметр, розтягуючи її маленьку кицьку навколо мене.

- Скажи мені, чого ти хочеш, Браяр. Я вимагаю.

- Трахни мене, будь ласка? Я хочу, щоб ти трахнув мене. - Вона говорить вся нужденна і м'яка.

Це єдине, що мені потрібно, щоб підняти свої стегна, щоб зустрітися з нею. Тримаю її в напрузі, так що мій член - єдине, що рухається в її слизькому тунелі. Ковзаючи по її кицьці, ніби вона була створена для мене.

Мої стегна шльопаються по її дупі, луною розносячись по оранжереї, мій оргазм наростає зі швидкістю. Мені просто потрібно, щоб вона кінчила першою, мені потрібно відчувати, як вона стискається навколо мене, вигукуючи моє ім'я, перш ніж я розірвуся.

Я використовую вільну руку, щоб оповити її горло, стискаючи бічні сторони її шиї біля основи, чинячи тиск на її здатність дихати. Я посилюю тиск, міцно стискаючи її, спостерігаючи, як її очі закочуються на потилицю, коли вона намагається боротися з бажанням потребувати кисню.

Я запускаю в її мозок цей інстинкт боротьби або втечі. Дати їй такий безпечний кайф, від якого вона може передозуватися. Такий, від якого в неї згинаються пальці на ногах, а кров немов горить.

Вона була схожа на чортову богиню.

Взявши мій член, як така гарна дівчинка, тіло вигнулося до мене, голова відкинулася назад, рот був відкритий, а очі щільно закриті, а за повіками спалахнули зірки.

Як її фігура у вигляді пісочного годинника сидить у мене на колінах, як мій член знову і знову зникає всередині неї. Він помре, якщо я не кінчу.

- Боже мій...- Її голос здавлений і тих, коли вона майже повністю обм'якає в моїх руках, кінчає на мій член, просочуючи мої коліна своєю спермою. Її стіни стискаються навколо мене, роблячи майже неможливим навіть поштовх назад у неї.

Я відпускаю її горло, слухаючи, як вона щосили намагається застогнати і задихнутися.

Моя кульмінація захоплює мене, пригнічуючи мої почуття, коли я занурююся так глибоко, як тільки можу, в її тіло. Мій член смикається і пульсує, мій прес блокується, коли задоволення заглушає все інше у світі на кілька твердих миттєвостей.

Її руки опускаються на моєму тілі, її тіло обвисає на моєму, коли вона опускає голову мені на плече, переводячи подих.

Тихо, поки ми збираємося, ніхто з нас не рухається. Я навіть не думаю, що моргнув, надто боявся, що цей момент закінчиться, якщо я це зроблю.

Мене захлеснула хвиля емоцій, відмінних від посторгазмічного кайфу. Мені здавалося, що мій розум на якийсь час припинив війну сам із собою. Ніщо не було важким, і все просто... було.

Я відчув, як її голова рухається, повертаючись до мого вуха,

- З днем народження, Алістере. - прошепотіла вона, і в повітрі пролунав сміх.

У перший раз.

Це справді було.

Браяр

- Цукрова вата - це найближче до божественної їжі, яку люди можуть їсти, чи знаєте ви це? Я засовую до рота ще одну жменю липкого рожевого пуху, стогнучи від того, як він розчиняється на моєму язиці.

- Я б посперечалася з тобою, але це так смачно, що я не думаю, що зможу. - відповідає Ліра, жуючи свою блакитну хмару солодощів.

- Дівчата! Ви взагалі працюєте чи просто валяєтеся на роботі? - каже дядько, підходячи з коробкою старих зелених винних пляшок і ставлячи їх на лавку перед нами.

Ми з Лірою переглядаємося, перш ніж голосно розсміятися. Витративши хвилину, щоб протверезіти: - Вибач, Томасе. Ми обідали, працювати без тридцятихвилинної перерви заборонено. - Я жартую.

Він грайливо закочує очі, посміхаючись нам обом: - Ви не були тут і тридцяти хвилин!

Ми обидві кладемо цукрову вату, продовжуючи сміятися, коли починаємо збирати будку. Я чула, як музика почала стихати, коли сонце почало сідати, вогні висвітлювали небо, повітря наповнилося запахом жирної їжі та солодких страв.

Карнавал у Пондероз Спрінгс цього року проводився в Голлоу Гайтс, щоб студенти могли заявити про себе. Здебільшого це були старшокласники, які будували кіоски або проводили ігри, такі як стенди для пляшок.

Ми допомагали моєму дядькові влаштувати жеребкування кілець перед тим, як вирушити на карнавал, щоб покататися на кількох атракціонах, перш ніж нам доведеться повернутися в гуртожиток.

Я розкладала пляшки на столі, коли почула, як Томас назвав моє ім'я, я злегка повернулася,

- Як справи? -запитую я, м'яко посміхаючись.

Він чухає потилицю, стоячи поруч зі мною і вовтузячись із пляшками, з якими я возився.

- Я знаю, що мене не було поруч, коли ти росла, і я не твій батько, - починає він, виглядаючи ще нервовішим, - але я тут начебто твій опікун, або принаймні мені так хочеться, ти знаєш?

Я згинаю брову: - Ти хочеш, щоб птахи і бджоли розмовляли зі мною? Тому що моя мама вже все це пояснила.

- Ні, ні, ні, - люто хитаючи головою, витягнувши руки перед собою, - я цього не кажу. Я просто, - він переводить подих, - я знаю, що останнім часом ти тинявся поруч з Алістером Колдуеллом і його друзями.

Я шокована більше, ніж мала би бути.

У сенсі, я не пустувала кампусом, тримаючи його за руку, але нас бачили разом, навіть із першого дня занять. Я знала, що люди будуть говорити. Минуло кілька тижнів з моменту його дня народження, і ми витратили більшу частину часу, намагаючись знайти місця, де можна було б дістати одне одного.

Його машина, мій гуртожиток, коли Ліра була в класі, душ, я не могла пригадати, коли востаннє в мене було стільки сексу за такий короткий проміжок часу.

Проте щоразу, коли я намагалася поговорити з ним про нього, запитуючи про Розмарі або просто про те, хто він такий, мене одразу ж відключали. І я ненавиділа те, що погоджувалася тільки на секс.

Щоразу, коли я говорила собі, що піду, я залишу його в спокої, якщо він не дасть мені щось, щоб продовжувати.

Я просто не могла це зробити.

Ганебно, але я була готова зробити це, поки в мене були певні його частини. У глибині душі я знала, що там щось є, просто він не дозволяв мені це побачити. Я зрозуміла це в той момент, коли побачила його, Алістер викликав звикання. Я просто не знала, скільки, поки, нарешті, не відчула смак.

Кинути його було нелегко, особливо з урахуванням того, як він торкався до мене. Те, як він тримав мене, коли ми були разом, і те, як я ловила його, пом'якшувало його погляд, коли ми лежали поруч один з одним після наших оргазмів.

Він усе тугіше й тугіше обмотував мене своїм павутинням, і я дозволяла йому.

- Ми всього лише друзі. - кажу я, відмахуючись від цього як від дрібниці. Я не брехала, у нас не було лейбла, тож друзі були ближчими до істини.

- І це нормально. Я просто хочу, щоб ти була обережна, добре? Алістер має тут особливу популярність. Його сім'я теж. Я просто не хочу, щоб ти постраждала, Браяр.

Я знала, що якби це був мій батько, він би сказав те саме. Мій батько вже спробував би побити Алістера, але він би сказав мені це заздалегідь, і хоча він казав мені триматися від нього подалі, я все одно був вдячний.

Обхопивши руками його талію, я швидко обіймаю його: - Я буду обережна. Дякую, Томасе.

Це, здається, приносить полегшення його плечам, дихання, яке він випускає, прокочується по моїй маківці, коли він обіймає мене у відповідь.

- Я пропустила групові обійми? -говорить Ліра, підходячи до інших коробок і жартівливо дуючись.

Наступну годину ми проводимо, допомагаючи Томасу зібрати гру, навіть допомагаючи його першим клієнтам почати роботу, перш ніж ми почнемо кататися на карнавальних атракціонах, які, як ми знаємо, ймовірно, не найбезпечніші.

Моє волосся розвівалося на вітрі, щоки потріскалися після останньої поїздки, і я не переставала сміятися відтоді, як ми приїхали сюди.

Я розмовляю з Лірою, ходжу навколо, коли моє плече зачіпає когось іще.

- Ой, вибачте. - бурмочу я, повертаючись і простягаючи руки, щоб зловити того, кого вдарила.

- Здається, нам просто судилося і далі зустрічатися ось так, - каже він. - Я починаю думати, що ти натикаєшся на мене навмисне.

Я майже засліплена його посмішкою, але навіть цього недостатньо, щоб відвернути мене від того факту, що я знаю його обличчя.

Коли я зіткнулася з ним біля бібліотеки деякий час тому, я не думала, що він мене пам'ятає. У нас була коротка бесіда, поки я збирала книжки з обраної мною спеціальності, і якщо мені коли-небудь знадобиться допомога з моїми заняттями, я зможу звернутися до нього.

Те, що до цього моменту я бачила його тільки на картинках, ще більше шокувала його схожість з Алістером. Доріан міг би бути його близнюком, за винятком того, що його ніс надто сильно нахилений ліворуч, а щоки м'які порівняно з гострими щоками Алістера.

- Як проходять заняття? Якісь учителі доставляють тобі неприємності? Я знаю, що містер Геббл може бути дуже консервативним.

- Йдуть нормально. Поки що жодних проблем. - Я видавлюю із себе посмішку, сподіваючись, що якщо вестиму невимушену розмову, то зможу швидше піти від нього.

- О, я грубий, я Доріан, - він простягає руку Лірі для потиску, на що вона відповідає, - Доріан Колдуелл.

- Ліра, - відповідає вона, рухаючи рукою вгору і вниз разом із його.

- Ви, пані, насолоджуєтеся карнавалом? Присягаюся, з кожним роком тут стає дедалі більше й більше пам'яток. Наступного року Голлоу Гайтс знадобиться велика ярмаркова площа, - сміється він, засовуючи руки в кишені.

- Схоже на те. - ніяково кажу я.

Доріан ніколи не давав мені приводу вважати його дивним, але я не могла позбутися відчуття, що він був частиною причини, через яку Алістер так сильно ненавидів свою сім'ю.

- Ви обидва першокурсники, вірно? Так ти знаєш мого брата Алістера?

Те, як він ставить запитання, змушує мене думати, що він уже знає відповідь. Цей блиск у його очах змушує мене збрехати йому.

- Звісно, ми його знаємо. Ну, знаємо і про нього. Твоє прізвище досить популярне в цьому районі. Я прикриваю свою брехню жартом, сподіваючись, що мого фальшивого сміху буде достатньо, щоб переконати його.

- Вважай, що тобі пощастило, що ти зустріла більш чарівного брата першим. Він підморгує для вірності.

Я знаю, що він милий, але від цього коментаря в мене по шкірі біжать мурашки.

- Вважаю, що так. - Легко брешу я.

- Я хотів запитати тебе днями в бібліотеці, але, - він лізе в кишеню, дістаючи телефон, - я хотів би отримати твій номер, можливо, запросити тебе на вечерю? Я знаю цей чудовий ресторан...

- Вибач, але в мене є хлопець. Однак дякую за пропозицію. - Я перериваю його перш, ніж він встигає закінчити, повільно відступаючи від нього, тягнучи за собою Ліру.

Спалах чогось злого перетворює його посмішку з ввічливої на викривлену менш ніж за десять секунд. Роздратування від моєї відмови відбилося на його обличчі, але невдовзі воно зникло, і його звичайне чарівне обличчя повернулося на місце.

- Можливо, тоді іншим разом, - усміхається він, - ви, пані, будьте в безпеці сьогодні ввечері, я впевнений, що побачу вас де-небудь.

Так само швидко, як він з'явився, він пішов. Зникнення в натовпі карнавальних гостей.

Разом ми пробираємося через решту атракціонів, у мене майже паморочиться в голові від того, скільки разів я дивилася Ліру на Tilt-A-Whirl. У будь-якому разі ми веселилися, насолоджуючись тим, що ніч почала ставати трохи холоднішою.

Я стояла біля вбиральні, чекаючи Ліру, гортаючи телефон, коли від відчуття, що за мною спостерігають, волосся на потилиці стало дибки. Я піднімаю очі, дивлячись крізь натовп переді мною, але не бачу нікого, хто дивився б на мене.

Відчуття того, що хтось обвиває мою руку рукою, приводить мене в стан підвищеної бойової готовності.

- Не кричи. - Я чую шепіт на вухо.

Мене відкидає назад, тягне до задньої частини будівлі туалету, подалі від шуму карнавалу. Я відчуваю, як його тіло притискається до мого, притискаючи мене до стіни цегли. Миттєво заспокоює запах гвоздики та спецій.

- Я не можу кинути Ліру. Я шепочу, впиваюся руками в шкіру його куртки, намагаючись створити простір між нами.

- Хлопці будуть із нею, поки ми не закінчимо. - відповідає Алістер, його тіло захищає мене від будь-кого, хто може пройти тут повз нас.

Наші погляди зустрічаються, і на наших обличчях з'являються однакові усмішки. - Я думала, ти не ходиш на шкільні заходи. Я наполягаю.

- Рук хотів торт-воронку.

Це останнє, що він каже мені, перш ніж притискається своїми губами до моїх в палючому поцілунку, який випалює всі мої думки. Я тану, як лід на гарячому асфальті, коли його тіло вигинає мене назад, дозволяючи мені відчувати кожен м'яз на своїй м'якій шкірі.

Мої пальці вчепилися в комір його шкіряної куртки, притягуючи його ближче до мене. Потреба відчувати його скрізь.

Ще один удар. Ще один.

Я повторила це в розумі.

- Тільки заради Рука, так? Я шепочу, коли наші губи розходяться.

Він прикушує мою нижню губу зубами, перш ніж занурити голову у вигин моєї шиї, змушуючи мене голосно задихатися, коли його вологий язик пробігає по моїй шиї.

- Тільки для Рука. - Він хмикає.

