Кров, якої ми жадаємо

Частина 2

Монті Джей

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

До сірої моралі та лиходіїв, яких ми любимо.

Тригер попередження

Це темний роман. У ньому йдеться про делікатну тематику, сексуальне насильство, серійні вбивства, графічне насильство, кров, питання релігії, самопошкодження, психопатію та інші. Якщо у вас є проблеми з будь-якою з цих або подібних тем, будь ласка, не продовжуйте.

Плейлист

Hostage — Billie Elilish

Under Your Skin — Aesthetic Perfection

A wild river to take you home — Black Hill, Silent Island

Salt and The Sea — Gregory Alan Isakov

Moonrise — Anne Buckle

From Persephone — Kiki Rockwell

Silhouette — Aquilo

To Be Alone — Hozier

It Will Come Back — Hozier

A Girl Like You — Edwyn Collins

Повний плейлист можна знайти тут

"Я перетнув океани часу, щоб знайти тебе".

Брем Строкер "Дракула"

Пролог

Невідомий

Я зробив усе це заради неї.

Щоб ми могли бути разом.

І все ж вона оплакує його.

Я вбив стількох заради неї, вбиватиму й надалі, а вона, замість того щоб шукати розради в моїх обіймах, оплакує його.

Скоро вона зрозуміє, наскільки невдячною була. Скоро Стівен володітиме цим містом, і похмурі сини Пондероз Спрінгс стануть кінцем зловісного царювання. Тож дуже скоро мила Ліра буде моєю і тільки моєю, як і повинно було бути завжди. Скоро вона зрозуміє, чому я мусив це зробити.

Чому тільки вона може кохати такого чоловіка, як я.

Нас ніхто не зупинить. Мене ніхто не зупинить. Недоторканні хлопці з Голлоу пожне не тільки те, що посіяли, а й плоди своєї спадщини. Їхні трони, побудовані з віроломних вимог і корон, викуваних із кісток, руйнуються.

Вони слабкі. Любов оголила їхню людяність.

Тут проходить тонка грань між богами і чудовиськами. Вони всі побачать - Ліра побачить - що ті хлопці, яких вони вважають божеством, просто хибне твердження. Немає ні божественного права, ні бога, який би їх захистив.

Вони стікають кров'ю, і коли вона потече, вона буде червоною.

Розділ 1

КЛЯТВА МЕРТВИМ

ЛІРА

Кладовище завжди було для мене притулком. Урочиста, забута земля, яка змушує світ почуватися менш спустошеним тільки тому, що це нагадування про те, скільки душ все ще існує у всесвіті. Вона дає змогу поглянути на світ з такої похмурої точки зору, з якою не впорається жодне інше живе місце.

Сьогодні надгробки не заспокоюють мене.

Сьогодні вони нагадують про все, що було втрачено. Про всі життя, які прийшли до свого завершення. Кладовища - це місце спокою, а похорон - це гіркий поштовх до майбутнього без коханої людини.

- Це так жахливо сумно, - схлипує жінка поруч зі мною, уткнувшись у серветку. - Ніхто не заслуговує на таку смерть.

- Ніколи не думав, що доживу до останнього з Пірсонів, - бурмоче її чоловік, і я впевнена, що він не хотів вимовляти цю думку вголос. А може, і хотів. Можливо, він кращий за інших, і замість того, щоб грати в люб'язність, він втомився приховувати своє презирство.

Ця леді знову плаче, і від її сліз у мене закладає вуха. Я відвертаюся від свіжої ями в землі, де нерухомо лежить чорна труна, і відкрито дивлюся на жінку середніх років, абсолютно не переймаючись тим, чи помітить це вона або її чоловік.

Моє горе - це відчутне почуття, яке змішується з люттю, що пульсує у венах. Сніг тане, торкаючись моєї шкіри, просочуючись у тканину моєї мереживної сукні до підлоги.

Як вона сміє сидіти тут і оплакувати сім'ю, про яку вона відкрито говорила гидоти протягом багатьох років? Як вони сміють мати право перебувати тут?

Усі ці громадяни зі своїми фальшивими співчуттями, що перетворюють це радше на світський захід, аніж на чортову жалобну церемонію, що прийшли тільки для того, щоб дізнатися всі найгарячіші плітки.

- Подивіться на мене! Подивіться на мене! - кажуть вони всі, з'являючись у своїх найкращих шовках і перлах, озброєні фальшивими сльозами і вибаченнями.

- Ви навіть не знали... - я починаю, мій тон наповнений отрутою, але мене зупиняє велика рука, що лежить на моєму плечі, відтягуючи назад до них.

Я піднімаю очі вгору і дивлюся в темні очі Алістера, коли він кидає на мене, як я вважаю, несхвальний погляд. Мовчазне попередження і підбадьорливе стиснення його пальців.

- Вони того не варті, - неголосно бурмоче він. - Не дозволяй їм перемогти, роблячи це заради них. Це те, чого вони хочуть. Це місто з'їсть тебе, тільки якщо ти дозволиш їм відкусити перший шматок.

Я намагаюся вирвати свою руку з його захоплення, але він тільки міцніше стискає її.

- Ти не мій охоронець, і я в змозі впоратися сама.

Він може розірвати мене на частини, мені все одно. Лише б я забрала свій шматок плоті до того, як вони мене прикінчать.

Це місто перетворило всю сім'ю Пірсон на історію про привидів - на казку з привидами, на кляту чуму - і зробило так, щоб усі, хто слухав, знали, якими злими вони були.

Тепер вони стоять тут у жалобі? Вони прийшли і виявили неповагу до мертвих?

- Я прекрасно знаю, на що ти здатна.

- Тоді, думаю, тобі варто відпустити мене, - кажу я крізь зціплені зуби. Я не хочу завдавати болю Алістеру, але я також не хочу, щоб він мене опікував.

- Знаю, що тобі боляче, і ти хочеш, щоб усім іншим теж було боляче, - зітхає він. - Я знаю, як це, Ліро. Але зараз ти не можеш.

Мої корінні зуби скрегочуть один об одного.

- І що, від цього має стати краще? Я маю просто стояти тут і що? Нічого не робити? Це все, що ми робили, і подивися, чим це обернулося для нас, Алістере.

Брови Колдуелла смикаються, рот злегка викривляється, і я бачу біль у його очах. Якби я мислила раціонально, я б розуміла, що в тому, що сталося, немає його провини. Можливо, я б обійняла його і підтримала, бо він теж втратив частинку себе.

Але я була порожня. Я і є порожнеча.

Це порожній, темний простір, який не пропускає ні світла, ні повітря. Тому я компенсую це тим, що запихаю злість у цю бездонну яму всередині себе, щоб відчувати хоч щось, крім постійного болю.

Біль від його втрати нестерпний.

Я не сумую за ним, як сумуєш зазвичай за парою взуття, з якої виріс, за спогадами про яскраве літо або навіть за домашньою твариною, яку втратив. Я не сумую за ним.

Він відсутній у мені.

Життєво важливий орган, вирваний з мого нутра, або відрізана кінцівка.

Пам'ять про Тетчера була тим, за що я чіплялася щосекунди, коли мене передавали з різних прийомних сімей і дитячих будинків.

Я трималася за хлопчика, який допоміг мені відчути себе не такою самотньою в ніч, коли в мене забрали все. Коли в мене не було абсолютно нічого, в мене був він на той короткий, дуже короткий час. Він був усім. Це було все, що в мене було - як ніхто не міг цього зрозуміти? Я трималася за нього в школі, за ті маленькі шматочки, які збирала, спостерігаючи за ним усі ці роки. Міцніше вчепилася в людину, яка змушувала мене почуватися людиною. Видимою. Захищеною.

Моє серце і душа ніколи не були моїми. Вони завжди належали йому, а тепер вони не належать нікому. Вони загублені, забуті, самотні

Я прив'язала себе до нього, а тепер його просто... немає.

Його більше немає, і пам'яті про нього недостатньо.

І все ж, здається, що це все, що в мене залишилося.

- Ти можеш робити що захочеш, Ліро. Мені просто не потрібно, щоб ти вдарила когось ножем в око на публічному похороні. Це останнє, що тобі зараз потрібно.

Слова, які я не хотіла вимовляти, але не можу стримати, зриваються з моїх губ перш, ніж у мене з'являється шанс зупинити їх.

- Перестань поводитися так, ніби я тобі до біса важлива, - я дивлюся на нього, зустрічаючись із його темними очима. - Я подруга Браяр. Ти робиш це тільки заради її блага, і, чесно кажучи, я не потребую твого захисту. Пам'ятаєш, що сталося минулого разу, коли ти сказав мені, що я буду в безпеці? Я мало не померла.

Цього разу я все ж вирвала руку з його хватки, можливо, тому що він дозволив мені, але в будь-якому разі я вільна від його контролю. Ніколи не говорила з ним так. Я взагалі ніколи ні з ким так не розмовляла.

Але я не шкодую про це. Не зараз, коли вся ця гіркота поглинула кожну унцію доброти, яка колись жила в мені.

- Чудово, - він усміхається, засовуючи руки в піджак. - Тоді як щодо цього? Якщо ти зробиш щось до біса безглузде на цьому похороні і піддаси Браяр ризику, я покажу тобі, як мало мене хвилює те, що з тобою відбувається.

Я чекала, що він вжалить, знаючи, що зможу дражнити Алістера Колдуелла тільки доти, доки він не огризнеться у відповідь.

Укус його слів виявився не таким сильним, як я очікувала. Імовірно, причина в заціпенінні, а може, в тому, що я від самого початку знала, що такими є наші взаємини.

- Добре, - погоджуюся я.

Сніг починає падати сильним шквалом, і я спостерігаю, як гості застрибують у свої машини в пошуках тепла. Шоу добігло кінця, і лише кілька людей залишилися на кладовищі сім'ї Пірсон.

- Прийшли, - Алістер підкидає голову праворуч від нас, і я уважно стежу за напрямком і бачу федеральних агентів, які підходили до нас у закусочній Тіллі кілька тижнів тому. Рухаючись синхронно один з одним, вони наближаються до нас.

- Сподіваюся, вони не намагаються злитися з натовпом.

- Вони хочуть, щоб ми знали, що вони тут. Це тактика залякування, щоб ми знали, що вони стежать за нами.

Одетт Маршалл засунула руки в кишені і привітно посміхнулася, зробивши крок до мене. Чоловік, якого вона представила як Герріка, погладжує її по плечу, киваючи Алістеру на знак мовчазного визнання.

- Ми хотіли заїхати і висловити наші співчуття у зв'язку з вашою втратою, - каже вона так невимушено, з удаваною щирістю, а в мене було достатньо фальшивих емоційних проявів, щоб вистачило на все життя.

Я не в настрої грати в доброту, особливо з ними.

Ні Алістер, ні я нічого не сказали у відповідь на її заяву. Ми просто дивимося в порожнечу, чекаючи, коли вона перейде до того, що вона приготувала.

- Послухайте, - каже вона, - усе, що ми хочемо зробити, це допомогти. Я знаю, що зараз ви цього не бачите, але ми просто хочемо, щоб ті, хто відповідальний за ці злочини, заплатили за них.

- Вам слід звернутися по допомогу до когось іншого, - зіронізувала я. Можливо, це укус холоду чи жало втрати, але я почуваюся як оголений нерв. Кожен шепіт повітря, що проходить через мене, посилає болісний розряд болю по моєму тілу.

- Це твій спосіб сказати мені, що ти знаєш більше інформації, ніж даєш, і хочеш, щоб я перестала лізти не у свою справу?

- Ні, - кажу я. - Якби я це мала на увазі, я б так і сказала.

Одетт посміхається, згортаючи губи разом, коли вона киває.

- Якщо ви плануєте допитувати нас на похороні, то це не тільки кепський момент, а й наш адвокат цього не оцінить, - Алістер обхоплює рукою моє плече. - Ми розповіли вам усе, що знаємо.

І це правда.

Коли ці двоє з'явилися в будинку на Пірсон Пойнт і виявили нас там, вони швидко зажадали нашої присутності в офісі.

Я була без емоційна, практично мовчала, ледь усвідомлюючи, що батько Рука Ван Дорена оплатив рахунок за адвоката, який сказав більшу частину за мене. Приємний джентльмен, який ясно дав зрозуміти, що якщо детективи або хтось інший зі значком спробує поговорити з нами без нього, вони про це пошкодують.

- Я якось сумніваюся в цьому, - Геррік заговорив уперше. - Ваша відданість стане вашою загибеллю, а вбивця навіть не заслуговує на це. Тетчер...