- Брехун. - Я ніжно стогну, опускаючи руки на його підтягнутий живіт, пальці прокрадаються до краю його сорочки, щоб торкнутися його голої шкіри, яка горить під моїми дотиками. Він завжди такий теплий. Весь час у вогні.

Посмішка на його губах стає дедалі ширшою, коли він проводить губами по моєму горлу. - Справді? Він гуркоче таким низьким голосом, що блискавка вражає моє серце.

- Будь ласка.

Мій голос звучить вимогливіше, ніж я очікувала, але, гадаю, це все, що я справді хотіла від Алістера. Чи була правда, відповіді, чимось, що доводило, що це було більше, ніж якийсь секс-фестиваль. Що я була для нього чимось більшим, ніж невидима бідолаха, яка була легкою повією.

- У мене є деякі справи, про які треба подбати сьогодні ввечері, але спершу мені треба спробувати тебе на смак. Хотів привести голову до ладу. І мені потрібно в тебе дещо запитати, - починає він.

- Яким засобом для душу ви користуєтеся? - запитує він, вдихаючи мене так, ніби я найкращий сорт кокаїну, який він міг дістати.

Я не можу стримати сміх, який виривається з моїх вуст: - Що?

- Що це за запах від тебе весь час. Це як грьобані квіти.

Те, як він проводить кінчиком носа по венах на моїй шиї, змушує мене тремтіти в його обіймах.

- Це тьху, - я спотикаюся, коли його руки падають на мої стегна, проводячи по них кругові рухи, - масло. Чорна смородина й орхідея. Я думаю.

Робиться уявна позначка продовжувати використовувати цей аромат, поки ми стоїмо там, руки тягнуться до відкритої шкіри, притягаючи одне одного ближче, короткі вдихи, ніжні стогони, коли ми збуджуємо одне одного.

Я любила це. Я хотіла, щоб цього було достатньо, але, коли моя голова притуляється до стіни, мій мозок не дає мені зосередитися. Що він має на увазі під чимось, про що потрібно подбати? Що він збирається робити?

Цього не могло бути достатньо для мене. Мені потрібно було більше. Мені потрібні були відповіді.

Я хотіла бути егоїстом, тому що хотіла всього Алістера. Не тільки шматочки.

Притискаю руки до його грудей і злегка штовхаю, залишаючи між нами простір. - Алістере, почекай... - починаю я, ковтаючи нерви в горлі.

- Про що ти збираєшся подбати сьогодні ввечері?

Я роблю помилку, з'єднуючи свої очі з його. Темні, насичені, гіркі карі очі, які нагадують мені свіжу землю після сильного дощу. Такі темні, що вони чорнильні, майже чорні, сповнені глибини, яку я навіть не можу зрозуміти.

Жадання, що забарвлювало їх, починає втрачати свій блиск, і я знаю, що він розуміє, про що я прошу.

- Не. - Він каже, хитаючи головою: - Не роби цього просто зараз.

- Це через Роуз? Ви підете в поліцію з приводу того, що ми знайшли на флешці, і збираєтеся здати містера Веста? Це те, що ти збираєшся робити?

Його руки забираються з мого тіла: - Про це подбали.

- Як? Ти кому-небудь розповів? Я наполягаю: - Мені потрібно знати, що щось робиться, там, імовірно, сотні зниклих дівчат. Це докази, необхідні людям для розкриття нерозкритих викрадень! Ти маєш щось сказати. - Відтоді, як я побачила це відео, у мене в голові щось гуділо.

- Ти не є частиною цього. Ти зробила свою роботу, і тепер її обробляють. Це все, що тобі потрібно знати.

Я хмурю брови: - Це все, що мені потрібно знати? Ти до біса жартуєш? Я зламала сейф заради тебе! Мене могли виключити, чорт забирай, заарештувати! Я заслуговую знати!

Те, як він відходить від мене, наче я зробила його хворим, як цей гострий біль пробігає по моїх грудях, як медузи обвивають свої щупальця навколо твого тіла, перш ніж вдарити тебе струмом, я вже відчуваю печіння.

- Ні, ти зламала сейф, тому що я тебе шантажував. Не поводься так, ніби зробив мені послугу, Браяр.

- Ти серйозно? Я виплюнула, після чого пролунав різкий сміх: - Ось як ти збираєшся про це говорити?

- Що ви очікували? Ми починаємо трахатися, і я маю пояснити тобі все, що я роблю?

Я здригаюся від того, наскільки різкий його тон, наскільки різкі його слова.

- Я тобі нічого не винен. Якщо ти шукаєш хлопця, який назве тебе вродливою і скаже, що саме через тебе він вірить у кохання, на тебе чекає грубе пробудження, тому що це не я. Це, - він проводить пальцем між нами двома, - секс. Ось і все, просто секс. Не намагайся переконати себе, що це щось більше.

Я думала, що в той момент, коли моє серце розіб'ється, це буде гучний гуркіт у моїх грудях. Що це викличе такий переполох, як якби скло розбилося об підлогу.

Це не так. Натомість це була безмовна мить жалоби, коли осколки розвалювалися. Не повинно було бути причин, через які я була так зворушена цим.

Чому я повинен?

Алістер Колдуелл - погані новини. Він біда. Він мучив мене. Він замішаний у вбивствах і секс-рингах. У ньому немає нічого спокутного.

Але був короткий час між гнівом, між ненавистю, що він був моєю поганою новиною. Моя проблема.

Я нерозумно думала, що я особливий. Я маю на увазі, він зробив мені татуювання, чи не так? Позначив мене на очах у всього клятого світу?

Цей тупий біль починає поширюватися по всьому тілу. Чути, як він говорить це вголос, боляче, навіть якщо я знаю, що він відчував із цього приводу всередині.

Але це Алістер. Він, імовірно, робить татуювання кожній дівчині, з якою трахається, просто щоб побачити завоювання. Щоб показати, що він володіє всім, до чого торкається.

Я помилилася, думаючи, що змія коли-небудь змінить свої смуги.

- Тобі легше, так? Я кажу: - Щоб я тебе ненавиділа? У мене щипає очі, але я відмовляюся пролити на нього сльозу. Він не отримує їх.

Він усміхається, хитаючи головою: - Я не хочу, щоб ти щось відчувала до мене. Так було б легше.

- Ти б вважав за краще, щоб я тебе ненавиділа, ніж відкрилася. Чим пояснювати, чому ти весь час такий мудак! Ось чому ти не розповідаєш мені про свою сім'ю, чи не так? Вони зробили тебе таким, чи не так?

- Я не кажу тобі, бо це не твоя бісова справа. Досить намагатися отримати від мене більше! Я не збираюся сидіти тут і розповідати тобі про те, як мої мама і тато не люблять мене, поки ти гладиш мене по голові. Залиш це, чорт забирай, у спокої.

- Ти просто боїшся. Я заперечую: - Знаєш, якщо ти скажеш мені, якщо впустиш мене, - я ткнула його пальцем у груди, - я зрозумію, чому ти зробив те, що зробив. У мене більше не буде причин тебе ненавидіти, а ти чомусь цього не хочеш.

Чистий, неприборканий гнів спотворює його обличчя: - Тому що ти маєш ненавидіти мене, Браяр! Я не та людина, яка тобі має подобатися. Я не той, з ким тобі слід дружити, - він наближається до мене, виблискуючи очима, коли моє тіло відсахується від його раптового руху.

- Я нехороша людина. Я завдаю людям болю. Мені подобається завдавати їм болю, і знаєте що? Мені подобається завдавати тобі болю. Я до біса люблю отримувати задоволення від того, що завдаю тобі болю, Маленька Злодюжка.

Слова встромляються в мої груди, як кулі. Зламати щит, який я побудувала над своїм серцем.

Я не рухаюся, все ще стою нерухомо, як дошка, дивлячись на нього порожнім поглядом. Намагаючись знайти світло в його очах. Пошук чогось, що, я думаю, померло давним-давно.

Щось, чого може й не бути.

- Що вони з тобою зробили? Я хриплю, недовірливо хитаючи головою.

Це було тоді. Я була просто маріонеткою, з якою він міг гратися, кимось, з ким можна було гратися і маніпулювати. Я нічого не мала на увазі. Усе це було лише частиною його чортової гри.

- Гей, коханцю! Ти закінчив? Нам треба виходити. - Голос Рук рятує мене, даючи мені привід припинити цю розмову. Подалі від очей Алістера.

Обхопивши себе руками, готовий згорнутися калачиком у своїй кімнаті в гуртожитку з пінтою Ben & Jerry's, я пішла назад на галас карнавалу.

Я не повинна так сильно хворіти. Я не повинна так себе почувати, думаю я, витягуючи телефон з кишені, щоб відправити повідомлення Лірі.

На півдорозі, коли я друкувала слово - Де, - солодкий запах наповнив мої почуття, і я відчула м'якість тканини, притиснутої до мого носа.

Потім світ став чорним.

Алістер

Зазвичай після того, як я завдаю людям болю, у мене виникає приплив захоплення, який заповнює всю мою систему. Він втамовує голод, підживлює гнів, рівно настільки, щоб я міг відновити контроль над своїм життям.

Я отримую свою дозу на день, і я налаштований до наступного разу, коли я відчую необхідність когось знищити.

Прямо зараз усе, що я відчував, було ненавистю до себе. Так багато, що при кожному вдиху мені здавалося, що я вдихаю бензин. Ще більше масла у вогонь усередині моїх грудей, який не згасне найближчим часом.

Моя ліва рука міцніше стиснула кермо, моя нога натиснула на газ, коли моя машина помчала асфальтом. Датчик на приладовій панелі намагався дати мені зрозуміти, що ця машина не може рухатися швидше, але навіть при цьому я не відривав ноги від підлоги.

З моїх динаміків гуркотіла музика, і я міг бачити краєм ока, як Рук барабанить по приладовій панелі, хитаючи головою взад-вперед у такт. Я дивився, як мої фари вдивляються в майже порожню дорогу з двостороннім рухом, дерева по обидва боки, поки ми наближаємося до місця призначення.

Коли ти їдеш так швидко, що один рух зап'ястя може змусити тебе котитися, машина влітає в дерева, вбиваючи нас обох майже миттєво. Але жоден із нас не міг бути стурбований. Ми зосередилися на щільному звуці музики, на барабанах, що гуркотіли і стрясали скло моїх вікон.

Я сказав собі, що це почуття піде після сьогоднішнього вечора. Я б сіяв хаос, закінчував життя, і дратівливе смикання всередині моїх грудей зникло б. Натиснувши на гальмо вперше після виїзду з карнавалу, я почав скидати швидкість настільки, щоб не перевернути машину під час повороту праворуч.

Браяр був пішаком у великій грі в шахи. Шматок, який здивував мене і з яким було весело грати. Я отримав те, що хотів. Я поставив її на коліна з цими милими оченятами, що витріщалися на мене, я скрутив її навколо свого кулака, мої пальці були глибоко в її пізді, і я спостерігав, як вона знайшла кайф, як ніколи раніше, коли моє ім'я проклинало її. губи.

Я зламав її.

Показав їй, що вона не краща за мене.

Просто ще одна людина, залежна від своїх відчуттів, коли ти робиш щось погане. Я вирвав у неї уявлення про те, чого, на її думку, вона хотіла, проливши світло на те, що всі її темні сторони були її силою.

Я зірвав її, просто щоб побудувати її, тільки щоб висмикнути підлогу прямо з-під неї. Дивлячись, як вона руйнується на моїх очах.

Але це було те, що потрібно було зробити.

Я не міг допустити, щоб вона колупалася, влазила туди, де їй бути не варто, питала мене про те, чого вона не розуміє.

Зараз краще розбити їй серце. Приберіть його з дороги, поки не сталося щось гірше. До того, як вона побудувала цей уявний світ зі мною в ньому, штовхнувши мене в сон, частиною якого я не мав права бути. Очікуючи, що я буду кимось, ким я не є. Чимось, чим я ніколи не буду.

Я хотів цього, подумав я.

Так чому, чорт забирай, я так себе почував.

Я з легкістю в'їжджаю на під'їзд до занедбаного будинку, прямо перед слабкими металевими воротами, які погано захищають від людей. Знаки "Вхід заборонено" настільки старі, що іржаві дірки почали роз'їдати слова.

Рук виходить із машини ще до того, як я встигаю припаркуватися. Електрика тече по моїх руках, коли я дивлюся на невеликий двоповерховий цегляний будинок. Ніч настала швидко, як завжди в цю пору року, і звільнення, на яке ми всі чекали, залишалося всього за кілька хвилин.

Порив сильного вітру підхоплює купу листя, несе його бурим подвір'ям, протяг виє будинком, просочуючись всередину пробитого даху і між щілинами забитих вікон.

Востаннє, коли я бачив це місце, там лежало мертве тіло. Сьогодні ввечері, це буде те саме.

Я обходжу машину ззаду, а Рук відкриває багажник. Фари засліплюють мене, коли в полі зору з'являється машина Тетчера. І він, і Сайлас під'їжджають до мене, глушать двигун і виходять.

Ми не розмовляємо, жодних слів не потрібно говорити. Ми знаємо, чому ми тут, і цей тиск лягає важким тягарем на кожне з наших плечей.

- Лови. - бурмоче Рук, кидаючи в мій бік сокиру з довгою ручкою.

Я спокійно вихоплюю її з повітря, стискаючи деревинку в долоні, відчуваючи вагу зброї в руці. Лезо у формі долота блиснуло в ночі. І в моїй уяві з'явилися ідеї всіх способів, якими я міг би вбити когось цим.

Чуючи звук спотворених криків, коли Тетчер і Сайлас виходять із задньої частини своєї автівки, кожен з них несе половину тіла неспокійного Грега Веста. Він пручається, намагаючись вивільнити ноги, обмотані ізоляційною стрічкою.

Ми слідуємо за ними через мертвий двір, угору нестійкими сходами і через вхід до пастки, де ми знайшли Роуз.

Потрапити всередину було все одно що потрапити в машину часу. Востаннє, коли ми були тут, Роуз нерухомо лежала на тій самій підлозі, на яку ми кинули Грега. Дошки на підлозі скриплять під його вагою, голова б'ється об землю, коли він намагається перевернутися.

Тетчер і Сайлас чекали біля його будинку після того, як ми покинули карнавал, чекаючи ідеального моменту, щоб схопити його, коли він ішов до вхідних дверей. Якраз у той момент, коли він думав, що зможе закинути ноги на диван і ввімкнути спортивний канал, Тетч усе зіпсував. Схопив його і кинув у багажник.

Наслідки всіх його дій до цього моменту згущували повітря.

Проливаючи кров за нашу помсту. Приваблива шкала моральних компасів аби відчути полегшення помсти на наших душах. Якщо мене коли-небудь спіймають, я не пошкодую.

Навіть якби я згнив у тюремній камері до кінця своїх днів, це того варте.

Вони завжди будуть варті того.

Я був готовий почути слова Грега. Ми йшли за хлібними крихтами, і вони привели нас до людини, яку ми шукали. Мені просто потрібно було почути слова.

Рук зриває скотч з рота, звук шкіри, що рветься, і волосся луною лунає, і з рота тут же починає литися лайно,

- Що, чорт візьми, з тобою не так?!

- Як єдине ціле? Тетчер запитує: - Занадто багато речей, щоб порахувати.

Грег упирається ногами в землю, щосили намагаючись відштовхнутися від нас чотирьох. Насправді це якось жалюгідно, останні слабкі спроби людини-чоловіка.

- Ти хотів убити її, Грегу? - запитує Тетчер, ігноруючи його запитання. - Чи це була просто дурна удача, що в неї алергія на екстазі?

Цікаво спостерігати за кимось, хто до цього моменту був повністю впевнений, що ніхто ніколи не дізнається, що він зробив. Цікаво бачити шок у їхніх щурячих очах, і вони починають думати, о чорт, у мене проблеми.

- Я... я не знаю...

- Ми бачили флешку. - Я заважаю йому навіть намагатися це заперечувати. Я був тут не для того, щоб допитувати його або отримувати більше інформації про те, чим він займався. У мене було достатньо доказів, щоб знати, що поліція розгляне все, про що ми не подбали самі. Я прийшов сюди, щоб вислухати його зізнання.

Я був готовий стати суддею, присяжними, катом.

Як і більшість зла, замаскованих під людей, його маска тане просто з його обличчя. Він знає, що не може цього заперечувати, він знає про те, що ми бачили. Або ми визнаємо це, сподіваємося, що ми поважаємо його за визнання, або йдемо, як суки.

- Я вважаю, хтось із вас трахав її? Ось чому я перебуваю тут? Він знущається, перевертаючи своє тіло так, що він сидить на колінах, його сальне волосся трохи падає йому на обличчя, коли він плює на підлогу,

- Х був просто для того, щоб зробити її більш податливою для покупця. Її продали того дня, коли я забрав її з бібліотеки. Я не знав, що ця тупа сука помре від цього. Це коштувало нам грошей, які ми не повинні були втрачати.

Сліпа лють оволодіває Руком при звуці образ Роуз, яка користується можливістю познайомитися з Грегом. Він крутить битою, розмахуючи алюмінієвою палицею, наче ножем по маслу, і розчавлює нею бік Грега, через що той із різким гуркотом ляскає в повітрі.

Я мовчки сподівався, що він проткнув легеню.

- Ти не можеш говорити про неї. Не так, чортів шахрай.

Це був перший із багатьох болючих уроків, які ми викладаємо сьогодні ввечері нашому професору.

Він скиглить у групу, притискаючись лобом до бруду, очі схрещуються від пекучого болю. Тетчер бере підошву свого оксфордського черевика, вдавлює її в ті ж самі ребра, які щойно прийняли удар у вищій лізі, і жбурляє його на спину. Я відчув сором у грудях, тиск, що посилився в усьому тілі. Відчуваючи це у своїх руках, м'язах шиї та щелепи, моя лють зростала тим сильніше, чим довше він говорив.

- Думаєш, якщо мене вбити, стане краще? Ти будеш таким же поганим, як і я, тільки вбивцею. Це не поверне її! - Він кричить, слина летить із рота, як білі жуки. - Вона мертва. Нічого з того, що ви робите, не змінить цього.

Я чекав цього кілька місяців. Провів безсонні ночі, думаючи про те, що б я зробив, якби в мене була можливість дістати людину, яка забрала в нас Розмарі. Вибух спогадів грає в моїй голові. Про Сайласа, про Роуз, про все хороше, про все погане.

Це було те, що ніхто не отримав.

Ми знали, що вона пішла. Ми знали, що скільки б крові ми не пролили, вона не повернеться. Вона пішла.

Нам просто було наплювати.

Я роблю крок уперед: - Ні, не буде, - крутячи сокиру в руках так, щоб тупий кінець дивився назовні, - Але це змусить мене почуватися трішки краще. - Я встромляю кінець зброї йому в горло.

Звук розпалювання, що розбивається об дерево, розноситься нижнім поверхом будинку. Горло Грега розривається від удару тильною стороною сокири. Жорстока задуха, що вирвалася з його рота, змусила б мене зіщулитися, якби я не був так схвильований тим, наскільки це приємно.

Високочастотні зітхання і хрипи - це все, на що він здатен. Більше жодного слова не зірветься з його вуст.

Саме тоді Сайлас виходить уперед.

Руки спокійні, очі як вугілля. Він стоїть над Грегом, дивлячись на нього згори донизу, щоб побачити, який вигляд має жива людина, що втратила душу.

Похмурий Жнець відмовився від своїх обов'язків на сьогоднішню ніч, передавши їх Сайласу, щоб він міг засудити брудну душу до будь-якого пекла, що на нього чекало.

Це завжди було планом. Це завжди було його вбивством. Відплата, яку він відчув, мала компенсувати Роуз, тому що, на його думку, він мав бути там тієї ночі.

Роуз йшла додому з бібліотеки через сварку між ними. Я все ще не знав, чим усе скінчилося, але замість того, щоб чекати, поки Сайлас забере її, вона пішла сама.

Якими б не були його останні слова до неї, вони були сказані в гніві.

Я б усе віддав, щоб дізнатися думки, які крутилися в його голові просто зараз, коли він стояв віч-на-віч із людиною, яка покінчила з життям його дівчини.

З тонкою грацією він опускається на одне коліно поруч із ним, осідлавши його груди і притиснувши його до підлоги своєю вагою. Половиці заскрипіли від хвилювання, і нам залишалося тільки дивитися, чекаючи моменту, коли ми знадобимося Сайласу.

- Сподіваюся, дихати важко. Його голос звучить хрипко, коли він витирає пил із голосових зв'язок: - Сподіваюся, що кожний вдих відчувається як лезо бритви, що широко розпорює горло.

Його руки, широкі, великі й сильні, опускаються на обличчя Грега. Ковзаючи пальцями за череп, щоб утримати його нерухомо, і дозволяючи великим пальцям провести по повіках.

Грег кашляв і боровся за ковток повітря, страх смерті ставав дедалі очевиднішим, і він навіть не міг покликати на допомогу, яка могла б його врятувати.

Він звивається, відштовхуючись від землі, останні спроби людини, що збирається зустріти того творця, в якого він вірив. Ніколи більше не зітхнути.

- Я хочу, щоб ви пам'ятали цей страх у пеклі. Запам'ятай цей біль на віки, поки будеш заживо смажитися в ямах підземного світу.

З неймовірною силою він встромляє великі пальці в очниці Грега. Вдавлюючись у западини, впиваючись у ніжну шкіру повіки, просочуючись далі в губчасті м'язи ока.

Із грудей Грега вириваються гортанні крики, немов статичний телевізор. Біль, який змусив би будь-кого благати про пощаду. Проте Сайлас майже не здригається. Навіть коли кровоносні судини починають лопатися, дозволяючи крові бризнути на його груди, покриваючи його великі пальці, коли він виколює собі очі.

- Чорт, - шепоче Рук собі під ніс, стоячи поруч зі мною, а Тетчер дивиться на це так, ніби це якась демонстрація, і він має робити записи.

- Я сподіваюся, ти думаєш про неї, як ти міг би уникнути цього, якби ніколи не піднімав на неї руку. - Він продовжує, виглядаючи непохитним, наче він копається в персику, щоб вирвати кісточку з центру, м'яка плоть поступається його тиску.

Багряна рідина замінює западини його очей, цівки липкої крові біжать по щоках. Те, як він загинає великі пальці під оком, різко піднімаючи їх вгору. Коли Сайлас прибрав пальці з очей, це виглядало як ефект цифрового жаху.

Те, як очі Грега звисали з очниць на крихітних нервових закінченнях, погойдуючись від інерції лютих струсів його тіла.

Не кажучи більше ні слова, Сайлас обхоплює руками горло Грега і починає його стискати. Щоб покінчити з ним, потрібно чотири хвилини. За чотири спокійних хвилини до того, як його ноги перестануть рухатися, його горло перестане видавати горлові звуки, а його серцебиття повністю припиниться.

У ці чотири хвилини здавалося, що все скінчено.

На цей момент.

Разом ми допомагали виконувати інструкції Тетчера з очищення тіла, збираючи будь-які сліди нашого перебування тут, поки він топив тіло в хлорному вапні. Переконатися, що будь-які докази ДНК, які ми залишили на його тілі, розчинилися під дією хімікатів.

Як останній захід, щоб замести сліди, ми дозволили Руку облити його рідиною для запальничок, перш ніж підпалити Грега. Запах горілої плоті та смаженої крові затьмарив будь-який інший запах. Він звучав як запах смерті, і мій ніс усе ще відчуватиме його через багато років.

Я стояв біля будинку, чекаючи, коли тіло розпадеться, і курив цигарку об цеглу, коли Сайлас вийшов назовні в капюшоні й обличчям до неба, ніби він шукав її серед зірок.

- З тобою все гаразд? -запитую я його, видихаючи дим із легень.

- Я просив тебе залишитися на рік, залишитися на місці, ми з'ясували, хто це зробив, і ми зробили це сьогодні ввечері. Тож я більше не буду просити тебе залишитися. Він каже, все ще не дивлячись вниз від ночі: - Але я йду за Френком.

Я не образився на те, що він сказав. Він знав, що для мене означає бути тут. Довелося залишитися якомога довше в місті, яке виховало мене ізгоєм, із сім'єю, яка з самого початку привела мене туди. Я знав, що він просто намагався доглянути за мною.

Але я сказав йому, що залишуся, поки він не закінчить. Я пообіцяв йому.

І я б не зламав його. Навіть якщо це означало мати справу з травмою, пов'язаною з цим місцем.

Я підходжу до нього ззаду, кладу руку йому на плече: - Я з тобою до самого кінця. Я з тобою, Сі. І я мав на увазі це. Я буду тут до кінця, що б це не означало для нас.

Він киває, приймаючи мою відповідь: - Вона казала, що ти найбільше схожий на старшого брата.

Я нахмурю брови, у мене раптом перехоплює горло: - Що?

- Роза. Вона говорила, що ти взяв на себе роль старшого брата, щоб стати тим, ким ніколи не був. Завжди спостерігаючи, стежачи за тим, щоб нічого не сталося. Це була одна з її улюблених речей у тобі, тому що вона знала, що зі мною все буде гаразд, поки ти головний. - Слабка посмішка, коли він дивиться в ніч, кажучи мені те, чого я ніколи раніше не чув.

Я ніколи не розповідав Розмарі про свою сім'ю, але коли ти ростеш поруч із кимось, важко не помітити внутрішню роботу чийогось життя. Вона знала достатньо, щоб зібрати деякі речі воєдино.

Я дозволяю тиші взяти гору. Дати йому трохи простору, трохи часу, щоб подумати про те, що щойно сталося. Щоб спуститися з висоти адреналіну, яку ми всі відчували.

Десь у глибині душі я знав, що Роуз у хмарах сердиться на нас. Злитися на Сайласа за те, що він ризикував нашими життями, щоб помститися за того, хто вже мертвий. Я міг бачити її примружені очі й насуплені брови.

Але навіть у цьому разі ми могли б померти, знаючи, що її вбивцю спіткала та сама доля.

Цього було достатньо.

- Алістере! - кричить Рук зсередини будинку, проносячись через передпокій до переднього ґанку.

- Що? - запитую я, раптово повертаючись у стан підвищеної готовності. Готовий вирішити будь-яку проблему, що виникла.

- Ліра, вона зателефонувала мені в месенджері. - Він оголошує.

- Ліра Ебботт? Що вона хоче?

- Просто візьми, ось, - він суне мені свій телефон, даючи змогу мені взяти його і прикласти до вуха.

- Привіт? -говорю я, збитий з пантелику, - це сильне применшення.

Якщо вона дзвонить мені, щоб подражнити мене через Браяр, я дуже швидко дам їй зрозуміти, що зараз не найкращий час для цього.

- Алістере! О, слава богу. Я намагався зв'язатися з тобою протягом години. У мене не було твого номера, а в тебе немає Facebook, тому я просто почала дзвонити іншим хлопцям, сподіваючись, що ти...

- Ліро, що, чорт забирай, відбувається?

Я закінчую її незв'язну промову, сподіваючись, що вона зможе дістатися до суті.

- Це Браяр. Вона каже на вдиху: - Вона з тобою?

Я завдав достатньо покарань, щоб заробити титул у пеклі. Я наслав страх на більшу кількість людей, ніж міг порахувати. Біль у випадкових чоловічих тілах просто для розваги під час боїв.

Я прожив усе своє життя, майже не відчуваючи цього на собі.

Абсолютна паніка.

Я відчуваю це у своїх грудях. Наче хтось пронизує його ножами, кожен з яких обпікає і встромляється в мою плоть. Моє серце б'ється так сильно, що вся моя грудна клітка вібрує, а швидкий стукіт луною віддається у вухах.

Там теж дзвонить, як сирена. Так голосно і високо, що в мене ледь не лопнули барабанні перетинки. Шпильки та голки колють мої пальці, пальці ніг, усе оніміє менш ніж за двадцять секунд.

Наче я занадто довго занурювався у воду. Тримав голову під водою так довго, що, коли я виринув, хапаючи ротом повітря, моє горло обпекло, і мій мозок кричав, щоб я ніколи більше не залишався під водою так довго.

Я ніколи раніше не боявся.