- Не вимовляйте його кляте ім'я, - огризаюся я, роблячи крок у їхній бік, не боячись наслідків. Що мені залишається втрачати? - Ви не маєте права вимовляти його ім'я.

Мої руки скручуються в тугі кулаки, пальці стискають матеріал з боків сукні. Я відчуваю, як рука Алістера стискає мою руку, не від злості чи коментаря Герріка, а щоб утримати мене від вчинку, про який я можу пошкодувати.

Наприклад, задушити цього виродка голими руками. Але в жодному всесвіті я не відчуваю докорів сумління щодо цього виродка.

- Стеж за собою, дівчинко.

Я підходжу трохи ближче, тягну пальцем, не боячись його зросту і порожнього виразу обличчя.

- Схоже, у вас трохи зміщені пріоритети, якщо ви ставитеся до нього скоріше як до підозрюваного, а не як до зниклої безвісти людини.

Ці слова луною віддаються всередині, відскакуючи від стінок моїх порожніх грудей. Можливо, саме це завдає найбільшого болю - не знати, живий він чи мертвий. Якщо цей убивця-наслідувач використовує його як важіль тиску на Гало чи вже викинув його тіло в океан як корм для риб.

Я не знаю, де він.

Я не можу його знайти. Ніхто з нас не може.

- Поки я не знайду його тіло, Тетчер Пірсон - наш підозрюваний номер один у вбивстві цих дівчаток і Мей Пірсон. Я б звикся з цим зараз, тож буде не так складно поповнювати його бухгалтерські книги, коли я засаджу його дупу до в'язниці.

- Наскільки ж ти тупий? - заперечую я. - Знайти найлегшу мішень і звинуватити його у вбивстві? Знайди якісь докази, крім свого его, придурок.

Мій живіт скручується, руки згинаються з боків. Яскравий образ випотрошення Герріка Найта із затискачем у волоссі стає дедалі привабливішим із кожною секундою. Металевий присмак у роті важко проковтнути, і я знаю, що мій самоконтроль не такий міцний, як у Тетчера.

У цьому й полягав сенс його навчання. Як контролювати себе, щоб не робити того, що я відчайдушно хочу зробити просто зараз.

Ці непотрібні копи полюють на Тетчера за злочин, якого він не скоював, замість того, щоб шукати його. Вони не розуміють, що він ніколи б не вбив Мей, що в жодній зі смертей цих дівчат немає його провини.

Вони очікують, що я повірю, що вони тут, щоб допомогти, коли все, що вони зробили, це розіп'яли тих, хто поруч зі мною, не маючи жодних доказів?

- Я поважаю твоє бажання захистити свого друга. Йому пощастило, що в нього є така дівчина, як ти, - Одетт втрутилася, її тон був не інакше як поблажливим. - Але, якщо я дізнаюся, що ви в курсі, де він або який його наступний крок, я звинувачу вас усіх у переховуванні втікача. Ви підете вірним шляхом до в'язниці.

- Тут усе гаразд? - рука Рука з'являється на плечі Алістера, і на його блідому обличчі з'являється вимушена посмішка.

Напруга настільки велика, що майже душить мене, важкий смог тисне на легені.

Я відчуваю, як мої друзі зупиняються поруч зі мною. Рука Браяр обхоплює мою і стискає її, але не можу змусити себе відповісти тим самим. Не тоді, коли я почуваюся такою. Втомленою. Настільки спустошеною, що не можу змусити себе бути поруч із кимось, навіть із собою.

І вона, і Сейдж надто стараються, відчайдушно намагаються допомогти мені, але я занадто далеко зайшла. Занадто усамітнилася в темряві, щоб навіть побачити їхні руки, що тягнуться до мене. Я перетворилася на цю темну пляму всередині себе, дозволивши їй захопити мене.

- Чудово, - каже Алістер крізь стиснуті зуби. - Ми саме йшли.

Обидва детективи дивляться на нас, що вишикувалися в ряд, окидаючи кожного уважним поглядом. Це схоже на початок чергової битви в цій нескінченній війні. Лінія, проведена на білому снігу перед нами, малює чітку картину того, на чиєму боці ми всі стоїмо.

Я впевнена, що Одетт і Геррік вважають, що вони стоять на правильному боці закону. Що вони роблять добро, перебуваючи тут.

Але якщо ви не на нашому боці, незалежно від причини, значить, ви проти нас.

Вони вороги за замовчуванням.

- Зрештою, постраждаєте тільки ви, - каже Одетт кожному з нас, але на прощання швидко дивиться мені в очі. - Запитайте себе, чи повернув би він вам цю послугу мовчання? Чи став би він ризикувати своєю свободою заради вас?

Ми повертаємося, йдемо геть, прощаючись із жінками, які ось-ось будуть засипані землею. Мила Мей. Можливо, єдина невинна людина, втягнута в це павутиння, в яке ми потрапили. Вона не заслужила цього, такої смерті.

Розрізана. Розчленована. Позбавлена серця.

Вона не зробила нічого, окрім як показала кожному з цих зломлених чоловіків материнську любов, спрямовуючи й захищаючи їх із самого дитинства. Я знаю, що їхня провина важка; ми всі відчуваємо відповідальність за її смерть і зникнення Тетчера.

Рук присідає, дістає з кишені монету і підкидає її. Вона дзвенить у повітрі, вдаряючись об дерев'яну труну.

- Ми змусимо їх заплатити за це, Мей. Я обіцяю вам.

По моїй щоці скотилася сльоза, і я стримала здавлений схлип.

- Ми клянемося річкою Стікс, - голос Алістера звучить так, ніби він подавився гравієм, і я дивлюся, як його золота монета падає в отвір, приземляючись із гуркотом.

- Річка Стікс? - з цікавістю запитує Сейдж, блакитні очі якої застилають сльози, а бліда шкіра набуває рожевого відтінку.

- Гомер писав, що боги клянуться водою Стікса. Це їхня найобов'язковіша клятва, - відповідаю я, пожувавши внутрішній бік щоки та дозволяючи тиші оволодіти всіма нами. - Це непорушна обіцянка.

Розділ 2

СТАТИ ВБИВЦЕЮ

ЛІРА

Я знову повертаю ключ на музичній скриньці, кручу його доти, доки не відчую сильного напруження, потім відпускаю його і знову наповнюю кімнату звуком. Мерехтлива мелодія луною розноситься по чотирьох стінах, і мені не знадобилося багато часу, щоб зрозуміти назву пісні.

"Одного разу уві сні" - це пісня, яку моя мама зазвичай наспівувала, коли працювала по дому або на кухні, намагаючись приготувати їжу, а іноді вона співала, коли готувала мене до сну. Цю мелодію я впізнала б будь-де, і не була впевнена, доля це чи щось на кшталт приречення, що я знайшла цю дрібничку в Бібліотечній вежі.

У будь-якому разі, вона приносить мені дивне відчуття комфорту, і за це я вдячна.

Мій телефон вібрує на ліжку поруч, і мені не потрібно дивитися на екран, щоб зрозуміти, що це дзвонить Браяр.

Знову.

Я продовжую дозволяти йому дзвонити, дивлячись у стелю, мої пальці обводять золоті вихори вздовж основи скриньки, поки звук не закінчується. Поклавши химерний предмет на ліжко, я беру свій телефон і швидко відправляю повідомлення своїй стурбованій подрузі.

Як міг минути вже цілий місяць? Як це початок нового року без нього?

Я набираю половину повідомлення, а потім думаю про інше. Не хочу говорити своїй найкращій подрузі по смс, що я не хочу, щоб вона приїжджала сюди, щоб вона сиділа і говорила мені, що все буде добре. Що все налагодиться.

Не тоді, коли вона була так зацікавлена в тому, щоб я трималася подалі від Тетчера. Я не кажу, що я не зробила б те саме на її місці, але в неї була тільки поверхнева інформація, коли справа стосувалася моєї ситуації.

У цьому, зізнатися, є і моя вина, але він змусив мене пообіцяти. Те, що сталося між нами, мало залишитися в таємниці. Я б воліла захищати Браяр, а не вважати Тетчера нелояльним.

Я дозволила собі ще хвилину дивитися в порожнечу, а потім скривилася, глянувши на свою тумбочку, на якій, справді, було забагато пластикових контейнерів.

Я навіть не відчуваю збентеження, дивлячись на стан моєї кімнати. Підвісні й горщикові рослини, що розкидані навколо і відчайдушно потребують води, пил на полицях, де зберігаються різні таксидермічні експонати, сміття на підлозі, розкиданий одяг.

Єдине, на що в мене вистачило сил, - це погодувати Альві. Його двоповерховий тераріум - найчистіша річ у моєму домі. Я краще дбаю про свою білу королівську змію, ніж про себе.

Змушуючи себе сісти, я штовхаю пару брудних джинсів через усю кімнату, поки тихо йду до своєї шафи, милуючись тим, що раніше було моїм прихистком у кімнаті, а тепер перетворилося на торнадо депресії.

Це останнє приміщення в будиночку, яке я переробила. Я облюбувала кожен сантиметр, не поспішаючи здати в ломбард усі золоті рамки для фотографій, на яких зображені різні види жуків. Купила кілька черепів різних тварин, які акуратно розставлені на моїх книжкових полицях від підлоги до стелі. Я вибрала меблі, рослини і навіть чорне оксамитове узголів'я, сподіваючись створити простір, який буде схожий на мій. Мій власний маленький забутий куточок світу.

Цілий рік я витратила на проєктування і відновлення свого будинку, але дозволила йому перетворитися на гніздо ненависті до себе. Я навіть не можу змусити себе сумувати про це.

Не тоді, коли все здається таким похмурим.

Я не хочу нікого бачити і нічого робити. Навіщо мені це, якщо я постійно чергую тиху депресію і нестримний гнів? Мій біль - це стежка війни, ворожа взаємодія і постійна потреба змусити всіх навколо відчути цю втрату.

Відчинивши дверцята шафи, я швидко знімаю з вішалки чорний светр, притискаю м'який матеріал до носа і вдихаю слабкі залишки його одеколону.

Сльози застилають очі, і я потираю кулаком груди, щоб вгамувати печіння, що почалося. Я так відчайдушно хочу вірити, що він живий, що з ним усе гаразд і він якимось чином знайде дорогу назад.

Однак минув уже місяць з моменту вбивства Мей, а ми так і не можемо знайти слід, по якому можна було б піти. У мене немає відповідей, тільки жалюгідна надія, що він десь там, усе ще дихає.

Не впевнена, скільки я тут протримаюся - занадто довго, щоб вважатися здоровою для мого нинішнього психічного стану. Але щойно я знаходжу в собі сили спуститися вниз і поритися в шафах у пошуках чайного пакетика, я незабаром розчаровуюся, виявивши, що бляшанка порожня.

Я б розсміялася, але гумор у цій ситуації згасає, коли я розумію, що мені доведеться їхати в місто, щоб купити ще. На мить я думаю запитати Браяр, чи не могла б вона принести мені трохи, і вона б принесла, але потім попросила б залишитися.

З м'якою посмішкою вона пробереться всередину, Сейдж на буксирі, зі схованкою трави Рука, яку вона вкрала, і ми проведемо ніч на купі ковдр перед моїм телевізором. Усі ми прикидалися б звичайними студентами коледжу, тоді як світ за моїми дверима падав би в лайно.

Це було б весело, і я майже зібрала достатньо енергії, щоб зважитися, але вона швидко зникає. Подумки я не зможу витримати жалість у їхніх очах або бути дуже гарною компанією, тому що мені здається неможливим приховувати своє занепокоєння.

Я постійно думаю про те, скільки часу мине, перш ніж я побачу його знову. Ще місяць? Роки? Ніколи? Це здається занадто важкою реальністю, і я хочу відкласти прийняття його смерті, але з кожним днем стає дедалі важче сподіватися.

Схопивши своє пошарпане картате пальто, я пхаю ноги в жовті дощові чоботи, які стоять біля дверей. Кидаю швидкий погляд на себе в дзеркало біля вхідних дверей і морщуся від темних кіл під очима.

Я впевнена, що десь у світі готична мереживна сукня, яку я вдягнула на похорон, у поєднанні з цим піджаком і цими чобітьми - це висока мода.

Тут навряд чи хтось зверне на мене увагу достатньо довго, щоб помітити.

Не знаю точно, чому я одягла його сьогодні вранці, можливо, щоб згадати. Щоб погорювати або відчути біль втрати. Я завжди любила занурюватися в жалість до себе.