І я уявляю, як жах відчувають інші.

- Ні. Вона не пішла з тобою на карнавал? Я справляюся.

- О Боже, Браяр. Вона починає плакати в динамік, захекавшись: - Після того, як ви, хлопці, пішли, я чекала біля туалету, і вона так і не повернулася. Я отримала повідомлення з її телефону, що вона йде до тебе додому, але вже майже друга година ночі, а вона ще не повернулася. Вона теж не відповідає на дзвінки, Алістере, що, якщо...

- Зупинись. - Мені не потрібно, щоб вона говорила слова. Я не хочу чути їх вголос.

Я знав, що вона збиралася сказати, і реальність того, що це могло бути правдою, змусила мене кинути. Я щойно дивився, як чоловікові викололи очі з черепа, і ледь не здригнувся.

Проте перспективи того, що Браяр викрадуть і, можливо, продадуть як секс-рабиню, було достатньо, щоб мій шлунок стиснувся в нападі. Я уявив, як вона бореться, роблячи все, що тільки може придумати, щоб захистити себе.

Тому що вона була бійцем, і я знав, що легко їй не піти.

Але навіть так, усе, що я міг бачити, це те, що вони використовують її. Доторкаються до неї. Пошкодять її.

- Зачекай, - кажу я вголос, і мій мозок починає кружляти. - Ти сказала, що вона написала тобі? Сказала, що піде до мене додому?

Лампочки вибухають усередині мого розуму.

Бажання вирвати швидко змінюється бомбою люті, яка вибухне за кілька секунд.

- Та чому?

- Я знаю, у кого вона. - Я кажу їй: - І я, блядь, уб'ю його за те, що він забрав її.

Браяр

Добро і Зло.

Рання концепція, про яку багато хто намагається сказати, має певну схожість.

Вони люблять говорити вам, що добро містить у собі все світло. Це ореол життя, яке не помиляється. Це звук плачу новонароджених, м'які пасма сплетеного золотого волосся і церковні лави в неділю.

У той час як зло є корінь гріха. Це істоти, які ховаються в ночі, крики з туманного лісу і крики ворон над свіжим м'ясом. У зла є образ. Це тінь, чорнота, забуття.

Усе ваше життя вони зображують їх для вас, тож, коли ви розвинете свій власний розум, ви зможете побачити різницю. Ви побачите когось і дізнаєтеся, чи злі його наміри, чи чисті.

Вони до біса неправі.

Зло не має фіксованого образу, як і добро.

Якби це було так, Алістер не ламав би двері свого родинного дому, готовий прорватися через пекло. Доріан не став би прив'язувати мене до стільця з кляпом у роті, нависаючи над ним зі злими намірами.

За світовими мірками, людина з майже докторським ступенем, король повернення на батьківщину, світло-коричневі очі, посмішка на мільйон доларів і гарно вбрана постать мала б бути моїм лицарем у сяйних обладунках.

А морально сірий брат, з холодними очима, з огидною репутацією, який вірить, що вбивство людей помститься за дівчину його друга, - це підступний негідник, готовий позбавити мене моєї невинності.

У той момент, коли я ступила в Голлоу Гайтс. У ту секунду, коли я почула про Алістера, він був представлений злим. Я сама винна в цьому, коли він стояв поруч з Істоном у тому класі.

Я взяла те, що вони говорили про нього, і зробила припущення. Звичайно, будь-хто при здоровому глузді подумає про нього як про поганого хлопця, побачивши, як він бере участь у вбивстві. І, можливо, це зробило його злим. Можливість стерти кого-небудь з лиця землі. Водночас, якби хтось убив мою маму, як Ліру, я не була такою впевненою, що не зробила б те саме.

Усе це місто перетворило його на те, чим він не був. Вони почали війну в його душі й очікували, що він знайде спокій. Шокований, коли він обрав насильство замість гармонії.

Виріс у сім'ї, в якій у нього не було шансів вижити, якби він не став жорстоким.

Мої очі сказали слова, які мій рот не міг вимовити, коли в полі зору з'явився Алістер, що прокрадався у вітальню з ворожістю у своєму різкому погляді.

Я думала, що його біла футболка розтане з його тіла, як вона розкинулася по його окреслених плечах і торкнулася його стрункої талії. Його волосся не було прибране з обличчя, натомість окремі пасма перетинали його лоб, наче він провів по ньому пальцями.

Його черевики стукали по підлозі.

Доріан ледь зрушив зі свого місця, помішуючи лід, що тане, у склянці з віскі, з презирством дивлячись на молодшого брата. Ствол пістолета, що впирається в шкіряне крісло.

- Я вже почав думати, що ти не з'явишся. Першим заговорив Доріан, спостерігаючи, як Алістер різко зупиняється, побачивши пістолет у своїй руці. Він стояв перед нами, його очі ковзнули по мені і знову по його братові.

Я знаю, що пухлина на моєму оці почала проявлятися, кров перестала текти по моєму обличчю годину тому, і я відчувала, наскільки жорсткою стала моя бровушка через запечену кров, яка там була.

Відмова дозволити йому доторкнутися до мене гарантувала пістолетний удар по обличчю, який залишив мене непритомною, здавалося, на кілька днів, але насправді це було всього кілька годин. Коли я прокинулася, я була прив'язана до цього стільця і слухала, як Доріан просторікує про те, як я помилялася.

Якою дурепою я була, віддаючи перевагу Алістеру, відмовляючи йому, коли він був кращим у всіх відношеннях. Як же він був приголомшений моєю нездатністю побачити це на власні очі. Він ходив взад і вперед переді мною, поки, нарешті, не вирішив сісти, змусивши мене повірити, що в нього був якийсь психотичний зрив.

Він повинен був мати.

- Що робиш? - запитує Алістер, стискаючи кулаки, зберігаючи холоднокровність, знаючи, що перебуває в невигідному становищі через вибухову зброю.

- Роблю те, що вмію найкраще, братику. Мені не потрібно обертатися, щоб побачити усмішку на його обличчі: - Беру те, що належить тобі. Беру те, що завжди було моїм.

У мене захворів рот від напруження навколо цієї тканини, обгорнутої навколо моєї голови, яка не дозволяла мені говорити що-небудь, окрім невдоволеного бурмотіння. Сльози защипали мої очі, і, хоча я намагалася зберігати максимальний спокій, я відчувала, як їхнє гаряче плесо тече по моїх щоках.

- Ти до біса мариш, Доріане. Ми більше не діти, і це не гра. Відпусти її. - заперечує Алістер.

Я відчуваю на собі погляд Доріана. - Вона гарна, чи не так? Він бурмоче, і мене хочеться вирвати від думок, які в нього в голові про мене. - Це була одна з перших речей, які я помітив у ній. Як її лук купідона абсолютно симетричний, а її очі сяють, як коштовності. Тоді їй довелося піти і все зруйнувати.

Скрип шкіри, що прогинається під його вагою, луною лунає по кімнаті, коли він встає, залишаючи віскі на бічному столику і тримаючи пістолет у домінуючій руці. Моє серце б'ється в такт його крокам, коли він вальсує за моїм стільцем.

Я відчуваю, як холодний метал пістолета притискається до мого волосся, як він малює візерунки на моєму черепі стволом, змушуючи мене здригатися від страху. Я спробувала всмоктати сльози, заглушити крики, але не могла винести стільки всього.

Я не могла повірити, що тут я можу померти. Затиснута між чоловіком, який мені небайдужий, і чоловіком, який його ненавидить.

- Про що, чорт забирай, ти говориш?

- Я бачив вас двох в оранжереї минулої ночі. Коли ти думав, що ніхто не дивиться. - Маячна лють вивергається з його рота, я відчуваю, як пістолет трясеться в моєму волоссі від сили його голосу: - Коли вона дозволила тобі торкнутися до неї! Нехай ти оскверняєш її. Як її тіло притулилося до твого, і я не міг повірити, що вона зробила щось подібне. Я не міг повірити, що вона обрала тебе. Я маю на увазі, - усміхається він, - якщо вона має такий гарний вигляд на копії, уявіть, який приголомшливий вигляд вона матиме поруч з оригіналом.

Він узяв ніч, яку я хотіла зробити особливою, і перетворив її на щось зловісне. Я ніколи не зможу думати про день народження Алістера, не думаючи про те, де стояв Доріан, спостерігаючи за нами. Як довго він залишався там.

- Вона не моя. Алістер каже, відмовляючись дивитися мені в очі: - Вона всього лише дівчина. Ти зруйнуєш своє життя, свою спадщину заради дівчини, яка нічого для мене не означає.

Я морщюся від його слів, відводячи від нього очі, щоб дивитися в землю. Мої груди боліли так сильно, бо я можу померти, нічого не значачи для того, хто значить для мене більше, ніж він мав би.

- Вона була моєю першою! - Доріан реве, мій хребет трясеться від страху. - Я побачив її першим! Вона мала бути моєю, а ти забрав її в мене!

Я не була впевнена, чи було збентеження викликане струсом мозку, в якому я був упевнений, чи словами, що виходили з його рота.

Я відчула, як його рука притиснулася до моєї голови, злегка скрикнувши, коли він опустив голову на моє волосся і глибоко вдихнув: - Я бачив її в перший же її день у Порожніх висотах, - бурмоче він, ніби розмовляючи зі мною. - Я знав у той момент, я повинен був мати її. Я повинен був отримати тебе, Браяр.

Усе, що я чула, це те, як він піднімав пістолет, звук його ударів об щось тверде знову і знову, коли він продовжував: - Але ти вибрала його! Ти розсунула ноги для мого додаткового! Він ніщо порівняно зі мною!

Ця фантазія, яку він побудував у своїй голові про нас, швидко завалилася без мого усвідомлення. Тільки поговоривши з ним двічі, я ніколи не знала, що він спостерігає за мною. Розпалювання галюцинацій, у яких я не хотіла брати участь.

У мій перший день, коли я відчула, що хтось дивиться, це був він. Голки і шпильки пронизували мою шкіру, коли я думала про всі ті випадки, коли я відчувала, що хтось дивиться на мене, і як я думала, що це був Алістер.

Пістолет повертається до моєї голови, сила ствола впивається в мою шкіру, і я відчуваю, як тремтить моє тіло. Моє серце калатає. Піт тече по моєму лобі.

- Доріан... - починає Алістер.

- Я бачу, як ти дивишся на неї! Наче вона належить тобі! Татуювання на пальці! Ти відзначив її! Він практично кричить: - Ти не заслуговуєш на неї, ти нічого не заслуговуєш. Ти просто щур із водостоку, запасний варіант на випадок, якщо я зазнаю невдачі. У тебе нічого не вийде!

Температура підвищується в міру того, як його рухи стають більш шаленими. Зворотний відлік бомби Доріана Колдуелла наближається до потужного вибуху.

- Доріан! Послухай мене, - він робить крок уперед, укладаючи перемир'я, - ми можемо допомогти. Тобі не потрібно цього робити.

- Мені не потрібна клята допомога! Я хочу її! - Я здригаюся: - І якщо я не можу отримати її, то й ти не можеш.

Усе так швидко рухалося, гарячі слова, квапливі рухи. Усе крутилося на прискореному перемотуванні вперед, і саме тоді все вирішило сповільнитися. Мені здавалося, що я провалилася під поверхню басейну, впала на дно і просто сиділа в глибині. У воді все було повільніше.

Я дивилася, як Алістер рвонувся вперед, слово - Ні - зірвалося з його губ.

Порив дихання вирвався з мого рота в уповільненій зйомці, я заплющила очі, перш ніж кінець покотився до мене.

Я думала, що у мене будуть спалахи мого майбутнього, мого минулого, всього того, чого я ніколи не відчула, але замість цього я просто побачила його. Я побачила його і задумала світ, у якому я могла б любити його без наслідків.

Як він кинувся до мене, як страх і біль розцвіли на його обличчі, як щойно виросла троянда. Троянда розцвіла якраз перед холодною зимою, де вона скоро загине. Я задавалася питанням, чи став він після моєї смерті таким самим, як Сайлас, чи я справді була для нього ніким.

Я бачила, як він був хлопчиком до уроку, до того, як його намалювали як обличчя зла. Я побачила те, що вони всі забули, що він був вірним, зробленим із плоті й крові, з кривими посмішками й оніксовими очима.

Під усім цим хлопчик із мріями, з друзями, які сміялися.

Хлопчик, який колись любив свого брата.

І я подумала, як мені пощастило в той момент, що я бачу в ньому всього лише хлопчика.

Постріл із гармати пронизав мої вуха, розірвавши барабан усередині. Теплі, вологі бризки рідини вкрили моє обличчя, і я очікував, що буде більше болю.

Мої очі відкрилися, але я все ще міг бачити.

Я, мабуть, привид, вірно? Я не очікувала, що це станеться так швидко, я думала, що буде світло, ворота, через які мені потрібно пройти.

Замість цього Алістер упав на коліна перед стільцем, повільно тягнучись руками до мого обличчя.

- Браяр, Браяр, Браяр.

Браяр

Браяр

Браяр

Це було так реально, моє ім'я злетіло з його губ, луною відлунило в моїй голові, коли кляп з мого рота було знято, і краватки, що прив'язували мене до крісла, відпали. Я відчула, як його руки, гарячі, як вугіллячко, притулилися до моїх щік, спрямовуючи мою увагу на його погляд.

Світ знову почав рухатися нормально. Я виринув на поверхню якраз вчасно, щоб почути гортанні стогони болю і шаркання ніг.

- З тобою все гаразд, - прошепотів він, - Усе буде гаразд, Маленька Злодюжка.

Немов я була пір'їнкою, він підхопив мене на руки і притиснув до своїх грудей. Мій ніс шукав заспокійливий запах його одеколону і уткнувся головою в його шию, коли він ніс мене. У гонитві за цим запахом.

Мій зір був нечітким, але я могла бачити лежачого на землі за кріслом, на якому я щойно сиділа, лежачого Доріана. Лежачи на боці, з широко розплющеними очима, стискаючи плече, де його білий ґудзик був забруднений кров'ю. Так багато крові, що це не виглядало справжнім. Просочуючись між його пальцями, поки він хитався на підлозі від болю.

Незадовго до того, як мої очі закрилися, я побачив їх.

Вітальнею рухалися три тіні, одягнені в чорне, і, як завжди, діти темряви прийшли захистити своїх.

Алістер

Душ відключився двадцять хвилин тому.

Я хотів дати їй час. Дозволити їй усе увібрати, нехай пил осяде, і я знав, що як тільки вона вийде, адреналін витер її до знемоги.

Перебування в гостьовому будинку в Тетчера означало, що в неї буде окрема спальня без будь-яких незручних розмов, де я сплю. Хоча я знав, що їй потрібне місце, я не дозволив би їй сьогодні спати в гуртожитку.

Тільки сьогодні ввечері я хотів, щоб вона була під одним дахом зі мною. Мені потрібно було переконатися, принаймні, сьогодні ввечері, що вона в безпеці.

Скрип дверей у ванну змусив моє коліно перестати підстрибувати, досить довго, щоб слідувати за її довгими ногами, з-за неї валив пар. Сорочка і боксери, які я дав їй вдягнути, були на кілька розмірів більші за її розмір, і вони проковтнули її тіло.

Богиня. Ангел. Усе хороше залишилося в злому світі.

Акуратно схопив її мокре волосся і потягнув його вбік, даючи мені чіткіше уявлення про синці на її оці.

Тоді я ненавидів себе більше.

Що я був причиною того, що дівчині, яка уособлювала все, чого я коли-небудь хотів, заподіяли біль. Дівчина, яка мала все, що мені потрібно, і я надто боявся прийняти. Тому що, як сказав Доріан, я нічого не заслужив.

Це все, чого мене вчили. То як же я міг повірити хоча б на секунду, що ми з Браяр могли бути кимось?

Дивлячись на яскраво-багряну рану і подряпину на її обличчі, я опустився на саме дно. Я не сумнівався, що більше турбувався про цей синці, ніж про мого брата, що стікав кров'ю на підлозі.

Навіть незважаючи на те, що сьогодні вночі, коли я дивився на Доріана, я побачив себе. Син, якого виростили таким, яким він ніколи не хотів бути.

Він був іншою крайністю.

Піднятий під тиском наступника, мусить бути досконалим, ніколи не дозволяти зазнати невдачі, бо, якщо він це зробить, вони замінять його. Я знав, який це тиск для маленької дитини, і це завдало їй такої ж шкоди, як і мені.

І в той момент я ненавидів його трохи менше, тому що вперше я мав до нього стосунок.

У мене болить голова від наслідків, з якими я знав, що матиму справу завтра. Відповідаючи на запитання наших батьків, слухаючи, яку історію вони вигадують, щоб приховати все це.

Але зараз я б дозволив хлопцям зайнятися доставкою Доріана в лікарню, а з усім іншим розберуся вранці. Зараз я хотів переконатися, що з нею все гаразд.

Що вона вибереться з цього з якоюсь нормою.

- Ліжко чисте, двері замкнені. - Я встав зі стільця, не в силах дивитися на неї довше кількох миттєвостей. - Я буду прямо в коридорі, якщо тобі що-небудь знадобиться протягом ночі.

- Алістер? - Вона шепоче, зупиняючи мою прогулянку до дверей одним лише звуком її голосу.

- Так?

- Мені шкода.

Мені шкода.

Наче це була її провина. Наче вона могла щось зробити, щоб зупинити мого брата. Навіть якби вона не трапилася мені на шляху, він все одно зробив би це. Можливо, навіть досяг успіху у своїй меті зробити її своєю.

Я хитаю головою: - Стоп, це не твоя вина. Не роби цього. - Я видихнув: - Доріану потрібна допомога. Він їбанутий у голову. Не вибачайся, ти не зробила нічого поганого.

Сльози течуть по її щойно вимитому обличчю: - Мені не шкода його. Я шкодую про те, що трапилося з тобою в дитинстві, що зробило тебе такою. Через це тобі довелося застрелити свого брата заради мене.

Я хотів піти.

Я повинен був піти.

Але я фізично не міг утриматися від руху до неї. Немов гравітація тягнула мене до неї, відмовляючись відпускати, поки моя рука не торкнулася її обличчя, витираючи сльози з її обличчя.

- Технічно, я не стріляв у нього, - м'яко посміхаюся я, - це зробив Сайлас.

Сміх, якого вона, ймовірно, не очікувала, виривається з її горла: - Ти знаєш, що я мала на увазі.

Ми стояли там, поки я тримав її обличчя, дивлячись один на одного, і я думав про все, що зробив із нею до цього моменту. Як нижче за все це я просто намагався знищити її, тому що вона уособлювала те, чого в мене ніколи не було.

І, як і у випадку з Доріаном, якщо я не міг роздобути її, ніхто не міг.

Як просто зараз, усе, що я хотів, це справді мати її. Не просто для ігор, більше, ніж гра. Але я хотів, щоб вона сміялася.

Я хотів проковтнути їх цілком і подивитися, чи зцілять вони всю лють у моїй душі. Я хотів зануритися в спокій, який наставав, коли я був поруч із нею після сексу, коли ми ліниво малювали кола на тілах одне одного, і ніщо інше не мало значення, крім рівного звуку її дихання на моїй шкірі.

Я знав її страх, але я хотів знати, що нею рухало.

Що змусило її посміхнутися, чому вона завжди носила одну й ту саму пару туфель і ким хотіла стати, коли виросте. Я хотів бути більше, ніж людина, яка налякала її.

Я хотів бути чоловіком, якого вона могла б полюбити, навіть якби я й гадки не мав, що це означає для мене.

- Ти залишишся зі мною сьогодні ввечері? Я... я просто, я не...

- Так. - Я не даю їй договорити, їй це не потрібно.

Вона забирається в ліжко першою, рухаючись плавно і тихо. Її довгі кінцівки окреслювали випадкові візерунки на бавовняних хвилях, ковзаючи морем темно-синьої тканини з грацією, яка трохи нагадувала мені акулу, яка легко ковзає глибоким синім океаном.

Я скинув туфлі, потягнувся за голову і зняв сорочку, кинув її на підлогу і пробрався на свій бік ліжка. Я підсовую подушку під голову, лягаю на бік, так що ми дивимося один на одного.

- Я завжди хотіла братів і сестер. - Вона каже: - Бути єдиною дитиною самотньо, і я думаю, саме тому мені було так важко заводити друзів. Я завжди почувалася самотньою, і хоч би як дивно це звучало, я не почувалася тут так. Навіть коли ти і твої друзі були лютими придурками.

Я хихикаю, мої груди здригаються від тепла.

- Брати й сестри переоцінені. - Я жартую. - У мене ніколи не було брата чи сестри, як у більшості людей. У мене був кровно пов'язаний старший брат, але це не робило нас братами і сестрами.

- Але в тебе є Рук, у тебе є Тетчер, Сайлас. - Вказує вона.

- Ага. Вони в мене є.

Це були мої брати. Сім'я, яку обрали. Хто прокинувся і вирішив бути частиною мого життя щодня.

- Доріан, - спотикається вона, - з ним усе буде гаразд?

Я зітхаю: - Так, Сайлас щойно зачепив м'яз плеча. Йому знадобиться переливання крові і трохи рідини, але з ним усе буде гаразд.

Вона киває, приймаючи мою відповідь, і я бачу, що полегшення від того, що він живий, приносить їй полегшення. Незважаючи на те, що він мало не вбив її, вона все одно не хотіла, щоб хтось помер через неї.

Якби я хотів її. Якби я справді хотів її, я мав би переконатися, що вона знає мене. Більше, ніж просто те, що я хотів, щоб світ побачив.

- У нього гемофілія.

- Що?

- Доріан. Він народився з рідкісним захворюванням, званим гемофілією, просто його кров не згортається так швидко, як у звичайних людей. Коли йому було сім, він був на тренуванні з лакросу і отримав удар по ребрах, що не було проблемою для більшості дітей, але він потрапив у лікарню з сильною внутрішньою кровотечею.

Я пам'ятаю, як мої батьки говорили про це. Я пам'ятаю, як уперше почув це і подумав: - Я ненавиджу, що мій брат хворий. - Що я хотів би виправити його.

- Саме тоді вони дізналися, і мій дідусь, Аларік, відмовився дозволити імені Колдуелл спочивати на плечах хворого хлопчика. Що, якщо він помер? Що, як він не зможе розпоряджатися всіма активами, які мав успадкувати? Принаймні, він сказав моїм батькам, що їм потрібен запасний варіант на випадок, якщо щось трапиться.

Я до біса ненавидів говорити про це. Я ненавидів думати про те, яким спустошеним я був у дитинстві, коли дізнався, навіщо я народився. Я ненавидів те, як нікому не було діла до того, як мені розповіли. Як це було просто те, з чим я мусив жити.

- Алістер... - бурмоче вона з сумом у голосі.

- Тому мої батьки фактично зробили мене в чашці Петрі. Генетично модифікували свої гени, щоб у мене була точна група крові, щоб я від початку був точною копією свого старшого брата. Щоб у разі чого я міг здати йому кров, пожертвувати орган. Я тільки народився, щоб бути запчастинами. Спадкоємець і запасний - так називав нас мій дід. Мені здавалося, що мій голос обірвався ближче до кінця, ніби весь бензин у моєму баку нарешті скінчився. Тепер я працював на порожньому місці.

Я змушую себе подивитися на неї, подивитися їй в очі: - Я хотів убити себе відтоді, як дізнався. Я не хотів жити життям, у якому я мав бути лише резервною копією. Додатковий. Важливо тільки в тому разі, якщо потрібен був орган. Ніхто не заслуговує на таке життя. А потім я зустрів хлопців і...

- Вони дали тобі привід жити. - Вона закінчує, вириваючи слова, які я не хотів вимовляти, з рота. Знати, що я визнаю вголос, що мені хтось потрібен, нелегко.

- Ага. Вони зробили.

Її рука простягається вперед, прибираючи моє волосся з обличчя, запускаючи пальці в мої темні локони.

- Я рада, що ти зустрів їх. Я рада, що ти живий, Алістере.

Щось сталося всередині мене в той момент.

Усі ці темні хмари накрили мене, і пішов дощ. Дощ, який сильно і швидко падав на внутрішню частину моїх грудей, змочуючи орган, який, як я думав, зморщився і помер.

Моє серце було пустелею. Пустельний, сухий, без виховання та догляду. Нічого, окрім піску та палючої спеки. І щойно пішов дощ, перший раз у житті. Удари більше не були болючими, а гладкими, такими, якими завжди мали бити.

- Коли я вперше побачив тебе на тій вечірці, - я роблю паузу, не знаючи, як пояснити свої почуття, - ти змусила мене відчути себе живим. Ти схвилювала мене. Ти наелектризував мене так, як ніхто раніше.

Те, як вона стояла посеред цього танцполу, оточена людьми, дим, що падав їй на обличчя, і спалахуючі вогні тільки дали мені частини її обличчя. Незважаючи на все це, я все ще міг ясно бачити її.

Її руки пробігають колами по моїх грудях, витягаючи слова з мого горла: - І сьогодні ввечері, коли я побачив тебе в тому кріслі, все, про що я міг думати, це останні слова, які я тобі сказав. Як я дозволив своєму минулому диктувати, як я до тебе ставлюся. Я ніколи ще не був таким до біса... - я міцніше стиснув руки, - наляканий і ненавиджу це. Я більше ніколи не хочу почуватися так. Я відмовляюся почуватися так знову.

І я мав на увазі це. Я більше ніколи не відчую цього. Я б не дозволив їй опинитися в такому становищі.

- Ми не можемо передбачити майбутнє, Алістере. І боятися це нормально. Страх не робить вас слабким, а дозволяє йому зупинити вас.

Я думав про це.

Як вона була визначенням цієї заяви. Навіть попри те, що психологічно я змусив її пройти через пекло. Я налякав її, вона ніколи не переставала битися зі мною. Ніколи не дозволяла цьому заважати їй рухатися вперед.

- Я прорвуся крізь небо, розірву небесну браму, якщо це те, що потрібно, щоб уберегти тебе від небезпеки знову. Їм доведеться підняти пекло, щоб перешкодити мені захистити тебе. Ти розумієш?

Вона киває, дивлячись на мене, очі сповнені втоми. Я притягую її ближче до свого тіла, обвиваючи її руками так, що її голова покоїться на моїх грудях.

- Поспи трохи, Маленька Злодюжка.

- Що це означає для нас? Я не хочу бути тією дівчиною, якій потрібен ярлик, але мені просто потрібно знати, що я значу для тебе. - Її губи ковзають по моїй оголеній шкірі, поки вона говорить, відволікаючи мене на мить.

Я не буду їй брехати, і я сподіваюся, що врешті-решт вона зможе прийняти це.

- Я не знаю, що все це означає, якщо бути чесним, Браяр. Я не знаю, як описати, як, коли я поруч із тобою, моє серце ніби вперше б'ється, або ти змушуєш мене почуватися живим. - Мої брови хмуряться, коли я продовжую: - Я не знаю, як це сприймати, що це означає для тебе, для мене, для нас.

І це була найважча частина.

Звідки мені було знати, що таке любов, якщо мені її ніколи не показували? Коли мене ніколи не вчили, як приймати чи давати? Моя версія турботи про інших полягала в тому, щоб бити Рука, коли йому потрібно було завдати болю, допомагати Тетчеру оббілувати оленя і дозволяти Сайласу стріляти з моїх рук консервними банками.

Для Браяр цього було недостатньо, вона заслуговувала на більше.

- Але я знаю, я одержимий тим, як ти відчуваєш себе притиснутим до мене. Те, як кривиться твоя губа, коли ти злишся, змушує мене хотіти розлютити тебе, просто щоб побачити це. Я постійно злюся, коли чую, як інші люди змушують тебе сміятися, мені хочеться заподіяти їм біль, бо на мить вони зробили тебе щасливим, а це хочу робити я.

Вона посміхається моїй шкірі, поки я продовжую.

- І просто зараз я міг би залишитися тут на все життя, просто відчуваючи, як частішає твоє серце. Не знаю, що я можу тобі дати, але все, що від мене залишилося, все, що в мене є, належить тобі доти, доки ти цього хочеш.