Високий мереживний комір, що охоплює мою шию, дряпає шкіру, коли жар від машини б'є мені в обличчя. Я тихо їду крізь сніговий шквал, спостерігаючи, як сонце йде, дозволяючи темряві просочити сосни.

Мені приємно бачити, що парковка порожня, за винятком кількох машин. Тільки б флуоресцентні лампи в магазині не були такими до біса яскравими. Відчуваючи себе вампіром, коли світло обпікає шкіру й очі, я намагаюся захиститися від різкого світіння.

Зазвичай я годинами сиджу в магазині, блукаючи проходами і відкриваючи для себе нові продукти, на яких можна зациклитися, або солодощі, які я ще не куштувала. Зараз же все, чого я хочу, - це повернутися додому, загорнутися в ковдру і проспати наступні півстоліття. Можливо, коли я прокинуся, все закінчиться. Гало буде знищено, вбивця-наслідувач опиниться за ґратами, а мої друзі будуть щасливі. Принаймні, ми всі знайшли б спокій.

Я жую нижню губу, намагаючись вирішити, який смак чаю хочу попити протягом наступного тижня. Lady Grey, Chai, Lemon Delight, Ginger Black, English Breakfast, Pomegran...

Важкі черевики стукають по кахельній підлозі, мокрі від снігу зовні. Я не можу пояснити, звідки знаю, але я відчуваю той момент, коли людина повертає в прохід. Волоски на моїй шиї встають дибки, серце б'ється трохи швидше.

Звук візка, що рухається, луною лунає в моїх вухах, і я мовчки повертаю голову. Те, що я виявляю, стає для мене сюрпризом.

У накрохмаленій сорочці на ґудзиках і штанах, насвистуючи з кожним кроком уперед, стоїть людина, яка переслідувала мене уві сні.

Перший гравець.

Людина, яка прив'язала мене до стільця, побила до синців і спробувала втопити, прогулюється проходом із млявою впевненістю. Не підозрюючи про мою присутність, він має вигляд звичайного хлопця, який щойно прийшов з роботи і зазирнув до магазину, щоб захопити якусь річ, про яку йому написала дружина. Або, можливо, його чоловік. У будь-якому разі, навколо його пальця обгорнута золота стрічка, яка означає, що він комусь належить.

Навіть така мерзенна людина, як він, належить іншій людині, і можливо, не єдина причина, але він - частина того, чому я не поділяю цю якість.

Чому людина, яка належить мені, більше не тут.

Він, мабуть, відчуває мій погляд, бо озирається на всі боки, поки ми не встановлюємо зоровий контакт. В очах спалахує впізнавання, і стає очевидно, що він знає, хто я. Голод закипає в моєму шлунку, а знайомий свербіж починається на кінчиках пальців.

Я відчуваю, що моя кров може загорітися, коли електричний гул можливості проноситься крізь мене. Гнів проноситься по моїх венах із шаленою швидкістю, і я дивлюся на Першого Гравця не як на нападника, а як на дещо набагато краще.

Вихід.

Усьому цьому жалюгідному гніву і почуттю провини нарешті є куди вийти, мені надається чудовий шанс вгамувати спрагу помсти, нехай навіть на мить. Я стискаю руки в кулаки, кісточки пальців стають білими.

Це все їхня вина - його вина. Це через них Тетчер зник. Наскільки я знаю, ця людина може бути тим, хто вбив його. Знаючи, що він уже є собакою для Стівена Сінклера, я б не сумнівалася в його причетності.

Те, що я зробила з його партнером, Майклом, іншою людиною, яка наклала руки на моє тіло і намагалася покінчити з моїм життям, було лише попереднім переглядом того, на що я хотіла піддати Першого гравця.

Я попередила їх, на що перетворюся, якщо вони заберуть його в мене. Тепер їм не потрібно боятися женця. Вони повинні боятися жінки, яка його любить.

М'яко посміхнувшись, я приховую будь-яке впізнавання і повертаюся до вибору чаю, поки він дивиться на мою потилицю. Я дозволяю йому дивитися на мене, обмірковувати свій план, як мене позбутися.

Страху, який я колись відчувала до спраги, що живе всередині, більше немає. Я прийняла те, на що перетворив мене Генрі Пірсон, і готова спустити це з ланцюга.

Тільки цього разу мені не потрібна причина, щоб заподіяти біль Першому гравцеві. Мені не потрібне виправдання або щось, що полегшить мою майбутню провину. Мене більше не хвилює, чи зробив він щось не так, чи заслуговує на смерть.

Я збираюся вбити його тільки з однієї причини.

Тому що я цього хочу.

Нічого, крім непереборного бажання відчути його кров між пальцями.

Взявши з полиці випадковий чай, я повертаюся, змушуючи свої дощові чоботи скрипіти. Я виходжу з проходу і прямую до каси, знаючи, що він стоїть за мною майже на кожному кроці.

Він нависає як тінь, коли я розплачуюся і беру пакет з полиці.

- На добраніч.

- У мене буде, - відповідаю я підлітку-касиру.

Іду впевненою ходою, занурюючись у моторошний спокій, який опускається на мої плечі. Я доходжу до дверей і знову виходжу в сніг. Засунувши руку в кишеню куртки, я проводжу пальцями гладким металом, який там захований. Це одна з найдорожчих речей, яку я вкрала в Тетчера, але, можливо, одна з моїх улюблених. Я взяла її в нього на другому курсі середньої школи після того, як витратила тиждень на те, щоб дізнатися комбінацію на його шафці. Того дня я також вкрала в нього пачку жуйки.

Я проводжу великим пальцем по лезу, викликаючи спогади про нього. Усе те, чого вчив мене Тетчер - бути точною, мати план, контролювати ситуацію, - немов відходить на задній план, поки я йду до своєї машини. Мій єдиний план полягає в тому, що я порушу одне з його найважливіших правил.

Не вбивай на емоціях.

Сьогодні ввечері я вбиваю виключно через це.

Позбавляю життя не для того, щоб покращити суспільство чи допомогти, а для того, щоб полегшити біль усередині мене. Спосіб вилити все своє розчарування і біль на щось інше. Я хочу вбити, щоб відчути себе трохи краще.

Перший гравець - це моя миша, яка потрапила в заплутаний лабіринт. Минулого разу він контролював ситуацію, і я впевнена, що він усе ще почувається так, поки я йду до своєї машини, припаркованої на тьмяно освітленій стоянці.

Ліхтар мерехтить, погрожуючи згаснути. Мої пальці натискають на кнопку розблокування, звук віддається луною. Моє серце б'ється в рівному ритмі, ніби навіть моє тіло змирилося з тим, що я є.

Я відокремила свої емоції, виключила їх із рівняння, і вбивця всередині мене взяв гору, щоб гарантувати моє виживання. Мої пальці гудуть від збудження, коли я відчиняю задні дверцята і кидаю пакет із чаєм на підлогу за водійським сидінням.

Я подумки рахую до трьох. Це все, що потрібно, перш ніж він штовхає мене всією силою свого тіла, швидко вдавлюючи на заднє сидіння моєї машини, натискаючи товстою рукою на мою спину.

Адреналін проходить через мою систему, а мій рот залишається закритим, коли він лягає на мене зверху. Я чиню опір, б'юся ногами і повертаюся обличчям до нього. Вага його тіла вдавлює мене в шкіру. Стискаючи пальцями зброю в кишені, я дивлюся на нього терплячими очима, мовчки, чекаючи, що він зробить що-небудь непередбачуване.

- Пам'ятаєш мене? - його голос завуальований темрявою. Я відчуваю, як його хватка стискається навколо мене, і я впевнена, що він відчуває себе поглиненим владою. Упевнена, він почувається господарем становища, сильною, неспинною людиною.

А я всього лише його здобич. Вільний кінець, який потрібно зв'язати.

Я моргаю, злегка нахиляю голову, щоб не відчувати запах його дихання.

- Ти повинен був убити мене, коли в тебе був шанс.

Його брови сходяться в сум'ятті, і я приймаю це як своє відкриття. Я натискаю на кнопку на бічній стороні ножа, відчуваю, як лезо виривається із захоплення, і перш ніж він встигає тільки моргнути, я проводжу вістрям по його горлу.

Шкіра зустрічається з металом, і я відчуваю, як вона плавиться вздовж вістря, відшаровується і відкриває водоспад червоної рідини. Вона витікає з рани, вкриваючи передню частину мого тіла, просочується крізь сукню, забарвлює шию, і її тепло змушує моє тіло гудіти.

Сила топить мене, ллється на мене, як рідке золото, забарвлює мої пальці та рот. Вона проковтує мене, і я хочу ще, жадібно відчуваючи її смак на язиці. Сила в'ється по моїх венах і опановує мною. Я відчуваю, як вона пульсує в моїх кістках і болить.

Усі ключі всередині мене клацають і встають на свої місця, наче мій розум і тіло нарешті злилися в злагоді. Саме в цей момент, потопаючи в крові чоловіка, я приймаю себе за всі ті жахливі речі, яких колись боялася.

Смерть і розкладання. Любителька жуків. Вбивця.

Уся ця кров немов відправляє мене в інше місце. Ліра надійно захована в шафі моєї свідомості, тоді як щось інше повністю займає мене.

Мій рот розтягується в усмішці, коли його очі розширюються. Перелякані руки хапаються за рану, щоб зупинити кровотечу, і я спостерігаю за його панікою. Муха, що потрапила в павутину, бореться за життя, неусвідомлено йдучи прямо в руки смерті.

Це розпалює мою гордість, моє его, спостерігаючи, як він розривається на частини, знаючи, що все його життя перебуває в руках мого страждання. Я - останнє, що він бачить перед тим, як перетворитися на ніщо. Моє обличчя переслідуватиме його дух у кожному житті. Дівчина, яку він не зміг убити, дівчина, яка з'їла його контроль і виплюнула до його ніг.

Він мав заплатити, і ціною стало його життя.

Я мовчу, бачачи, як тьмяніє світло в його очах. Колір зникає з його обличчя, і він задихається, бурмочучи щось на кшталт благання. Кров продовжує текти, цівка без кінця. Ванна помсти. Багряна їжа для розпусної люті всередині мене.

Мені спадає на думку, що він буде першим із багатьох, домініон у перших рядах, і я не зупинюся, поки всі винні не заплатять за те, що вони зробили. За те, що вони забрали в мене.

Я вдихаю глибокий металевий запах, відчуваючи, як його тіло притискається до мого. Страшне усвідомлення того, що зверху на мені лежить мертве тіло, починає осідати. Я чекаю, що за цим послідує почуття провини.

Але воно не приходить.

Є тільки глибоке полегшення й адреналін, що хлинув у кров.

Ніж падає на підлогу, і мені потрібно придумати, як позбутися його тіла, знаючи, що я не можу залишити його на парковці продуктового магазину. З більшими труднощами, ніж мені хотілося б визнати, я впираюся руками в його груди і переміщую наші тіла так, що мені вдається вислизнути із заднього сидіння.

Коли я стою, дивлячись на безлад, який сама собі влаштувала, я майже хочу, щоб почалася паніка. Якусь емоцію, крім тупого заціпеніння, але нічого не приходить.

Можливо, через усе те, чого мене навчив Тетчер, а можливо, через те, що мені вже нічого втрачати. Що таке моя свобода, якщо він не є її частиною?

Більша частина тіла Першого Гравця провисає на моїх шкіряних сидіннях, але його ноги звисають з краю, нагадуючи мені відьму з Чарівника країни Оз, - коли будинок упав на неї.

Я оглядаю порожню парковку, перш ніж схопити його за ступні і запхати його далі в машину, підігнувши коліна до грудей, щоб його велика фігура помістилася.

Коли опускаюся на переднє сидіння, я дивлюся на свої розмальовані руки. Кров усе ще липка, прилипає до керма, і я подумки помічаю, що завтра потрібно відбілити його зсередини.

Я рухаюся на автопілоті, запускаючи двигун, прокладаючи шлях до будинку, весь час гостро усвідомлюючи, що в кузові лежить мертве тіло. Можливо, завтра, коли адреналін випарується і настане реальність, я відчую себе винною. Я відчую страх або паніку.

А поки цього не сталося, я використовую це нове відчуття спокою, щоб позбутися тіла.

Сніг перетворився на дощ, бризки потрапляють на лобове скло, коли я в'їжджаю на свою під'їзну доріжку. Їдкий запах смерті вибивається з мене, коли я відчиняю двері, глибоко вдихаючи холодне повітря.

Крижаний дощ ллється вниз, а в небі гримить грім.

Мій план не простягався далі того, щоб доставити його сюди. Тепер постає питання про те, що мені робити з тілом. Спалити його? Ні, на вулиці занадто сиро. Кислота? У мене її немає.

Однак я можу поховати його. Мій задній двір уже розритий після ремонту і моїх жалюгідних спроб розбити сад. Якщо хтось ставитиме запитання, буде легко видати розкидану землю за ремонт будинку.

Це єдиний варіант, який у мене є, і немає нікого з кращою ідеєю.

Одна річ, яку ніколи не згадують про вбивство людини, - це те, наскільки важким стає тіло після смерті. Цю істину я осягаю на власному досвіді, поки тягну цю людину за ноги навколо свого будинку.

Мої легені горять, а ноги болять, коли я спотикаюся. Через холодне повітря майже неможливо дихати. Здається, що тягнути довелося кілька годин, але, на щастя, у полі зору з'являється мій задній двір.

Протягнувши його ще кілька футів до середини, я опускаю його ноги і кладу руки на коліна. Я все це роблю неправильно, я знаю, що це так. Розчарування гризе мене, і все, чого хочу, це щоб він був тут.

Тетчер знав би, що робити. Він би показав мені.

Він має бути тут, блядь. Чому його тут немає?

З мого рота виривається ридання, і я відчуваю, як нестерпно стискаються мої груди. Усі ті емоції, які сховалися, коли ніж був у моїй руці, хлинули назад.

Я сумую за ним.

Вони могли б забрати в мене що завгодно, взагалі що завгодно, але тільки не його. У небі виблискує блискавка, хмари плачуть разом зі мною, а грім гримить по деревах, що оточують мій будинок. Сльози змішуються з дощем, і на мене накочує втома.

Клацання гілки піднімає мою увагу вгору. Я піднімаю свої сльозяться очі, очікуючи, що через грозу дерево впаде вниз, але всі вони цілі.

Він стоїть там.

Темна постать прямо навпроти мене, одягнена в чорне, руки засунуті в кишені, дощ тріпає волосся перед блідим обличчям. Холодне повітря нічого не може вдіяти з його поглядом.

Краплі води стікають з його рота, ковзають по його незграбній щелепі.

Мій розум каже мені, що це привид. Копінг - навичка, викликана моїм посттравматичним стресовим розладом, щоб впоратися з його втратою. Але моє серце, моє залежне серце, б'ється вперше відтоді, як він зник. Це ти!

Це ти! Ти повернувся, ти повернувся!

Кров приливає до моїх вух, стукає, коли серце шалено б'ється об грудну клітку. Здається, що світ обертається трохи повільніше, і я відчуваю, як моє горло стискається від звуку його імені.

Ніхто з нас не рухається.

Ми просто стоїмо і дивимося один на одного.

Він руйнівний. Тихий, хворобливий бог серед людей.

Я майже дозволила своєму розуму перемогти. Я майже повірила, що він привид.

Поки що...

- Здрастуй, дорогий фантом.

Розділ 3

НІЧ ЖИВИХ МЕРЦІВ

ТЕТЧЕР

Мені ніколи особливо не подобався вибір одягу Ліри.

Сьогодні ввечері це не той випадок.

Вона - видіння в чорному.

Цей колір, можливо, був створений спеціально для неї.

Прекрасна наречена Гріма з мертвим тілом біля ніг як весільний подарунок. Спокусниця світла. Моя єдина і неповторна помилка, дівчина, яка обдурила смерть.

Мати воронів у мереживній тканині, яка так ніжно облягає її тіло, обрамляючи кожен сантиметр. Мої губи злегка здригнулися, побачивши червоні смуги на відкритій шкірі, що забруднили матеріал.

Вона одягла б дорогу сукню тільки для того, щоб дозволити крові та стихії зіпсувати її. Але вона ніколи не дбала про те, що загорнуте в пакет, тільки про те, що під ним. Високий комір зливається з мокрими, чорнильними локонами її волосся, і неможливо визначити, де закінчується одне і починається інше.

- Ти одягла цю красиву маленьку сукню для мене, Ліро?

Мої перші слова, сказані їй відтоді, як я поїхав, і вони пронизані відразою, хоча мої очі свідчать про протилежне. Дощ ллє по її порцеляновому обличчю, тремтіння нижньої губи вловлюється місячним світлом.

Моє повернення - полегшення для неї, і це сильно заважає мені.

- Я одягала його на похорон твоєї бабусі, - шепоче вона, її голос - відгомін болю, який вона нещодавно пережила. - Воно належало моїй матері, - я стискаю щелепу і м'яз на моїй щоці підстрибує.

Тихий гнів закипає в моїх грудях.

Я ніколи не був прихильником похорону чи оплакування померлих. Але якась частина мене хотіла б бачити Мей у спокої. Щоб, можливо, прибрати мій останній образ її.

Усе своє життя я завжди думав про неї як про людину сильну, вольову, непохитну у своїй метушні. Але у свій останній день вона не могла бути більш іншою. У дитинстві в мене був імунітет до крові. Відрізані частини тіла і оголені кістки.

Я бачив, як жінок знелюднювали, жорстоко підіймали на дибу, як корів на забій, і змушували прибирати за ними наслідки. У вільний час моїм улюбленим хобі було здирати шкіру з інших серійних убивць.

Не було нічого, що шокувало б мене у сфері вбивств.

Але це не був шок, який пронісся крізь мене, коли я побачив Мей на підлозі на кухні. Щось слизьке рухалося по моїй шкірі - це було схоже на грозу всередині мого власного тіла.

Хотілося б думати, що спостереження за тим, як її ховають, послужило б мені своєрідною парасолькою.

- Де ти був?

Це обґрунтоване запитання, на яке я не збирався відповідати, доки Стівена не заарештують за зв'язки з Ґало, але моє полювання грубо перервала її нерозсудливість.

Я не даю їй відповіді і просто продовжую йти вперед. Мої ноги скорочують відстань, поки єдине, що розділяє нас двох, - це мертве тіло людини, яка мала б постраждати набагато більше.

Смерть завжди здається тонкою лінією, що проходить між мною і Лірою. Вона завжди там, затримується в нашому просторі, існує між нами, як повітря. Куди б ми не пішли, вона слідує за нами.

Мої пальці тягнуться до мереживної тканини на її комірі. Коли я знаходжу контакт, я потираю вологий матеріал великим пальцем. Її тіло стає м'яким, розслабленим, нахиляючись назустріч моїм дотикам.

Тяжкість з її плечей спадає, і залізна стіна, що захищає її від світу, руйнується з кожним рухом мого пальця. Це тільки полегшує мою роботу із заподіяння їй болю. Її так легко зламати, вона податлива під моїми руками.

Я піднімаю вказівний палець, погладжуючи її шию заспокійливими рухами. М'якість її шкіри змушує волосся на моїй шиї стати дибки, реагуючи без моєї згоди.

Ці нефритові очі практично світяться, освітлені тим світлом, що все ще жевріє всередині, і Ліра дивиться на мене так, наче я її герой.

Її ангел.

- Божественна, - зітхнув я.

Я ніколи не мав на увазі нічого більшого. Ніколи не був більш чесним.

- Тетч...

- Настільки, що це майже компенсує той безлад, який ти влаштувала сьогодні ввечері, - кажу я їй спокійно. - Майже.

Вона насуплює брови, і я притискаю палець до пульсу в її горлі, вловлюючи стійкий ритм.

- Скажи мені, це було блаженне незнання, чи ти хотіла попастися?

Вона завмирає, облизуючи верхню губу, можливо, відчуваючи в повітрі, що я збираюся нагадати їй про те, хто я. Що я ніколи не був ангелом, ні для неї, ні для кого-небудь ще.

Я дозволив собі відволіктися, загубитися в її безладі, тимчасово розмивши свій образ у дзеркалі. Я був створений, щоб завдавати болю, щоб ніколи не знати спокою, і на коротку мить забув, що мав убити всі емоції.

Для них немає місця всередині мене. Немає дому, де вона могла б жити.

Я порожній, мною рухає его і контроль, який приходить після того, як я закінчую чиєсь життя. Ось хто я. Це та людина, з якою їй доведеться мати справу, щоб зрозуміти, що я не її коханець, який переступив через смерть. Я - корінь усіх зол, насіння аморальності.

- Наскільки ти дурна, щоб убити когось на громадській парковці? - кладу руку під її підборіддя, нахиляю її вгору, щоб вона дивилася мені в очі. - Я казав тобі ніколи не вбивати, використовуючи емоції як паливо. І все ж ми тут, Ліро.

Кілька її сльозинок змішуються з дощем, що падає.

- Він був там, - бурмоче вона. - Він був там із покупками, а тебе не було. Тебе не було, і я подумала...

- Ти думала?

- Ти був мертвий. Я думала, що ти помер, а він усе ще дихав після всього, що він зробив зі мною. Зробив із нами. Я не могла. - Її голова трясеться, руки хитаються від адреналіну. - Я не могла це контролювати. Було легше відчути бажання, ніж впоратися з сумом. Так що так, я вбила через емоції. Але це не моя вина.

О, пощадіть мене.

Мої пальці стиснулися на її підборідді, показуючи моє несхвалення її відповіді.

- Чия це провина, Ліро? Його? Бога? Ти знову не хочеш визнавати те, що ти є? Що тобі подобається робити з людьми?

- Твоя, - звинувачує вона. - Це твоя клята провина.

Я насміхаюся, хитаючи головою у відповідь і відкриваю рота, щоб заперечити, можливо, сказати щось різке, щоб у неї з'явився шанс відсторонитися від мене, поки це не вбило її, але вона випереджає мене.

- Ти пішов, - її голос тремтить, смуток і печаль проглядають у кожному слові. - Ти залишив Алістера. Ти залишив Рука і Сайласа. Ти залишив мене, - її маленькі руки б'ють по грудях при цих словах, наче вона відчуває кожне з них, як ніж у серце.

Я відчуваю її емоції, як кожну краплю дощу.

Як легко вона показує кожну унцію почуттів на своєму обличчі. Завжди справжня і занадто груба.

- Ми й гадки не мали, куди ти подівся і що сталося. Ми думали, що ти, блядь, мертвий! Ти дозволив своїм найкращим друзям повірити, що помер, і ти очікуєш, що зі мною все буде гаразд? Щоб усе було добре!

Гроза б'ється об мою шкіру, і грім гучною луною стрясає дерева. Елементи природи в гармонії з хаосом, що твориться під нашою шкірою.

- Ти настільки не в ладах із людством, що не можеш, блядь, зрозуміти, що ти накоїв? Ми шукали скрізь. Я не змогла знайти...

- А ти не думала, що я не хочу, щоб мене знайшли? Хто-небудь? - я перериваю її крик. - Ти подумала про це, перш ніж перерізати горло людині на задньому сидінні своєї машини, як якийсь любитель?

- Я не хтось.

Її відповідь миттєва. Рішуча. Така впевненість у словах, що навіть я на мить повірив їй. Вітер розвіває її волосся по обличчю, і я акуратно заправляю пасма їй за вухо.

Я нахиляю голову, погладжуючи її щоку тильною стороною долоні.

- А хіба ні?

Тіло Ліри здригається, і вона здригається, ніби я вдарив її по обличчю рукою, яка все ще торкається її шкіри. Вона відсторонюється від мого дотику вперше відтоді, як я її зустрів. Дорогий фантом відсторонюється від мене.

Вона тоне в бурі, пориви різкого вітру змушують її волосся розвіватися навколо голови. Її плечі розпрямляються, і всі залишки емоцій випаровуються, омиваються моїми словами.

Я бачу кожну цеглинку, що укладається, коли вона зводить ці стіни просто переді мною. Тому я допомагаю в будівництві.

- Ти відчуваєш це? - запитую я. - Знаючи, як легко мені було залишити тебе?

Ці стіни - захист від речей, які її лякають. Реакція на стрес, завдяки моєму батькові. Я бачив їх раніше, але сьогодні ці щити стоять не через страх.

Це через біль.

Я нахиляюся ближче, ліниво проводжу великим пальцем по її нижній губі з хижою усмішкою на губах.

- Пам'ятай про це, коли спробуєш полюбити мене знову.

Роками я казав собі, що все, чого я хотів, це розбити світло в її очах. Задушити його, обхопивши руками її горло. Хто б міг подумати, що саме це допоможе.

Він згасає в темряві, і я хочу зберегти його. Той останній гарний шматочок у ній, захований у банці. Але він зникає перш, ніж я встигаю насолодитися ним.

Хоча це саме те, чого я хотів, до чого прагнув, я не відчуваю тріумфу. Сила не струмує по моїх венах.