І я це мав на увазі. Кожне слово. Хоча я не був упевнений, що зробив величезну помилку, так відкрито розкривши свої карти.

Настає пауза, перш ніж я відчуваю її губи на своїй шкірі в ніжному поцілунку.

- А якщо я захочу назавжди?

- Тоді це назавжди, Маленька Злодюжка.

- Це дуже схоже на кохання, Алістере Колдуелл.

Шпильки встромляються в мою шкіру, як повне оніміння тіла, яке долає мене. Хвилі умиротворення осідають на моїх плечах, і мене засмоктує ейфорія, що приходить від того, що я поруч із нею.

Ніяких убивств. Немає історії. Ні, брати психи. Тільки я, хлопець, який зробить усе, щоб ця дівчина була поруч із ним.

- Це щось. - Я бурмочу, притискаючись губами до її маківки і глибоко вдихаючи, наповнюючи легені її ароматом.

- Тоді це все, що має значення. Це все, що мені потрібно. - Вона шепоче: - Решта все одно просто пух. - Я дивлюся на свої ініціали, що прикрашають її палець, злюся, що поставив їх на середній, а не на той, що просто ліворуч.

- Що б ти не дав, я хочу все це. Усе темне, усе страшне. Я хочу це. Назавжди.

Так само тіньове дитя дізналося, що вам не потрібно виходити на світло, щоб знайти щастя. Вам просто потрібно знайти людину, готову зробити крок у сіру зону.

- Це твоє. Кожна викривлена частина мене. Твоя, Маленька Злодюжка. Сподіваюся, тобі подобається грати в тіні, ми залишимося тут на деякий час.

Браяр

Знадобився тиждень до Різдва, щоб нарешті впізнати тіло, спалене в місцевому будинку вечірок. Того тижня студенти і викладачі зібралися разом у засніженому дворі, щоб встановити пам'ятник Грегу Весту.

Проходячи повз повітряні кулі, картинки, листівки "Ми сумуємо за тобою" та інші пам'ятні речі, я не могла змусити себе пожаліти його. Людина, яка жила сама і допомагала продавати дівчат у сексуальне рабство.

Мої пальці були міцно стиснуті навколо двох горняток кави, коли я плечем штовхнула важкі двері до їдальні, пробираючись крізь ряди, аж доки не побачила Ліру, яка втупилася носом у книжку, а сидіння перед нею порожнє для мене.

- Дикий перший семестр, так? -говорю я, опускаючись на стілець і підсуваючи до неї додаткову чашку.

- Склала іспити, була свідком убивства, вчинила підпал. Я б сказала, що це для книжок. Вона піднімає очі, дякує мені за каву.

Я не була впевнена, як називається зв'язок через хаос, але ми з Лірою перетворили наше самотнє товариство на щось вічне. Після всіх негараздів, які ми пережили в минулому семестрі, я не могла уявити, як проживу дні, що залишилися в коледжі, без неї.

- Ти бачила копів у кампусі? Я чула, що вони брали інтерв'ю в дівчат, які дружили з Кораліною. Просто було занадто багато зниклих безвісти і мертвих тіл, щоб вони не могли в цьому не розібратися. - каже вона, перегортаючи сторінку у своїй книзі.

- Ага. - Жах наповнив мій шлунок: - Зрештою це повинно було статися.

Усе в тому, як ми з Алістером вели справи, було абсолютно протилежним. Але це не означало, що я почала піклуватися про нього менше, це не означало, що моє занепокоєння тим, що він потрапить до в'язниці, зменшилося, тому що ми щойно пішли на наше перше побачення кілька тижнів тому.

Я знала, що в мене з ним глибокий, глибокий зв'язок. Наші душі пов'язані через різні типи невидимості, які ми відчули в дитинстві. Але саме в День Подяки я зрозуміла, що кохаю його.

Коли він увійшов до квартири Томаса у штанах і розстебнутому ґудзику, несучи пиріг, який бабуся Тетчера змусила його принести. Я бачила, як він вийшов зі своєї зони комфорту заради чогось, що зробило мене щасливою.

Усе, що я хотіла, це щоб він зайшов, іншого я й не очікував.

Ми провели день разом, і здавалося, що справжня, нормальна пара зробила б це. Допомагав на кухні, поки Томас розповідав історії своєї юності, і ми намагалися спілкуватися. Незручна напруга тривала тридцять хвилин, але вона швидко розсіялася, щойно Алістер почав звикати до ситуації.

Я любила його через те, що знала, що він здасться, щоб захистити мене. Для того, щоб зробити мене щасливою. І хоча я ніколи не почую від нього цих трьох маленьких слів, я знаю, що він їх відчуває.

Алістер Колдуелл ніколи не буде людиною, яка обсипає мене гарними словами і віршами про кохання. Людина, яка говорить про кожну емоцію, яку вона відчуває, або та, яка каже, що я люблю тебе. Але він людина, яка піде крізь снігову бурю тільки для того, щоб пригостити мене пирогом із закусочної Тіллі під час фіналу. Людина, яка зламає носи таким чоловікам, як Істон Сінклер, за те, що вони не залишать мене в спокої.

Він людина дика і безпечна. Ідеальний баланс, щоб я почувалася живою, але водночас у безпеці. Єдиний препарат на планеті, який корисний для вас. Ліра мала рацію, у тій закусочній.

Я не була тією дівчиною, яка просто хотіла комфорту. Мені потрібен був виклик. І це те, що він був. Завдання кожен божий день.

Я не знала, коли це трапилося, коли ненависть і похіть змінилися коханням, коли моє серце почало малювати його ім'я на внутрішніх стінах не з огидою, а із захопленням.

Було б просто жахливо, якби хлопець, з яким я щойно почала зустрічатися, потрапив до в'язниці за вбивство, але, перебуваючи з ним, я знала, що йду на цей ризик.

- Отже... - починаю я, простягаючи руку до спини і витягуючи акуратно загорнутий подарунок. Прямокутна коробка прикрашена обгортковим папером чорного і фіолетового кольорів.

- Браяр! Я думала, ми сказали ніяких подарунків! Вона лається.

- Я повинна була тобі дещо принести. Я бачила це, і це було занадто прекрасно. Він практично зістрибнув з полиці.

Маленька біла брехня. Я зробила це на замовлення, але їй не потрібно було про це знати.

- Я думала, що зможу тебе здивувати. Вона дується, витягуючи набагато більшу коробку і зрушуючи її через стіл до мене.

Ми сміємося, розуміючи, що належимо до того типу людей, які не можуть не дарувати подарунки тим, хто нам небайдужий.

Разом ми починаємо відкривати наші відповідні подарунки, всередині мого м'який червоний пуловер. Вінтажний матеріал змушує мої пальці ніг стискатися від щастя, і я проводжу пальцями по вишивці спереду, яка говорить: - Товариство одинаків.

Якби я вже не носила те, що здавалося десятьма шарами одягу, я б одягла це, ось як сильно я любила це.

Подарунком Ліри був срібний браслет із підвісками, чотири підвіски вже прикрашали ланцюжок. Милий жук, вишенька, ножик за її одержимість "Мислити як злочинець" і ворон для Едгара Аллана По, її коханця.

Я підходжу до протилежного боку столу, обхоплюю її руками і міцно притискаю до свого тіла. Я була безмежно вдячна за те, що моїм першим другом був хтось на кшталт Ліри.

Ми сиділи, надолужуючи згаяне, за філіжанкою кави, плануючи цілий різдвяний кіномарафон і насолоджуючись товариством одне одного.

Тільки коли я отримую повідомлення на свій телефон, я повинна піти. Текст був простий,

Лабіринт о п'ятій.

Я сказала Лірі до побачення, не те щоб я не побачу її сьогодні перед тим, як ми всі поїдемо на різдвяні канікули.

Не в силах впоратися з хвилюванням, що вирує в животі, або з метеликами, що пурхають там, я швидко виходжу з їдальні. Мчу через територію школи в бік округу Берслі.

Сніг валив важко, величезні сніжинки падали на й без того білу землю. Відбитки мого взуття залишають за собою слід, коли я почала легку пробіжку. Моє дихання виривається видимими хмарами диму.

Я облетіла стіну будівлі, прямуючи до входу в Лабіринт, востаннє, коли я була всередині, я намагався вибратися, тепер я мчала через півкола, готовий побачити, хто чекає на мене в центрі.

Сосни несли вагу снігу, їхні темні голки все ще стирчали з-під них, даруючи мені першу зиму в моєму житті і роблячи її прекрасною. Я зупинилася, коли пробиралася через останню частину лабіринту.

Алістер стояв, глибоко засунувши руки в темні джинси, капюшон натягнувся на голову, щоб захистити обличчя від негоди, шкіряна куртка поверх чорного худі.

Він різко контрастував із білизною, що падала навколо нього, стирчала, як хворий палець.

Сніг хрустів під моїми ногами, змушуючи його підняти погляд у мій бік. Я була майже приголомшена тим, наскільки несправедливо приголомшливо приголомшеним він стояв там. Усе зникло, коли він подивився на мене, коли трохи сонячного світла падає на його очі, вони стають такими блискучими, майже прозоро-чорними. Як ідеально потерте морське скло або вода в струмку, що біжить по камінню.

Я повільно йду до нього, а він сидить абсолютно нерухомо, уважно стежачи за кожним кроком, і щойно я опиняюся на відстані, він атакує. Обвиваючи тонку руку навколо моєї талії і притискаючи мене до свого тіла.

Немов вітаючи, він опускає голову до мого волосся, вдихаючи мій запах, перш ніж сказати:

- Привіт, Маленька Злодюжка.

Мені подобається, як моя шкіра зігрівається, коли він говорить, зігріваючи мене зсередини.

- Колдуелл. - Я відкидаюся назад, відстороняюся, щоб подивитися на нього знизу-вгору. Я обхоплюю його талію під шкіряною курткою, зігріваючи руки. Ось що потрібно, щоб я почувалася в безпечному місці.

- Бачиш усіх копів у кампусі? - недбало запитую я, хоча від цього в мене перевертається шлунок.

-Так. - Він легко говорить, дивлячись на мене зверху вниз: - Це був ризик, про який ми знали ще до того, як зробили це. Я не буду вибачатися за це, якщо вони дізнаються, що сталося, але я сумніваюся в цьому.

Меншого я від нього й не чекала. Це була єдина річ в Алістері, яка не змінилася відтоді, як я зустріла його, він ніколи не вибачався за те, ким він був. Ви або приймали його таким, яким він є, або ненавиділи його за це.

- Все ще працюєш над Френком?

Він недбало киває у відповідь. Мені не потрібно було, щоб він змінювався, мені не потрібно було, щоб він говорив мені, що кохає мене, або обсипав мене квітами. Але я попросила правду, якою б кривавою вона не була, він пообіцяв, що не буде мені брехати.

І він дотримав цієї обіцянки.

Він розповів мені все. Усе, що вони робили до Грега, усе, що трапилося з Роуз і що вони планували зробити з мером. Наразі це було не так уже й багато, тому що вони чекали, коли Сайлас вирішить, що робити далі.

Усе, що вони знали, це те, що йому це не зійде з рук, і його час скоро прийде.

- Я боюся. Мені не подобається нічого не знати. - шепочу я, кладучи підборіддя йому на груди, відпочиваючи там.

Його пальці заправляють моє волосся за вуха, а великі пальці проводять по моїх вилицях.

- Я не знаю, куди ми підемо звідси, Браяре, або що станеться, але я знаю, незважаючи ні на що, я буду захищати тебе. Я захищатиму це. - каже він, заспокоюючи біль, який застряє в моєму серці, коли я думаю про те, що його забрали або, що ще гірше, він помер.

Голлоу Гайтс виявився зовсім не таким, як я собі уявляла. Усе, що я планувала, навіть близько не відповідало тому, що я отримала. Ніколи за мільйон років я не думала, що стоятиму тут. Ніколи не думала, що буду дівчиною, яка захищає вбивць.

Я думаю, деякі люди просто народжені, щоб працювати зі злочинцями. Я припускаю, що ця людина - я.

- Кумедно, я думала, коли приїхала сюди, що все це має сенс. Що я хотіла зробити зі своїм життям, де я хотіла опинитися пізніше в житті. - Я засинаю: - Зі мною ніколи раніше не траплялося нічого хорошого, тому я ніколи не думала, що щось хороше стане можливим для мене в майбутньому. Але мені починає подобатися з'ясовувати це по ходу справи.

- Так? Ти й гадки не маєш, який вигляд має твоє майбутнє? - запитує він, піднявши брову, і в його очах пустотливий вогник, немов зірки на нічному небі.

- Я маю на увазі, - саркастично зітхаю я, - думка про те, що ми з тобою шукатимемо квартиру наступного року, звучить не так уже й погано. Було б непогано пройти стажування в програмі з науки про дані, влаштувати для вас вечірку з нагоди дня народження-сюрпризу...

- Браяр. - Він гарчить, перебиваючи мене.

- Ніяких днів народження? - запитую я з усмішкою.

- Ніяких вечірок. Мені сподобалося, як я провів цей час, - нахиляючись до мого обличчя, водячи своїми теплими губами по моїх, - трахаю тебе.

Жар спалахує між моїми ногами, цей тупий біль, який ніколи не минає, посилюється, і я раптово думаю про все, що ми могли б зробити в цьому лабіринті. Я грайливо кусаю його нижню губу.

- А ви, містере Колдуелл? Є ідеї на майбутнє?

- Продовжую казати моїм батькам, щоб вони засунули свої ділові починання їм у дупу. - Він хмикає, і я не можу стримати сміх: - Переконатися, що хлопчики не опиняться у в'язниці і не витрачатимуть кожну хвилину, яку я можу, намагаючись знайти нові способи налякати тебе.

Я подумала про те, як ми востаннє займалися сексом на шкільній парковці опівдні, коли студенти гуляли кампусом. Тоновані вікна захищали нас від очей, але це підпалило мене, думаючи, що вони можуть бачити мене, як я обвиваю стегнами його талію, коли він знову і знову входить у мене на задньому сидінні своєї машини.

Він знав, що я люблю перевіряти межі, і я достатньо довіряла йому, щоб дозволити йому це робити.

Мій безпечний кайф.