Я просто відчуваю вогкість.

І я зневажаю вираз її обличчя, той, який я навмисно помістив туди.

Порожній, нерухомий, такий, що ховається.

Але в мене не було іншого вибору.

Вона відштовхує мою руку від свого обличчя, її щелепа скрегоче, очі звузилися і дивляться на мене, як на здобич. Її руки стиснуті в щільні кулаки, і думаю, що вона може спробувати вбити мене.

Добре, - хочу похвалити я. - Захищайся від мене - тобі це потрібно більше, ніж будь-кому.

- Тоді навіщо повертатися? Якщо не заради нас, то заради чого, заради твого его?

Мій сміх холодний, позбавлений гумору.

- Не вдавай, що здивована, улюбленець. Ти знаєш, хто я такий. Уся справа в моєму его.

Я думав, що Колін тут - це її останній удар за вечір, але вона швидко показує мені, що вона ще не закінчила змушувати інших стікати кров'ю.

- Після стількох років ти все ще гонишся за схваленням свого татуся.

Я відразу ж відчуваю рану, її ніж потрапив точно в ціль, і вона знає це, стоячи переді мною з випрямленим хребтом. Я стою віч-на-віч зі своїм дзеркалом.

Зникла слухняна, любляча Ліра Еббот. Вона зникла, а на її місці стоїть щось набагато кровожерливіше. Сумніваюся, що та дівчинка, яку колись звали Скарлетт, взагалі існує.

Я хочу сказати їй, що якби Генрі побачив мене зараз, він би відкинув мої гени. Він би точно знав, чому я пішов із мережі, щоб вистежити вбивцю-наслідувача, і це, на жаль, не має нічого спільного з моїм его.

Мій батько був би огидний.

І все ж я мовчу, навіть коли вона починає копати яму на задньому дворі для тіла.

Я стою там мовчки, тримаючись за прийняття того, що Генрі завдав їй травму, яка породила цікавість, заронила насіння нездорового бажання. Голод. Спрагу.

Але не мій батько перетворив Ліру на монстра.

Це був я.

Розділ 4

ЗРАДНИК

ТЕТЧЕР

Алістер Колдуелл відомий тим, що насамперед думає кулаками. Бійки - це візитна картка покинутого хлопчика, який перетворився на жорстоку людину.

Коли його кулак стикається з моєю щелепою, завдаючи сильного удару в бічну частину мого обличчя, я майже співчуваю всім людям, які в минулому приймали від нього удари.

Майже.

Тупий біль рикошетом проходить по моєму обличчю і металевий присмак заповнює мій рот. Я секунду дивлюся на землю, приймаючи насильство, яке він щойно вчинив, а потім проводжу великим пальцем по нижній губі, повертаючи голову, щоб зустрітися з його темними очима.

Я знаю його вже дуже давно, але жодного разу не стикався з його фізичним насильством. Жодного разу.

- Сумував за мною, Алі?

Він нічого не говорить, просто стоїть у тиші. Я бачу слова в його очах, усі ті, які він не хоче вимовляти вголос. Історія затримується в кімнаті, спогади.

Якби він був іншим, якби він не народився в тіні й не виріс, щоб бути забутим, він би сказав щось на кшталт:

- Ти кинув мене.

І якби я був іншим, якби вмів відчувати і мене не позбавили людяності в дитинстві, я міг би відповісти:

- Я б повернувся за тобою. Завжди.

Але це не наша реальність.

Ми просто заточена зброя, створена для руйнування, яка відчайдушно потребує миру й отримує тільки нескінченну війну.

- І це все? - бурчить Рук, невиправдано сильно врізаючись своїм плечем у моє, коли він вривається в порожній кабінет свого батька, зачиняючи за собою двері. - Ти вдарив мене сильніше, коли нам було дванадцять. Вибив мені корінний зуб.

Він постукує по щелепі, щоб нагадати, дивиться на Алістера, але відмовляється дивитися на мене. Боїться зустрітися з моїм поглядом, боїться, що я побачу все, що він намагається приховати.

- Це ти завжди кричиш сильніше, тату, - кусаюся я, скошуючи очі. Він повертає голову і дивиться на мене через плече, на його губах з'являється хвора усмішка, коли він крутить сірник між зубами.

- Якого хріна він твій улюбленець, я ніколи не зрозумію, - бурмоче Рук, ляскаючи Алістера по плечу, коли той проходить повз. - Не дай боже ми образимо ідеального. Не можна, щоб він був у синцях і розшукувався за вбивство.

Він ліниво підходить до столу батька, сідає в крісло і впирається ногами в дерево.

- Сподіваюся, твій батько на роботі й не збирається повертатися найближчим часом? Він би із задоволенням подивився, як мене запихають у кузов поліцейської машини.

- Він весь день в офісі, повернеться тільки пізно. Напевно, буде занадто п'яний, щоб відрізнити твоє обличчя від моєї блідої дупи.

Я дивлюся на обох людей, з якими я виріс, розуміючи, що вірність, яка тримала нас разом, сильно підірвана моїм рішенням піти. Буде тільки гірше, коли вони зрозуміють, що я не можу сказати їм, чому.

У всякому разі, не справжню причину, а вони - шукачі, коли справа стосується правди. Вони побачать брехню наскрізь, але ніколи не зрозуміють правду.

Їм доведеться повірити мені. Сліпа віра.

Якої у них наразі мало, і це робить щось нестабільне з моїми нутрощами. Жодного разу я не наражав нікого з них на небезпеку; жодного разу я не ризикував ними.

Чому ж тепер я піддаю себе сумніву?

- Давайте покінчимо з цим, - зітхаю я, працюючи своєю хворою щелепою. - В інтересах усіх було, щоб я поїхав. Розповівши комусь із вас, ви б тільки завадили.

Алістер усміхається, його кулаки стискаються з боків. Я знаю, що він хоче знову вдарити мене, але він утримується, обираючи замість цього жорстокі слова.

- Ти покинув нас, щоб знайти свою бабусю по шматочках. Спробуй відповісти по-іншому. Цього разу не неси нісенітниці.

Незалежно від того, що кожен із них говорить, вони відчувають. Кожен із них відчуває емоції по-різному, Алістер - у більш різкій формі. Він або злий, або задоволений, і всі свої почуття відносить до цих двох осередків, тоді як Рук відчуває їх усі за таємною ковзною шкалою.

Я знаю, що втрата Мей завдала їм болю, що їхнє горе справжнє - я просто не можу цього зрозуміти. Вона була однією з єдиних батьківських фігур, які виявляли до них щиру доброту. Вони проводили свята в мене вдома, познайомилися з єдиною здоровою дорослою людиною в моєму житті.

Її втрата позначилася на кожному з нас. Ми всі відчували це, ми всі справлялися з цим по-різному, але ми все одно відчували це.

- У мене не було іншого вибору. Поліція побачила б місце злочину, і мене б звинуватили у вбивстві кожної з цих дівчаток. Справу зроблено - я б не встиг виїхати з Пондероз Спрінгс, як на моїх зап'ястях були б наручники.

- Ти міг би, блядь, сказати нам. Попередити нас, - Рук заговорив, прикурюючи від своєї сигарети і роблячи впевнені затяжки.

- ФБР видало ордер на мій арешт. Як ти розраховував накопати ще якусь інформацію про Стівена і Гало, коли вони нишпорять навколо, як голодні пси? - заперечив я. - Мені потрібно було зникнути. Це був наш найкращий варіант.

- Для тебе, - каже він, обводячи дим навколо свого обличчя, і пильно дивиться в мій бік. - Це було краще для тебе. Розповісти нам, включити нас у свій план укриття було б краще. Зникнути без сліду було краще тільки для тебе - не треба так збочуватися, егоїстичний виродку.

Буває багато днів у році, коли я задаюся питанням, як ми з Руком все ще друзі. Ми рідко сходимося в думках і ще рідше активно ладнаємо.

Але з якоїсь причини я все ще захищаю його. Усіх їх.

Це було єдине, про що я думав після того, як знайшов Мей. Переконатися в тому, що вони захищені й не постраждали від того, що намагалося викликати це імітаційне вбивство.

- Вони б знайшли мене, якби ти знав.

- Так? Як? Тому що ти не довіряєш нам настільки, щоб зберігати цей секрет? Твій комплекс бога нереальний - ти очікуєш, що ми будемо беззаперечно довіряти кожному твоєму спонуканню, і найбожевільніше, що ми, блядь, довіряємо.

- Не піддавай мене сумніву...

- Чому ти повернувся? - Алістер перериває, схрестивши руки перед грудьми. - Якщо це був твій план, чому ти тут?

Запитання б'є сильніше, ніж удар, це... невіра в його тоні. Ніби, якою б не була моя відповідь, він не повірить у неї, уже вважаючи мої слова брехнею.

Всупереч твердженням Рука, я ніколи не ставив їм запитань. Їхні методи? Звичайно. Але не їхні мотиви, не їхні тендітні, матір їхню, почуття. Жодного разу.

Я дивлюся на Алістера, очі холодні.

- Я не сумнівався в тобі, коли в це вплуталася Браяр. Мені це не подобалося, але я дозволив цьому статися без осуду. Це я залишився в лікарні, коли її приспали, поки ти розбирався з Доріаном і батьками. Я сліпо слідував за тобою роками, - сплюнув я з отрутою ненависті.

Якщо вони хочуть грати, ми можемо грати.

- І ти, - я переводжу погляд на Рука, ховаючись за його димом. - Хто ніколи не сумнівався в твоїй потребі завдавати болю? Коли ти з'явився біля моїх дверей, благаючи мене розрізати тебе на шматки, я дав тобі те, що тобі було потрібно. Я поставив своє життя на кін, щоб викрасти поліцейського, щоб ти помстився за дівчину, і тобі навіть не довелося просити мене.

Слова осідають у повітрі, наче частинки пилу, розгойдуючись між усіма нами, наче маятник, і я просто чекаю, щоб побачити, хто з нас отримає гіршу частку.

Я був відданий їм майже все своє життя, і це їхня розплата?

- Здивований, що ви не запитали мене, чи зробив я це. Убив власну бабусю. Хіба ви могли допустити, щоб я це зробив? Ви ж мені не довіряєте.

- Тетчер...

- Тепер я лиходій. Як цікаво. А я-то думав, що ми всі на одному боці, - хмикнув я. - Може, ти й справді схожий на свого батька, Колдуелле. Зрадник, схоже, в генофонді.

Лють, розплавлена й гаряча, ллється з його очей. Я відчуваю, як вона горить у повітрі. Ось що значить бути поруч. Ти знаєш, який поріз ранить найболючіше, які слова пронижуть найглибше.

Я чую скрип стільця і відчуваю запах трави, коли Рук підходить ближче, готовий стати буфером між нами двома. Його удар раніше був попередженням. Немає сумнівів, що Алістер розбив би мені обличчя, якби йому дали шанс. Я бачив, як він бився з людьми вдвічі більшими за мене і йшов без жодної подряпини.

Але мені навіть не потрібно торкатися до нього, щоб заподіяти біль. Його розум працює не так. І ніколи не працював. Він, звісно, заперечуватиме це, але якщо я піду від нього, від них? Це знищить його.

Тому що я - лід, що охолоджує лють у його жилах. Той, хто дозволив йому пробратися в моє вікно, коли його батьки були вдома. Я той, хто показав йому, як перев'язувати рани. Я той, хто дозволив йому спати на моїй підлозі, той, хто не спав, поки він не заснув.

Я робив це не тому, що мені було не все одно.

Я робив це, тому що він потребував цього і завжди роблю те, що їм потрібно, але в них не вистачає сміливості зробити це для себе. Лють Алістера, біль Рука і демони Сайласа.

Я його - він це знає - так само, як і він мій, але в чому різниця? Він мені не потрібен.

Мені не потрібен ніхто з них.

- Просто відповідай на це кляте запитання, Тетчер.

Нахиливши голову, я чую задоволений звук тріскучої шиї, перш ніж відповісти.

- Я відстежував зачіпку. Думав, що розберуся з убивцею-наслідувачем, поки ви двоє закінчите з рештою. Але все заглохло, - буквально, я думаю. - Після цього в мене не залишилося варіантів.

На свій захист скажу, що все це правда.

Я стежив за Коліном - він був моєю єдиною реальною зачіпкою, коли справа дійшла до пошуку інформації про те, хто краде увагу мого батька. Їм не обов'язково знати, що винищення інших серійних убивць - мій ритуал, який відбувається раз на два роки. Що існування цього наслідувача - пряма образа всьому, що я роблю.

Їм також не потрібно знати, що мені довелося повернутися, тому що Ліра зірвалася, і я повинен був переконатися, що запис із камер спостереження в продуктовому магазині знято. Пояснювати їм те, що я не можу пояснити собі, мені здається зайвим.

Це мій секрет, який я повинен зберігати. У них у всіх вони є. Мені дозволено тримати деякі речі при собі.

- Було б непогано знати, що ти живий, - бурмоче Рук, імовірно, вважаючи, що це все, що вони отримають від мене на цю тему.

- Чого ти хочеш, Рук? - огризаюся я. - Вибачень?

Він міцно стискає тупий предмет між кінчиками пальців, скрегочучи щелепою, перш ніж зламатися.

Вчасно. Він був занадто спокійний, щоб вважатися нормальним.

- Ти мій брат. Я ненавиджу тебе... я ненавиджу тебе так до біса сильно, але ти мій брат, - шипить він, виблискуючи татуюванням у вигляді монети на внутрішньому біцепсі, яке повторює єдине моє. Таке ж є в Алістера і Сайласа. - Ти його брат! Сайлас замкнений у проклятій палаті. Я поховав кохану людину без тебе і думав, що ти будеш наступним. Я більше не втрачу жодного з вас, незважаючи на вашу фригідність.

Брат.

Усе життя мене таврували чужими іменами.

Вбивця. Психопат. Син.

Але брата не було.

- Я..

Стукіт у двері заглушає мій голос, хоча я навіть не впевнений у тому, що збирався сказати. Я обертаюся, щоб подивитися через плече, і бачу, як у кімнату заглядає голова з полуничним волоссям.

- Не вчасно?

- Як завжди ідеально, - зітхає Рук, ніби він не міг цього зробити, поки вона була поруч. - Іди сюди, крихітко.

Сейдж різко озирає кімнату, перш ніж увійти всередину з іще двома людьми поруч. Вона спокійно притискається до Руку, в той час як Браяр не придумала нічого кращого, ніж відкрити рот.

- Ай, - каже вона з легкою усмішкою. - Ти виглядаєш так, ніби тобі це стане в пригоді.

Пакет із замороженим льодом вилітає з її рук і приземляється на мої груди, і я швидко хапаю його, щоб він не впав. Вони цілком могли підслуховувати, і саме так вона дізналася, що її хлопець вдарив мене в щелепу, або, можливо, вона знає його краще, ніж я думав.

Браяр тримає ще один шматочок льоду, обережно прикладає його до кісточок пальців Алістера, похитуючи головою. Але він просто притискається губами до її чола на знак подяки.

Ліра - остання дівчина всередині, вона все ще стоїть позаду мене і притискається до дверей. Я зміщуюся так, що все моє тіло опиняється перед нею, прикриваючи її своїми розмірами.

Я відчуваю, як гнів хвилями накочує на її маленьке тіло. Напевно, з мого боку нерозумно стояти спиною до тієї, хто так схильний наносити удари чоловікам на емоціях.

- Рада, що ти не помер, - каже мені Сейдж. - Я б тільки Рука лайном поливала, а це неймовірно нудно.

- Ну, тепер, коли він живий, нам потрібно знайти, куди його прилаштувати. Він не може залишатися в жодному з наших місць; це ризиковано - тримати його тут. Вони знають, що ми його сховаємо.

- Ось чому я повинен був залишатися мертвим трохи довше, - кажу я Алістеру, уже знаючи, що це буде проблемою.

- Ти багатший за Бога. Хіба ти не можеш купити житло? Полетіти з країни? - додає Браяр, ніби це так просто.

- Усе, що я можу використати, - це готівка, яку взяв із сейфа мого дідуся, коли їхав. Використання моїх кредитних карток, перевірка мого паспорта, все, що завгодно, тільки не під скелею, призведе до того, що Одетт Маршалл заарештує мене на національному телебаченні.

- Так ми можемо...

- Моя хатина, - тихий голос Ліри пронісся повз моє плече. - Вона розташована глибоко в лісі, далеко від радарів. Навіть якщо поліція з'явиться, під фундаментом є бункер. Вони ніколи не знайдуть його.

Мій хребет напружився.

- Ні.

Я повільно повертаюся, дивлячись на неї зверху вниз, помічаю, що її волосся зібране в пучок, і з якоїсь причини мені хочеться розпустити його. Мені не подобається думка про те, що вона збирає ці дикі кучері.

- Чому? Це не маєток. Там немає дворецьких чи особистих кухарів, - вона піднімає брову, сповнену ставлення до мене, яке я не ціную. - Але ти будеш захований і будеш у безпеці.

- Ти не будеш.

Я ненавиджу, що сказав це вголос. Що я не зміг стриматися.

Між її бровами утворюється глибока западина, і я прибираю руки в кишені, щоб не провести великим пальцем по її лобі, розгладжуючи зморшки. Доторкатися до неї, бути всередині неї, Боже, це було жахливою помилкою.

Я сказав їй, що якщо в мене буде вона один раз, не зможу зупинитися, і я говорив серйозно.

Це все, про що я можу думати, коли вона поруч. Як вона себе почувала, як звучала, що моя кров тече в її крові, і як добре вона прийняла все, що я дав.

Я хочу її, я не стану заперечувати це. Вона - єдина людина, до якої я відчуваю хоч якусь фізичну тягу, але це все, що є - фізична, біологічна реакція. Це все, що може бути.

Очі спрямовані на мою спину, всі з різними запитаннями, але на жодне з них я не отримаю відповіді. Я ледь можу визнати в собі, що причина, через яку пішов, чому я зник і чому я повернувся, була вона.

Усе через Ліру. Щоб захистити мою чортову дівчинку зі смаком вишні.

Якщо наслідувач полював за Мей, вона наступна в його списку. Якщо Одетт Маршалл здогадалася, це не займе в неї багато часу. Я не можу ризикувати нею. Що ближче я до неї підходжу, то більшої небезпеки вона зазнає.

- Від тебе? - запитала вона, схрестивши руки перед грудьми. - Що ти збираєшся зробити, вбити мене уві сні?

- Не фліртуй зі мною так, - я посміхаюся, спостерігаючи, як рожевіють її щоки.

Її гнів не скасовує її потягу до мене. Це закладено в ній, і ніщо, що б я не зробив, не змінить цього. Я знаю, бо зі мною відбувається те саме. Наш зв'язок - це велика незручність.

- У тебе немає іншого вибору, - вона жує внутрішню сторону щоки, але стоїть пряміше, ніж зазвичай. - Або моя хатина, або в'язниця. Будь вдячний, що я взагалі пропоную це.

Посмішка тягнеться до мого рота.

- Вражаючий у вас хребет, міс Еббот. Дайте мені знати, кому надіслати листівку з подякою.

Можливо, вона справді чогось навчилася на наших уроках.

Мені подобається, як вона стоїть переді мною, навіть якщо ця впевненість фальшива і підживлюється болем, який я заподіяв. Лірі стає комфортніше з істотою, яка ховається під її шкірою, більше не ховаючись від неї.

Але все це не змінює моєї думки.

Я не можу дозволити, щоб із нею щось трапилося. Особливо не можу дозволити, щоб вона дісталася неоригінальному серійному вбивці. Ліра не заслуговує на мою ненависть, але вона заслуговує на те, щоб жити більше. Я не буду піддавати її ризику.

- Я теж не хочу ділити з тобою свій простір, Тетчер. Але це все, що в тебе є.

- Ні.

Вона злегка зітхає, закочуючи очі.

- Тоді до в'язниці. Мені все одно.

- Я..

- Між вами щось сталося? - Браяр перериває мене, звинувачуючи Ліру в хибній версії, яку вона малює.

Дивиться на мене і виливає слова, які, як вона думає, вплинуть на мене. Прикидається, що маленьке сердечко в її блідих грудях б'ється не для мене. Наче мій привид не існує тільки для мене. Наче вона не стікає кров'ю заради мене.

Однак іншим людям у цій кімнаті не обов'язково це знати.

- Так, наприклад, трахаєтесь? - додає Рук.

Моя щелепа стискається.

Я не хочу переїжджати до неї, але мені, безумовно, не потрібно, щоб хтось ставив запитання про нас із Лірою. Піддатися на це - все одно що підписати свідоцтво про її смерть, але, можливо, якщо зможу залишитися з нею на кілька днів, я швидко знайду інший варіант.

Лише кілька днів.

- Кумедно, - розмірковую я, - але ні. В'язниця і тривалий час, проведений із Лірою, зараз здаються дуже схожими. Я сподівався на третій варіант.

На її обличчі миготить образа, і мені хочеться схопити її, струсити за плечі та сказати, що так буде краще. Що я хотів би, щоб вона зрозуміла, наскільки небезпечно перебувати поруч зі мною; що все це для неї. Дати їй зрозуміти, що з якоїсь причини мій мозок не може впоратися з думкою про її юний труп.

Але я мовчу і дозволяю їй повірити в усе найгірше, що є в мені.

- Ти впевнена, що не проти? - запитує Браяр свою подругу, хвилюючись.

Якби Браяр знала, якою страшною може стати Ліра Еббот, вона б ніколи не турбувалася за її безпеку. Вона б сама боялася цієї маленької вбивці. Її найкраща подруга стояла б перед нею і думала: як ця мила дівчинка перетворилася на таку жахливу істоту?

Стіна зачиняється перед її очима, захищаючи всі емоції, і вона з натягнутою посмішкою переводить погляд на людей позаду мене.

- Ага, - хмикає вона. - Я просто змушена скасувати свої плани з Годфрі на ці вихідні. Він збирався приїхати, щоб допомогти з виставкою павуків, над якою я працюю.

Моя щелепа напружується і руки стискаються в кишенях. Я наважуюся поглядом дозволити їй запросити його до себе додому. Вона проведе вечір, ридаючи в калюжі його понівечених частин тіла. Йому теж не дозволено мати її.

Нікому не можна.

Тому що, хоча я і не можу отримати її, вона все ще мій привид.

Вона все ще переслідує мене.

І кожен вбивчий дюйм належить мені.

Розділ 5

БІЛОСНІЖКА

ЛІРА

Відчиняючи двері для Тетчера, я немов впускаю його ще далі у свою душу, наче він і так не був у неї впроваджений. Коли він входить у мій дім, у мій власний забутий світ, у мене в грудях усе стискається.

Усе всередині було створено моїми двома руками. Від колажу Nevermore, наклеєного на стіни вітальні, до темно-фіолетової кухні. Готичний, затишний, тьмяний шедевр. Таксидермічні експонати, розкидані по всіх приміщеннях, запах лаванди - це я, і він бачить усе це.

- Тут чотири кімнати, - хмикаю я, чуючи його кроки сходами. - Дві ванні кімнати.

Це не викликає жодного відгуку. Не те щоб я думала, що так і буде, з огляду на те, що коли увійшов всередину, він ледь кивнув на знак визнання, коли я привітала його.

Я не дурна і не наївна, всупереч тому, що він, імовірно, вважає у своєму товстому черепі.

Людина, яка його не знає, може списати його гірку поведінку щодо мене на те, що його бабуся щойно померла, що частково правда. Інший може подумати, що він просто такий, який є, що йому ніколи не було до мене діла, і він просто грався з моїми жалюгідними почуттями.

Але ні те, ні інше не вірно.

Клин відстані, який Тетчер вбив між нами - його відхід, уся його безглузда поведінка - був результатом страху. Звичайно, він ніколи не зізнається в цьому ні собі, ні вголос, але я бачу це.

Він боїться.

Цей убивця-наслідувач полював за його бабусею, останньою живою родичкою, яка піклувалася про нього. Не потрібно бути вченим-ракетником, щоб зрозуміти, що він боїться, що те ж саме станеться з хлопцями. Зі мною.

Простір, жорстокість, відстань. Це був єдиний варіант, який, як він думав, у нього був. Відштовхнути нас, і ми залишимося в безпеці. Хоча це не було очевидно, коли ми ховали тіло Першого гравця, якого, як я дізналася, звали Колін, усе стало зрозуміло, коли ми вчора були в Рука.

Він хотів, щоб я була в безпеці, усі ми, і для нього це означало відсторонитися.

- Це моя спальня, - я махнула рукою в бік перших дверей навпроти балкона, що виходить у вітальню. - Ти можеш узяти ту, що поруч із моєю.

- Чому не цю? Або ту, що внизу?

Я не стримуюся, щоб не закотити очі на його спробу відсторонитися від мене якомога далі.

- Та, що внизу, - моє робоче місце, якщо ти не проти спати з моєю домашньою змією і всіма мертвими жуками.