Мій викид адреналіну.

- Досі не зійшовся з батьками? - запитую я, намагаючись не дозволяти нашим образам відволікати мене.

- Доріан перебуває в реабілітаційному центрі вже три тижні, і його вже намагаються замінити. Я не хочу мати нічого спільного з їхніми грошима чи бізнесом. Вони заправили своє ліжко. Вони можуть лежати в ньому, мені, чорт забирай, все одно.

За словами Колдуеллів, їхній старший син отримав травму, через яку він пристрастився до болезаспокійливих, і він старанно працював у реабілітаційному центрі, щоб позбутися цієї брудної звички. У всякому разі, так усім говорили.

Правда полягала в тому, що тиск Доріана Колдуелла змусив його почати вживати наркотики. Змішування і зіставлення верхніх і нижніх компонентів. Усе, до чого він міг дотягнутися. Він не був чистий багато років, і його батьки навіть не звертали уваги, поки він відповідав образу.

Тепер вони щосили намагалися знайти спадкоємця.

Було соромно, що вони вважали свою плоть і кров активами, а не людськими істотами, дітьми.

Щоразу, коли я запитувала його, Алістер відповідав, що не думає, що є велика надія на відновлення стосунків із Доріаном. Не тому, що він не зрозумів, і не тому, що викрав мене з наміром вбити, а тому, що ще до наркотиків він робив те саме, що і його батьки. Зробив його ізгоєм. Це був довгий шлях, яким він не хотів іти. У всякому разі, не найближчим часом.

- У мене є твій різдвяний подарунок. - кажу я, відволікаючи нас від депресивної теми, посміхаючись на весь рот.

- Ти носиш бант під одягом?

Я фиркаю, закочуючи очі: - Ні, збоченець. Він у мене в задній кишені. Але тобі доведеться забрати його самому.

Він вигинає брови з викликом, опускаючи руки нижче на моє тіло. Я здригаюся, коли він треться вгору і вниз по моїй спині, падаючи на мою дупу і грубо хапаючи її.

Я тихо стогну, його голова схиляється до моєї шиї, маленькі поцілунки, що залишилися на моїй ключиці, змушують мою голову гудіти. Він обережно засовує пальці в мою задню кишеню, двома пальцями витягуючи подарунок.

Він тягне його між нами, золотий ланцюжок звисає переді мною, і я бачу, як він торкається мого носа, коли він повзає по мені, притискаючись своїм тілом до мого, розгойдуючись всередині мене знову і знову.

- Це твій спосіб затаврувати мене, Маленька Злодюжка?

Крихітна літера "Б" у центрі намиста падає на світло, змушуючи мене посміхатися.

- Вирішила повернути послугу, враховуючи, що мені доведеться вічно ходити з твоїми ініціалами на пальці.

Він усміхається, відчіплюючи гачок і намотуючи його на шию. Ланцюжок правильно облягає його шию, звисаючи на кілька дюймів нижче від його кадика, і мені хочеться лизнути його.

Мені сподобалося, як мої ініціали ідеально підходили йому на груди. Мої пальці тягнуться вгору і біжать по золотому ланцюжку. У моїй уяві він уже був моїм, але тепер я публічно відзначала його.

Алістер Колдуелл був моїм, моїм, моїм.

- До речі, мій подарунок потребує трохи драйву, ти згодна?

- Ти дозволиш мені вести машину? Я піднімаю брову, знаючи, що він ненавидить моє водіння. Його нервує те, як я роблю повороти.

- Знаєш що, пройди через лабіринт так, щоб я тебе не спіймав, і всі ключі твої.

Виклик викликає в мене хвилювання. Я роблю нетерплячий крок назад від нього, посмішка чеширського кота роз'їдає моє обличчя. Я відчула, як моє серце починає битися швидше, я повільно починаю задкувати від нього,

- Починаємо. - швидко кажу я, перш ніж розвернутися і піти назад через лабіринт.

Знаючи, що хоча я дійсно хотіла керувати машиною, я завжди дозволяла йому зловити мене.

Алістер

- Що це за місце? - запитує вона, коли я зачиняю за нами двері майстерні.

Її конверси зі скрипом торкаються дерев'яної підлоги, коли вона робить короткі кола, а потріскане від снігу обличчя викликає в мене посмішку.

- Він називається Піка. - Кажу їй: - Це тату-салон, у якому я навчаюся.

Вона задихається: - Ти придурок! Ти дозволив мені тиждень запихати тобі в глотку заявки на тату-салони і не сказав мені?

Я захоплювався цим у ній.

Хоча комусь це здавалося неможливим, вона вірила, що я заслуговую на найкраще з усього. Вкрасти мої начерки і повісити їх у своїй кімнаті в гуртожитку, щоб показати їх Лірі.

Приємно, коли хтось вірить у тебе.

- Я працюю тут деякий час. - Я веду її вгору сходами, де вже накритий мій стіл. Я приходив раніше, прибирався, приготував усе для сьогодні.

- Не можу повірити, що ти мені не сказав!

- Ніхто не знав.

- Навіть хлопчики?

- Навіть вони. - Чесно кажу я, сідаючи на стілець, що крутиться, поруч із татуювальним кріслом: - Це було єдине місце, яке в мене було для себе.

Оглянувши все, вона прямує до мене. Сідаючи мені на коліна, стілець відкочується назад під її вагою.

- То навіщо мені розповідати? Я знаю все про те, як ти захищаєш те, що належить тобі, - вона прибирає моє волосся з моїх очей.

Мої руки лежать прямо над її дупою, спираючись на її стегна, пальці зачепилися за петлі її ременя.

- Я обіцяв, що все, що в мене є, твоє, пам'ятаєш? Ніяких секретів.

Я стискаю її стегна, перекочуючи її тіло в себе на колінах, швидко притискаючись губами до її губ у пориві поцілунку: - Я хочу, щоб ти була зі мною цілком.

Обвиваючи руками мою шию, оглядаючи майстерню: - І це все ти? Хочеш коли-небудь стати володарем одного з них?

Я киваю: - Щось у цьому роді. Я справді просто хочу дати людям мистецтво, яке залишиться з ними назавжди. Татуювання - це найвища прихильність мистецтву, і мені подобається їхня вага.

Коли Шейд дав мені запасний ключ від цього місця, я сумніваюся, що це було зроблено для того, щоб я зробив татуювання своїй дівчині на Різдво, але я думаю, що це змусить його менше турбуватися про мою психічну стабільність, якщо він дізнається.

Принаймні, він знав, що я здатний підтримувати стосунки.

Я думав про те, щоб мати свій власний салон, коли стажування закінчиться, найняти художників, яких я хотів, і випускати певний продукт. Мені сподобалася ідея бути відповідальним. Відповідає за щось позитивне, за мрію.

- Хочеш свій подарунок? - запитую я, проводячи язиком по її нижній губі.

Браяр кусає мене за щоку, намагаючись стримати хвилювання, але я знаю її і те, як сильно вона любить сюрпризи. Навіть коли каже, що ні. Мені також подобається легке О, яке робить її рот, коли вона шокована, нагадує мені, який вигляд вона має, коли кінчає.

- Що це? - запитує вона, і я киваю головою на чорний шкіряний стіл з ескізами.

- Технічно їх два, але один з них знаходиться під столом.

З ентузіазмом вона зістрибує з моїх колін, залишаючи мене мерзнути без її присутності поруч. Її кусючі пальці тягнуть чорну коробку вгору і на стіл. Не обтяжуючи себе, не поспішаючи, вона починає розривати її.

Я бачу білі шнурки, щойно вона зриває упаковку, її вереск збудження викликає гул у моїх грудях. Форма задоволення, до якої я все ще намагаюся звикнути.

Вона піднімає червоні кеди, притискає їх до грудей, ледь глянувши на них, перш ніж сказати:

- Я їх люблю! - Я закочую очі: - Ти навіть не бачила кращої частини.

Підводячись і зустрічаючись із нею на півдорозі, вона перевертає кеди, дивлячись на підошви, на яких зліва від неї написане моє ім'я, а праворуч її ім'я. Я відчував, що я був занадто нарцисичний засранець, щоб одягнути обидві туфлі і в перший, і в останній раз.

- Втомився дивитися, як ти ходиш у рваному взутті.

Це була ще одна річ, яка вирізняла Браяр з-поміж інших. Як пара кед, які нічого не значать для тутешніх дітей, так багато значать для неї. Вона реготала й витріщалася на виготовлені на замовлення конверси, натягуючи їх на ноги й танцюючи перед дзеркалом.

Я ніколи не бачив, щоб пара взуття робила когось таким щасливим.

- Ще один подарунок, - кажу я їй, підходячи до дзеркала, - я зроблю тобі татуювання, - Руки тягнуться до неї, розтираючи мої ініціали на її пальці, - все, що хочеш.

Нахиляючись до мене, вона мукає: - Ти маєш на увазі, що я буду при свідомості цього разу?

Глибокий сміх стрясає мої груди, він відгукується луною, коли я опускаю голову до вигину її шиї: - Якщо ти хочеш...

Я дозволив їй вирішувати, чого вона хоче і де хоче. Гадаю, я маю компенсувати перше татуювання, яке їй зробили, враховуючи, що вона втратила свідомість. Хоча я не шкодую, що відзначив її. Показуючи всьому світу, що вона була моєю. Я б провів решту свого життя, займаючись цим.

Вона лежить на столі, її сорочка закатана трохи нижче ліфчика, оголюючи ребра холодному повітрю салону. Я починаю процес дезінфекції всього, готую голки, отримую все чорнило. Це не велике татуювання, чотири маленьких слова на її верхній частині грудної клітки зайняли б хвилин двадцять.

Коли я готовий, я дивлюся на неї на столі: - Ти готова?

- Я думаю, що можу впоратися з невеликим болем.

Я посміхаюся, натискаючи ногою на педаль, і гул машини заповнює майстерню. Я туго натягнув її шкіру, починаючи працювати над трафаретом, який уже наніс на неї. Я впадав у свого роду транс, коли малював або робив татуювання.

Але з нею було інакше.

Наче я поміщав частинку себе на її шкіру. Показавши їй це місце, впустивши її у свій світ, у свою голову. Це було більше, ніж просто мої ініціали палицею і тичком.

Це татуювання щось значило для неї, і я допомагав їй увічнити його назавжди. Щоразу, коли вона дивилася на будь-кого з них, вона думала про мене. І саме цього я хотів, щоб вона ніколи не переставала думати про мене.

Щоб ніколи не переставала бути моєю.

Тому що я ніколи не перестану бути її.

Її тіло вібрує піді мною, виривається короткий схлип, який змушує мій член смикатися, слухаючи її переривчасте дихання.

Коли я закінчив, я швидко вимив її, сказавши їй, що вона може схопитися і подивитися в дзеркало, якщо захоче.

Коли я поруч із нею, мене завжди охоплює це неконтрольоване бажання. У мене було це вперше, коли я побачив її. Бажаючи доторкнутися до неї, зламати її волю, перевірити, як далеко вона готова зайти, щоб знайти задоволення.

Я захоплююся нею, сорочка все ще заправлена під ліфчик, оголюючи підтягнутий живіт. Джинси сидять низько на її стегнах, напис на її грудній клітці, наче вона була створена, щоб бути там.

Ми всі злодії.

Мистецтво на мистецтві.

- Подобається? - запитую я, хоча бачу, як її очі спалахують, як діаманти, коли вона бачить напис у дзеркалі.

- Я закохана в неї. - Шепоче вона.

Я стою перед нею, відкриваю поліетиленову плівку й обмотую навколо її спини. Моє тіло за кілька дюймів від неї, її запах розпалює голод у моєму шлунку.

Я притягую її ближче, коли починаю обмотувати її тіло прозорим пластиком, не поспішаючи, спостерігаючи, як її очі опускаються на мої губи, готові вкрасти в мене поцілунок.

Мої пальці, що пробігають по її шкірі, змушують її тремтіти, я пильно дивлюся на її рухи, коли вона починає піднімати свою сорочку вище, відкриваючи мені свій білий ліфчик.

Немов два податливих фрукти, готових до бенкету, її цицьки лежали переді мною, верхівки майже вивалювалися через край.

- Ти сказав, що ніхто не приходить на Різдво, вірно?

Похіть, пристрасть, злість спалахують в її очах, золоті цятки змушують мій член напружуватися. Я нахиляю голову до її обличчя, тримаючись на відстані між нашими грудьми, щоб продовжувати обмотувати її поліетиленом.

- Хочеш погратися, Маленька Злодюжка? - запитую я, її голова повільно киває вгору і вниз, її ніс торкається мого.

Мені сподобалося, як вона була готова. Як вона не боялася перевіряти свої межі. Дозволяючи мені штовхати її, поки вона не була готова розбитися в моїх обіймах.

Я стиснув пластиковий циліндр, дивлячись на неї зверху вниз. - Ти мені довіряєш, так?

- Я довіряю тобі. - повторює вона, чекаючи, поки я зроблю хід.

- Я тебе налякаю, добре? Але я обіцяю, що після цього я почуватимуся добре. Будь хороброю заради мене, добре, крихітко?

Її нетерплячий кивок змусив голівку мого члена втиснутися в мої джинси, пристрасно бажаючи звільнитися, вмираючи від бажання опинитися всередині неї.

Мої руки описували кола навколо її тіла, обертаючи прозору плівку навколо її грудей, високо на її грудях, перш ніж рухатися навколо її плеча, наближаючись і зупиняючись, поки я дивлюся на неї.

Вона з нетерпінням спостерігає за тим, як я обмотую його навколо її горла, потім її м'які рожеві губи притискаються до нього, ніби вона цілує шибку. Я продовжую, поки він не опиниться прямо над її носом, переконавшись, що він щільно прилягає до її тіла.

Прагнення до паніки має наростати, поки я обмежую її подачу кисню, пластик закриває і її ніс, і рот, коли я нахиляю голову до її губ.

Я хапаю її горло рукою, притягуючи її закритий рот до свого, цілую її поверх гумки, що діє як бар'єр між нами.

Її губи намагаються рухатися разом з моїми, змушуючи мене посміхатися, яка гарна дівчинка, я думаю.

Вона задихається від пластику, намагаючись не хапати повітря, мої губи все ще притискаються до її губ,

- Тсс, крихітко, все буде добре. Я кажу їй, коли беру палець, вставляю його в її рот, протикаючи дірочку і дозволяючи повітрю вільно текти.

Задихаючись, я починаю обережно розстібати ґудзик на її джинсах, її вільні кінцівки допомагають їй вийти з них. Виставивши переді мною її трусики, я підводжу її спиною до дзеркала в підлогу, притискаючи її дупу до прохолодного скла.

Беру целофан і ще кілька разів обертаю його навколо її горла, перш ніж кинути його на підлогу. Я використовую кінець пластику як своєрідний повідець, притягаючи її до себе і міцніше утримуючи її на шиї.

- Алістере, - пхикає вона, хапаючи вільними руками мою футболку, відчайдушно намагаючись притягнути мене ближче до свого тіла.

Моя ліва рука ковзає донизу по її ніжному тілу, падаючи між її ніг, під її трусики і відчуваючи, наскільки вона потребувала мене. Подушечками пальців я розмазав її вологу по м'якому горбку її кицьки.

Я кружляю її, підношу її обличчя до скла, її дихання запотіває в дзеркалі, і я стогну їй у вухо,

- Ти відчуваєш, наскільки ця кицька намокла для мене?

З легкістю я вводжу два пальці всередину її щільних стінок зі спини, відчуваючи, як вона відштовхує мою руку, бажаючи ще глибше. Така жадібна, така до біса моя. Я відтягую повідець, перекриваючи їй доступ повітря, і чую, як вона задихається.

Одна з її рук відкидається назад, хапаючи мене за передпліччя, встромляючись нігтями, коли я бачу, як очі починають закочуватися. Перекриваючи рівно стільки кровообігу, щоб вона відчувала, що летить, блядь, весь час, поки я трахаю її пальцями ззаду.

Я відпускаю хватку, дозволяючи їй отримати приплив кисню, її спина падає, коли вона тримається за дзеркало для підтримки. Це те, чого я хотів кожен день свого життя, спостерігаючи, як вона все глибше і глибше занурюється в задоволення.

Мої очі простежили глибокий вигин її спини, її вузькі маленькі трусики, зсунуті вбік на її круглій попці, і, Боже, її обличчя було сном. Розчервонілі й почервонілі від адреналіну, моє чорнило встромилося в її шкіру.

Це була найближча до небес людина, подібна до мене, яка коли-небудь діставалася до нього.

Прибираючи свої пальці від її піхви, що змушує її скиглити від втрати, я дуже швидко просовую їх їй до рота через отвір у пластику, даючи змогу їй відчути, наскільки вона солодка.

- Як нектар богів, Браяр. Ти їхній найсолодший подарунок. Я бурмочу, вона смокче мої пальці, витираючи їх начисто, перш ніж я починаю стягувати джинси, вивільняючи свій член із в'язниці джинсового скарбу.

Він вистрибує, приземляючись прямо між слизькими повними щоками її дупи, з товстого червоного кінчика капає передсперма. Я тримаю одну руку на повідку, тоді як інша тягнеться до кореня мого члена, розмазуючи її слину і соки навколо мене.

- Я збираюся трахнути тебе ось так, - похмуро гарчу я їй у вухо, вирівнюючи свій нетерплячий член з її акуратним входом, моє тіло наповнюється енергією від обіцянки спустошити її. - Скажи мені, що ти цього хочеш, Браяр.

Вона не пропускає ні секунди: - Хочу, бляха, хочу, будь ласка. - Практично тремтячи, коли я сильно увійшов у неї, наповнюючи її до рукоятки. Вона ширше розсовує стегна, дозволяючи мені проникнути глибше під цим кутом, і ми обидва падаємо в океан задоволення.

Я впиваюся звуками її скиглення одночасно і від задоволення, і від дискомфорту. Важко дихаючи крізь зуби, поки її тіло змушене пристосовуватися до мене. Я не даю їй багато часу подумати про це, бо вже починаю знаходити брутальний темп, штовхаючи стегнами всередину і назовні.

Ось що ми зробили. Посеред мого тату-салону ми трахалися. Я вкрав її дихання, тоді як я засунув свій член так глибоко в неї, що вона відчувала б мене роками. Нам не потрібні були різдвяні гімни і ялинка. Ми просто потрібні одне одному і це. Цей запеклий, руйнівний для душі зв'язок, який я скоріше помру, ніж втрачу.

- Чорт...- Вона задихається, її тіло не може робити нічого, окрім як стогнати і підштовхувати мене вперед своєю кицькою. - Так близько. - Я смикаю повідець, різко витягую повітря з її легень, уся її спина притискається до моїх грудей, коли я штовхаюся вгору, моя вільна рука міцно обіймає її за талію. Непристойні звуки наших тіл, що з'єднуються знову і знову, підживлюють мене, щоб дати їй більше.

Я трахаю її в дзеркало, моє тіло і член притискають її так, як їй подобається. Браяр подобалося, коли я штовхав її на невблаганні поверхні.

Її ноги починають трястися, її тіло обм'якає, коли вона щосили намагається закричати, коли кінчає на мій член, доячи мене щосили. Я повністю відпустив пластик, моя рука відразу ж знайшла її стегно, щоб схопити його, щоб я міг безжально врізатися в нього, переслідуючи свій власний оргазм.

Пульсуюча напруженість її підштовхує мене до краю, рука на її стегні піднімається до її голови, хапаючи жменю медово-світлого волосся і смикаючи вгору. Її голова, відкинута від дзеркала, втомлена, розчервоніла: - Моя. - Я стогну, дивлячись у дзеркало і зустрічаючись із нею поглядом.

- Твоя. - Вона бурмоче.

Мій оргазм захоплює мене, щойно я витягую товсті, теплі нитки сперми, що забарвлюють її спину. Воно спазмується і пульсує, тремтить від сили. Я тримаю її за волосся, нахиляючи її обличчя так, щоб вона дивилася через плече.

Мої губи впиваються в її гарячий рот, мій язик занурюється всередину, виливаючи всі свої емоції їй у горло. Сподіваючись, що цього буде достатньо, щоб тримати її поруч, тримати її поруч зі мною.

- Назавжди, Маленька Злодюжка. - Я кажу, кусаючи її нижню губу: - Це назавжди.

Я чув її серцебиття, як і тієї ночі, коли вона втекла від мене в лісі. Воно билося в темряві. Билося для мене.

Я спробував віддихатися, прислухаючись до свого серця.

Прослуховування відповідає її ритму.

Два серця, яким судилося бути наодинці, знайшли одне одного, взялися за руки і продовжували битися.

Разом.

Браяр

Якби я побачила ще один плакат із привітанням, я б жбурнула в нього свою каву.

Різдвяні канікули закінчилися, а це означало прокидатися на світанку, а не лягати спати. Мені знадобилися місяці, щоб привести до ладу свій графік сну після трьох тижнів перерви.

Між Лірою та Алістером я рідко лягала спати раніше п'ятої ранку. Мій хлопець і найкращий друг були нічними совами, які перетягнули мене на темний бік. Тепер я брела сходами свого першого лекційного залу, Ліра стрибала попереду мене, наче вона не була позбавлена сну. Цього року ми обидві відвідували заняття з іноземної мови, і, на щастя, ми опинилися в одного й того самого професора.

Я впала на стілець, вдарилася головою об стіл перед собою і прикрила очі від яскравого світла всередині кімнати. Усе, що я хотіла, це заснути, згорнувшись калачиком у ліжку, а толстовка Алістера ніяк не могла мене розбудити.

Прилиплий до неї запах тільки зігрівав мене і зігрівав.

Коли він сказав мені, що в нього не буде уроків до десятої, я подумала, чи не жбурнути в нього підручник. Той, хто вважав латинь о 8:30 ранку гарною ідеєю, міг провалитися в яму.

- Я помру від недосипу. - Стогну я.

- Як щодо того, щоб не робити цього? - Алістер буде в депресії, якщо ти помреш. Я піднімаю голову всього на дюйм і бачу, як Рук ковзає до нас у ряд із синцем під оком і розбитою губою.

- Я сподіваюся, що інший хлопець виглядає гірше, ніж ти. - зазначає Ліра.

Він лише знизує плечима, криво усміхається, перш ніж сісти й відкинутися на спинку стільця. Я відчуваю запах травички, що прилипла до його одягу, як одеколон, червоний край його очей виділяє цей колір.

Я, Ліра та інші хлопчики поступово стали друзями. Я кажу поступово тільки через Тетчера, з яким у мене все ще були стосунки любові-ненависті. Були часи, коли я могла уявити, як задушу його до смерті, а іноді я не знала, який вигляд матиме група без нього.

Я провела цілий день у будинку Тетчера, зустрічаючись із його дуже нормальними бабусею і дідусем на Різдво. Коли я кажу вам, що це був найдивніший день у моєму житті, я маю на увазі це. Четверо найхаотичніших, найпошкодженіших чоловіків, яких я коли-небудь зустрічала, поводилися як ідеальні джентльмени для маленької бабусі на ім'я Мей.

Це ще більше доводило, що в усіх у них була душа, хоч як би вони намагалися її приховати.

Наша професорка обрала цей час, щоб увійти, зосередивши всі наші погляди на передньому плані і вказуючи на класну дошку, де вона почала писати. Латинські слова були нічим іншим, як тарабарщиною в моїй голові, від нестачі сну і розуміння.

Нарешті почався другий семестр. Для мене це означало новий набір курсів, ще один крок до мого майбутнього, але це завжди означало крок у невідомість.

Якими б нормальними не були останні кілька тижнів, я знала, що робив Алістер, коли залишався з хлопцями. Задум, планування, розробка плану, який закінчиться тим, що мер Пондероз Спрінгс опиниться на глибині шести футів.

Ось тільки зараз цим займалися слідчі. Ставки були вищими, і, хоча це змушувало мене нервувати, вони навряд чи змінювалися. Вони знали, що зробили, і були готові заплатити за ці дії, якщо для цього прийде час.

Я примружую очі, читаючи слова крейдою,

Temet nosce

- Хто-небудь знає, що це означає? - Жінка середніх років, успішна на вигляд, запитує спереду, оглядаючи натовп у пошуках сміливої руки.

Коли їй не відповідає ніхто, окрім тиші, вона зітхає, готова дати нам переклад, але її переривають двері лекційного залу, що відчиняються з важким скрипом. Людині властиво бути цікавою, відкривати незвідане.

Ось чому всі повертають голови до входу, дивлячись на людину, яка входить пізніше.

Світле волосся полуничного відтінку звисає короткою стрижкою до плечей, торкаючись верхньої частини плечей, коли вона входить, притискаючи книжки до грудей. Хода з відпрацьованою грацією і жіночністю, за яку я б убила. Мене зацікавила не її краса, а те, як усі в класі зітхають і дивляться.

Усі, здається, застигли, дивлячись на цю бідолашну дівчину, яка не знає, що робити, окрім як дивитися у відповідь. Наче примару побачили.

- Хто це? -пошепки запитую Ліру.

Чую цокання годинника на стіні.

Один.

Два.

Три.

- Сейдж Донах'ю.

Рук

Пам'ятаєте, коли ви були дитиною, і вони кричали на вас за те, що ви тикали у вогонь? Сказав тобі, що ти насаєш на ліжко, якщо продовжиш це робити, або, що ще гірше, тобі буде боляче. Потім ви зростали в страху перед потріскуючим жаром, знаючи, що якщо ви доторкнетеся до нього, будуть наслідки.

Я той вогонь. Полум'я. Полум'я.

Непередбачуваний так, як ви ніколи не могли собі уявити. Мене не приручити, це неможливо. Я горю надто сильно, надто спекотно, щоб мене коли-небудь загасили.

Ти граєшся зі мною і залишаєшся спаленим. Засмажений живцем, залишився тільки з обпаленою шкірою і пухирями, щоб пам'ятати мене.

Сірник у мене в роті тріскається, розриваючись надвоє між зубами. Поділ прямо посередині, єдиний звук, який можна почути в цьому класі.

Я думав, що це травичка змушує мене спотикатися, мій мозок грає якийсь безглуздий жарт. Але всі інші, здавалося, теж потрапили в пастку моєї галюцинації, а це означало, що мій найгірший жах щойно повернувся в моє кляте життя.

Вона повернулася.

Ліра і Браяр сиділи поруч зі мною, шепочучи про нову ученицю, яка привернула загальну увагу.

Так, раніше вона була хороша в цьому. Бути загальним зіницею з тим натуральним полуничним волоссям, яке завжди виглядало як полум'я, що обвивало мою руку.

Золота дівчинка для всіх, бджолина матка, ралійна дівчина, кохана повернення на батьківщину. Усе солодке і цукор, який застряг у мене в зубах, перш ніж я його вирвав. Я впевнений, що я був єдиним, хто ненавидів її. Напевно, тому, що я був єдиним, хто дійсно знав її.

У міс Американи були демони. Скелети. Речі, про які вона б померла, якби хто-небудь дізнався.

Порожні, безжальні блакитні очі дивляться в мої, і я відчуваю, як починає смикатися моя рука. Блакитні очі, як найгарячіше полум'я, і я краще за всіх знав, на що схожа гра з цим полум'ям.

Мої м'язи почали цокати, коли я відмовлявся відводити від неї погляд. Я був за секунди від того, щоб схопити запальничку і підпалити це місце. Готовий спалити всі спогади, які вона принесла в цю кімнату.

Спогади, які танцювали навколо мене, як тіні.

Бажання зростало все вище і вище.

Це було частиною мене.

Я народився, щоб усе горіло.

Витончені кінцівки, бліда шкіра з вогняними веснянками, губи у формі серця.

Мій найбільший секрет.

Моя найгірша помилка.

Дівчина, яка колись спалила мої сумні спогади тільки для того, щоб стати бензином, який їх підживлював.

Завтра птахи співатимуть, Сейдж.

Я повторив слова, вимовлені її голосом востаннє, коли ми розмовляли.

І я спалю кожну з них до грьобаного вогню.

Кінець

Щиро дякуємо, що прочитали.

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

Notes

[←1]

Пер. англ. Шипшина.