Він хитає головою, стискаючи щелепи.

- Хіба люди не повинні мати домашніх тварин, які пухнасті й не можуть тебе з'їсти?

- І що в цьому веселого? - я підкидаю брову, відкриваючи двері в чисту вільну кімнату. - До того ж, Альві тихий і займається своїми справами.

- А що в тій кімнаті? - він показує рукою на двері в кінці коридору нагорі. - Притулок для решти твоїх повзучих вихованців?

Я жую внутрішню сторону щоки, дивлячись на кімнату, приховану в тьмяному світлі. На моєму обличчі розквітає жар, і я прочищаю горло, дивлячись на нього.

- Це склад і його ще потрібно переробити, тому він замкнений, - це нехитра брехня, яку, я сподіваюся, він залишить у спокої. - Тут є ванна кімната, ліжко і комод. Це не дуже багато, але зійде.

Він дивиться на двері в коридорі ще мить, змушуючи мої долоні спітніти, перш ніж пройти повз мене, щоб увійти в кімнату. Я вдихаю його знайомий одеколон, насолоджуючись близькістю протягом тієї секунди, яку він мені дозволяє.

Тетчер кладе свої речі на ліжко, потім засовує руки в кишені й оглядається. Я проводжу очима по венах на його руках, пальці так і сверблять провести по синюватих лініях. Приталені штани обрамляють його стрункі ноги, а проста накрохмалена сорочка на ґудзиках не приховує, наскільки під нею підтягнутий живіт. Жодного зайвого волоска, жодної вади.

Світло проникає через глухе вікно, відкидаючи вечірнє сяйво на його шкіру.

Він має такий недоречний вигляд. Дорога мармурова статуя, яку родич купив за значний цінник, не знаючи, що мені подобається. Тетчер виглядає занадто чистим, занадто дорогим, щоб лежати на моєму запасному ліжку, яке я купила на розпродажі в універмазі.

Його кроки луною лунають паркетною підлогою, коли він іде до тумбочки поруч із ліжком. Я дивлюся, як він бере чорну книжку в шкіряній палітурці, яку я забула тут деякий час тому, його рука пробігає корінцем, перш ніж відкрити її.

Шматок тканини слугує маркером сторінки. Це майже інтимно, коли його пальці пробігають по краях сторінок, читаючи слова на сторінці з вродженою цікавістю.

- Шкіра біла, як сніг, губи червоні, як кров, а волосся темне, як чорне дерево, - читає він вголос, переводячи погляд на мене зі знавцем усмішкою. - Цю сторінку позначено, тому що на ній ти зупинилася чи тому що це твоя улюблена казка Грімм?

- Це була улюблена казка моєї мами, - тихо відповідаю я, по хребту пробігають мурашки. - Вона читала мені їх у дитинстві.

- Розумна жінка, яка виховала свою доньку так, щоб вона не вірила в щасливий кінець.

Я насупила брови і пройшла далі в кімнату, вихопивши книжку з його рук і притиснувши її до грудей, ніби я могла захистити спогади всередині.

- Злі люди, що танцюють на розпеченому вугіллі, і королі, що вмирають від своєї жадібності, - це щастя. Не для тих, хто дивився діснеївську класику, а для таких, як я.

- Таких, як ти? - він підняв брову.

- Тих, хто знає, що щастя не завжди приходить з обіцянкою сонячного світла або опівнічних поцілунків, - я міцніше стискаю книжку. - Ніч може бути холодною, оповитою гіркою темрявою, і навіть тоді в тебе все одно може бути свій казковий кінець.

Наприклад, історія про хлопчика на прізвисько Джек Фрост, який врятував мене від чудовиська.

У його очах з'являється запитання, але він тримає його при собі, відставляючи нашу розмову і продовжуючи оглядати кімнату. Я відходжу до дверної рами, дозволяючи йому влаштуватися зручніше, готова піти, поки він знову не заговорить.

- Тут чистіше, ніж я очікував. Хаотично, без відчуття структури дизайну, але чисто.

Як мило з його боку ображати мене. Цікаво, це він намагається нагадати про моє місце в його житті, щоб я не прив'язувалася до нього під одним дахом, просто по сусідству? Чи він намагається нагадати про себе?

Я не намагаюся подивитися на нього через плече, просто стою в дверях спиною до нього.

- Ух ти, як приємно отримати твоє схвалення мого будинку.

На жаль для нього, я знаю, як працює його розум. Як він грає в ігри.

Я не серджуся на нього, не зовсім, хоча мені хотілося цього минулої ночі. Я люблю і розумію його занадто сильно, щоб засмучуватися через те, що він поводиться так, як уміє тільки він.

Холодно. Відсторонено. Різко.

Але я більше не збираюся бути лагідною. Не тоді, коли мої руки стали причиною трьох смертей. Бар'єр, що утримує мене від того, ким я була і ким є, прорвався, коли він пішов, поки я гадала, живий він чи мертвий.

Якщо Тетчер збирається порізати мене своїми словами, я відповім йому тим самим. Я знаю, ким ми є одне для одного, але мені набридло дозволяти йому завдавати мені болю без відповіді. Ми були зроблені з одного й того ж леза; неважко зрозуміти, яке місце кровоточить найбільше.

Може, хоч раз він спробує свої власні ліки.

Я знаю тільки одне: я не хочу бути нижчою за нього.

Я хочу бути йому рівнею. Дзеркальними відображеннями одне одного. Він відображає все, що є в мені, а я відображаю те, що є в ньому. Дві частини на рівному ігровому майданчику.

Зрештою, це ми, і в глибині душі він це знає. Що для нас обох не може бути нікого іншого.

- Те, що я тут, змушує тебе почуватися ніяково, чи не так? Ти на взводі? Чи це просто твоя нова особистість тепер, коли ти змирилася з тим, що ти вбивця? - знаю, що, коли я повернуся, він усміхатиметься. Ця дурна усмішка, яка змушує мої нутрощі скручуватися.

- Хіба це має значення? - я відповідаю у відповідь, злегка повернувшись до нього обличчям, притулившись до дверної рами зі схрещеними перед собою руками і щільно притиснутою книгою. Намагаюся не звертати уваги на те, як кричить моє серце.

Він так близько. Доторкнися до нього. Доторкнися до нього.

Хотіла б я, щоб воно зрозуміло, як важко він робить це для нас. Що воно обрало найскладнішого чоловіка для кохання.

- Ні, - він цокає язиком. - Але я не можу не задатися питанням, чому людина, яка вторгалася в мій простір відтоді, як ми були підлітками, не хоче ділитися своїм.

Я стискаю щелепу, скрегочучи корінними зубами, борючись із рум'янцем, що загрожує моїм щокам.

- Тобі подобається знати це, чи не так? Що я стежила за тобою? Це підстьобує твоє і без того величезне его, коли ти знаєш, що в тебе є переслідувач?

- Це не відповідає на моє запитання.

- Я не зобов'язана відповідати тільки тому, що ти питаєш мене про щось.

Він усміхається, притискаючи язик до щоки, волосся падає перед його обличчям, коли він відповідає.

- Тепер у тебе є від мене секрети, улюбленець? - його очі стають жорсткими. - З огляду на те, що я нікому не розповів про твоє нещодавнє вбивство або про те, як я допоміг тобі позбутися тіла, гадаю, що це заслуговує на довіру, чи не так?

У його словах звучить погроза. Я вирішила тримати все в собі через клин, який він вбив між нами, а тепер мене шантажують, вимагаючи поділитися?

Він ніколи не зможе заперечувати, що він Пірсон, це точно.

- Це ніяк не пов'язано з довірою до тебе, Тетчер, - кажу я з гіркотою в голосі. - Мені було б неприємно, якби тут перебував хто завгодно. Це мій дім, мій простір, місце, де мені не потрібно ховатися. А це означає...

- Людям легко побачити тебе, - закінчив він за мене. - Усю тебе.

Я ковтаю клубок у горлі, у роті пересохло через жар у його погляді. Його очі не відриваються від моїх ні на секунду. Ненавиджу, коли він так робить, дивиться на мене, ніби бачить усе, і це його не лякає.

Моя шкіра вкривається мурашками, коли я киваю.

- Це не те, до чого я звикла. Світ бачить мене, - я колупаюся в краях свого светра, смикаючи за тонку нитку на подолі. - Ми не всі можемо бути створені для суєти політичних розмов і присутності в ЗМІ.

У кожній кімнаті, куди заходить Тетчер, він володіє кожним поглядом. Він насолоджується їхнім страхом і посміхається через це. Я бачила, як він без зусиль прокладає собі шлях через кімнату. Це місто засуджує його, але є повага до того, хто він є, і він це знає.

Він сміється, без гумору і грубо. Чорна діра звуку, що поглинає все світло в кімнаті.

Цікаво, чи знає він, що таке справжній сміх?

- Після арешту Генрі я кілька місяців залишався замкненим у маєтку. Ця версія мене? Її ще не існувало, - він озирає кімнату, ймовірно, уявляючи собі свою дитячу спальню. Потім він знову дивиться на мене, його довгі ноги підводять його все ближче і ближче до мене. - Я відмовлявся залишати територію, майже ні з ким не розмовляв, включно з моїм дідом, що приводило його в сказ. Щоб позбавити його страждань, Мей відвела мене в сад, і ми просиділи в тиші кілька годин. Я спостерігав, як вона доглядає за квітами і розмовляє з персоналом. Тільки коли почало темніти, вона заговорила зі мною.

Я намагаюся уявити собі Тетчера, який ховається від світу, і щоразу мені здається, що це неправильно. Чомусь я забула, що його життя теж змінилося тієї ночі. Я втратила матір, а він втратив батька. Яким би чудовиськом він не був і що б він не зробив з усіма цими жінками, він все одно був батьком Тетчера.

Дивно, дивно думати, що він теж був самотній. Оточений людьми, але такий самотній. Прямо як я.

Він стоїть прямо переді мною, між нами залишається дюйм або два, достатньо, щоб я відчула його. Достатньо, щоб захотіти більшого.

Вона сказала мені: - Кажуть, що дитина - це дві частини єдиного цілого. Одна належить батькові, а інша - матері. Але, - каже він, на його губах з'являється привид усмішки, - забувають і часто не згадують, що діти - це три частини єдиного цілого. Є більша частина, яка належить їм. Ця частина, на відміну від будь-кого з їхніх творців, цілковито належить їм самим, - я відчуваю, як його пальці тягнуться до книжки в моїх руках, з легкістю вириваючи її з моєї хватки, перш ніж продовжити. - Вона сказала, що ця частина, та, якою я володію, - ось що важливо. Це та частина, яка не заслуговує на те, щоб бути прихованою від очей усього світу через помилки мого батька, - він неуважно гортає сторінки, проводячи язиком по пересохлих губах. - Я вбиваю людей не тому, що це робив мій батько. Я роблю це, тому що частина мене, та, що належить мені, харчується цим, живе заради сили. Мей дала мені перспективу, силу, щоб більше не дбати про те, що шепоче це місто або що вони думають. Це мій батько зробив із мене мовчазного хлопчика, але вона зробила з мене чоловіка.

Я хмурюся і біль розпирає мої груди. Біль за ту версію Тетчера, яка колись була маленьким хлопчиком. Який не знав, хто він такий, окрім як син свого батька. Молодий розум, який вірив, що сума всіх його частин дорівнює злу.

Мені боляче за маленького хлопчика, який сховався, бо всі, хто дивився на нього після арешту батька, вбачали в ньому тільки бомбу уповільненої дії. Вбивцю, що готується. Майбутній терор.

У нього ніколи не було шансу стати кимось іншим, окрім як нездоровим.

- Чому ти мені це сказав? - запитую я, не знаючи, що це - горе від втрати Мей чи ностальгія, але він ніколи не ділиться речами з доброї волі.

Очі Тетчера пробігають сторінками.

- Бо очевидно, що ти не поділилася зі своїми друзями подробицями нашої... ситуації, - його очі оглядають мене з ніг до голови, у них миготить спогад про ту ніч, коли його руки були по всьому моєму тілу, без кінця обшукуючи його. - Тепер ми квити за секрети.

Не в силах зупинити себе, я простягаю руку, торкаючись тильного боку його долоні й одразу ж відчуваю холод.

- Не хочу бути квитами. Я просто хочу...

З практичною легкістю він відсторонюється, наче я обпекла його, робить крок назад у кімнату, засовуючи книжку під пахву.

- О, відповідаючи на твоє попереднє запитання, - перериває він, дивлячись на мене зверху вниз. - Ти розпалюєш більше, ніж моє его, знаючи, як далеко ти готова зайти заради мене. Ти готова віддати мені все. Ти і це красиве, темне серце.

Цей проблиск уразливості зникає. Маска лиходія опускається на його обличчя, і він усміхається.

- Якби я попросив, ти б померла за мене, дорогий фантом. Чи не так?

Я знаю, що його називають психопатом. Що він - темрява, яка пожирає світло, і ніщо в ньому не схоже на людину. Він не може відчувати.

Але я відчувала його серце під своїми руками, запам'ятала його рівний ритм і знаю, що він збігається з моїм власним. Це пара, його і моє, створена з однієї плоті та м'язів, але розщеплена на два окремі тіла.

Така особливість кохання. Їй байдуже, токсичний ти чи ні. Якщо його батько вбив твого, або він не здатний на почуття. Коханню все одно, тому що воно захоплює тебе. Вона поглинає, з'їдає і залишає тебе безплідним.

Вона робить те, що хоче. Вона бере те, що їй потрібно, і їй все одно, що вона робить, коли йде.

- Можливо, я б померла за тебе, Тетчер Пірсон, - бурмочу я. - Але смерть неминуча для всіх нас. Важливо те, що ти зробиш для мене.

Його брова вигинається в питанні.

- Ти знову зникнеш, як у дитинстві, тільки щоб уберегти мене, - я відштовхуюся від дверної коробки, повертаюся, щоб іти коридором, а його очі все ще дивляться мені в спину. - І я навіть не просила тебе про це.

Розділ 6

НАОДИНЦІ З ТОБОЮ

ТЕТЧЕР

Усе пахне нею, і я ненавиджу це.

Мені важко зосередитися на тому, щоб відгородитися від неї, коли моє тіло, моя плоть такі слабкі.

Я оточений, і від неї не втекти.

Я тут уже тиждень. За цей тиждень моя розсудливість досягла історичного мінімуму. Чотирьох стін цієї кімнати, в якій я замкнув себе, недостатньо, щоб не впустити її. Книга за книгою, сторінка за сторінкою, в надії відволіктися від своїх настроїв, але я відчуваю її.

Прямо за дверима, існуюча, жива, до біса зворушлива.

Одиночне ув'язнення привело мене до ірраціональної поведінки. Наприклад, створення зростаючого списку речей, які я дізнався про свою нову сусідку.

Ліра - нічна сова.

Я чую, як вона вальсує по скрипучих мостинах до глибокої ночі, наспівує і грає тиху, меланхолійну музику у своїй кімнаті. Стіни занадто тонкі, вони пропускають усі звуки. Коли я притуляюся до узголів'я ліжка і заплющую очі, я практично перебуваю в її кімнаті.

Тому я перейняв її звичку зациклюватися. Коли вона знаходить пісню, яка подобається, вона слухає її годинами. Знову і знову, поки вона не втомиться від неї. Це нескінченний процес, який мої навушники насилу блокують.

За вікном щебечуть птахи, і я важко дихаю, проводячи рукою по волоссю. Настав ранок, а це означає, що нічна красуня в будинку міцно спить.

Мої плечі напружені, коли я зісковзую з ліжка, ноги важчають, коли я беру з комода пару чорних тренувальних штанів і білу сорочку. Я напружений понад усяку міру, починаючи з того, що моє обличчя розклеєне на плакатах про розшук, і закінчуючи порушенням мого розпорядку дня.

З юних років я живу за суворим розкладом. Неможливість продовжувати в тому ж дусі поставила мене занадто близько до краю. З кожним днем я дедалі більше почуваюся твариною в клітці. Нікуди йти, немає вибору, окрім як штовхатися серед прутів моєї клітки.

Я намагаюся не шуміти, знаючи, що ранній ранок - єдиний час, коли можу вийти з хатини. У мене є час до полудня, поки істота не прокинеться від своєї дрімоти.

Сніг вкриває землю, коли я відчиняю двері, і крижаний холод змушує моє тіло тремтіти. Біг був єдиною частиною мого звичайного розкладу, який мені вдавалося підтримувати.

Хатина Ліри знаходиться за межами Пондероз Спрінгс, захована в невеликому прибережному гірському масиві та схована в лісі. Вона відокремлена, без сусідніх будинків і транспорту. Мені не потрібно турбуватися про те, що хтось побачить мене і викличе поліцію.

Замерзла земля хрумтить під моїми впевненими кроками, дихання виривається з помітними затяжками. Я тягнуся за головою, стягую з себе футболку і заправляю її в пояс треників. Мерзлякувате повітря кусає мої пальці, у тілі оселяється знайомий біль.

- Ти - мій шедевр, Александре. Подивися, що я створив у тобі. Структурований. Контрольований. Досконалий.

Я стою на снігу в одних боксерах, і мої маленькі кісточки гримлять. У вухах дзвенить від звуку клацаючих зубів.

- Біль - це почуття. Що ти робиш із почуттями, Александре?

- Вбиваю їх.

Я біжу трохи швидше, фізично вириваючи себе зі спогадів усередині мого розуму, і запихаю їх назад у темряву, де їм і місце, у цю яму в моєму мозку, де зберігається все, що я не хочу пам'ятати.

Я біжу, поки мені не стане холодно, поки тяга до структури не вляжеться і забуття всередині мене не поглине всі непотрібні думки.

Тепло будиночка обдає моє обличчя, запах лавандових свічок, що потріскують на підвіконнях. Я ставлю свої мокрі туфлі біля дверей і продовжую свою нову ранкову рутину.

Обшукую її речі.

По-моєму, це рівноцінний обмін. Вона кралася навколо мене протягом багатьох років; справедливо, що я відповідаю їй тим самим.

Вийшовши з дверного отвору і занурившись у хатину, я бачу, що її хобі - таксидермія - зайняло більшу частину вітальні. Тут панує безлад, і мій розум майже розколюється навпіл від безладу, інструменти розкидані по підлозі перед порожнім каміном. На столі стоїть скляна рамка середнього розміру, заповнена фіолетовими нитками, щоб імітувати павутину, як я припускаю.

Я входжу в зону лиха і беру щоденник, що лежить на стопці домашніх завдань. Її почерк точно такий, яким я його собі уявляв - хаотичний. Наче її ручка не встигає за всіма думками в її голові. По всій сторінці надряпані слова, що не мають прямих ліній, суміш скоропису і шрифту.

Poecilotheria metallica, Nephila inaurata, Chrysilla lauta.

Список павуків, якими вона зараз цікавиться, займає цілу сторінку. Я хитаю головою, стримуючи посмішку, дивлячись на її жахливі малюнки, що зображують їх, і на те, що вона уявляє собі для цієї останньої роботи. Поклавши щоденник на місце, я проходжу через будинок.

Дивний контраст здорових рослин і черепів тварин якнайкраще відображає баланс життя і смерті. Я проводжу пальцями по пейзажних картинах у золотих рамах, цікавлячись, скільки часу їй знадобилося, щоб зібрати все це разом.

Дорогою на кухню на одній із тумбочок лежить стопка книжок, і я зупиняюся, щоб переглянути їх. Сторінки погнуті, пошарпані, і створюється враження, що їх уже читали.

Леді Ейтлін, Острів доктора Моро, Біля гір божевілля.

Очевидно, що Ліра захоплюється романами жахів. Принаймні, я можу похвалити її за те, що вона любить класику.

У середині стопки лежить книжка в шкіряній палітурці з чорними і золотими візерунками, що вихрестяться вздовж шрифту. Цікавість бере гору, з огляду на те, що книга не має назви, і я відкриваю її.

Моя дорога Скарлетт, моя прекрасна, чудова Скарлетт.

Сподіваюся, що ці спогади нагадають тобі про те, наскільки особливим є твоє серце, що викликає звикання. Те, як ти кохаєш, - це дар, яким потрібно дорожити.

Я кохаю тебе через океани і гори, моя дивна дівчинка.

Xo, мамо.

Крім присвяченого їй листа, є кілька фотографій Ліри протягом багатьох етапів дитинства. Альбом її юності. Я гортаю її в дитинстві, зупиняюся, щоб пробігтися по краю однієї з фотографій, де вона зображена зовсім маленькою.

Ліра маленька, їй ледь виповнилося п'ять років, у сукні, усипаній зірками. Її волосся закручене у два високі пучки, а посмішка на її юному обличчі сліпуча. Якби хтось запитав мене, який, на мою думку, вигляд має чисте щастя, я б показав йому ось це.

Її мати, Фібі, сидить на землі поруч із нею і тримає хвіст змії, тоді як Ліра тримає верхню половину. Вони так схожі, особливо зараз, коли Ліра знайшла свої риси.

Саме в такі моменти я можу спокійно милуватися нею, не переймаючись тим, щоб приховати свою вдячність за її незвичайні манери. Саме в ці ранкові години я даю собі деяку свободу дій і стаю м'яким.

Слабким для неї.

Шум, що доноситься з кухні, перериває моє підглядання. Я швидко зачиняю фотоальбом, але не встигаю запхати фотографію в кишеню. Мої брови насуплені, коли я тягнуся в кишеню за ножем, але знаходжу її порожньою.

Я стискаю пальці, гнів глибоко проникає в моє нутро. Невже цей жалюгідний убивця-наслідувач просто увірвався в її будинок? Чи знав він, що я тут? Ліра б закричала, якби щось трапилося, правда?

Цей дилетант починає дратувати, граючи зі мною, наче в нього є право або можливість стояти зі мною пліч-о-пліч. Я не впевнений, хто він, але знаю, що коли дізнаюся, то отримаю величезне задоволення від того, що він подивиться, як працює майстер.

Його плоть, спопелена моїм клинком. Тіло, повільно розрубане на шматки. Я очищу і припалю кровоносні судини, щоб він протримався довше. У мене по хребту пробігає холодок, коли я думаю про те, щоб встановити дзеркало, щоб він міг дивитися, як я його ріжу. Закопати руку в його кишках і використовувати його кишки як прикрасу.

Я сумую за вбивством, тужу за владою.

Я занадто довго не слухав солодкої, смертельної музики.

Я вже бачу ноти на сторінці для концерту, який створю для нього.

Коли я заходжу за ріг відкритої кухні, мій план тортур зривається, бо замість холоднокровного вбивці я знаходжу теплокровного.

Ліра наспівує.

"Сіль і море" Григорія Алана Ісакова. Спочатку виконувалася групою Lumineers, і ця пісня відома мені без моєї згоди. Схоже, це її останнє захоплення.

Вона сидить, схрестивши ноги, на острівці, накинувши на плечі ковдру і поклавши на коліна книгу. Тьмяне світло лампи поруч кидає відблиск на її обличчя, демонструючи личко херувіма і кілька локонів, що вибиваються з-під насунутого на голову капюшона. Я притуляюся до входу, прикусивши язик, коли кидаю погляд на вицвіле татуювання на її щиколотці.

Ніколи.

Ідеальне поєднання моторошного і прекрасного. Легко виділитися серед світу живих, але Ліра, мила Скарлетт, вона - життя, яке кружляє кладовищами. Обличчя, яке відгукується луною серед мертвих. Краса настільки божественна, що смерть не може змусити себе доторкнутися до неї.

Мої руки сверблять, коли вона бере вишню, забруднюючи кінчики пальців, перш ніж перегорнути сторінку, переносячи липку субстанцію на сторінку.

Крапля червоного соку сповзає з її губ і стікає по підборіддю.

Ніколи не був такий голодний до вишень. Я жадаю відчути їхній смак на її язиці, на її шкірі. Мій пах стискається від бажання, і ці вільні треніки не можуть приховати, як я зголоднів за нею.

- Якби це був фільм жахів, - кажу я, - ти була б мертва.

- Я була ввічлива і дозволила тобі дивитися, - вона позіхає, витягнувши руки над головою і оголивши шкіру нижньої частини живота.

Моя щелепа стискається, і щось тепле обпікає моє обличчя. Знайома усмішка смикається в куточках її губ, коли вона ліниво відриває погляд від книжки, анітрохи не вражена моїм приходом.

Посмішка зникає, щойно вона бачить мене, так само швидко, як і з'явилася, і я відчуваю жар її погляду, що простежує мою оголену верхню половину з неприхованою привабливістю. Похіть застилає її очі, і вона нічого не робить, щоб приховати це.

Вона володіє ним.

Це особливі тортури - бути так близько і не торкатися до неї. Якби можна було повернутися назад і повернути кожен дотик, кожен поцілунок, кожен поріз, я б зробив це. Тому що тепер це все живе в моєму мозку, коли вона поруч.

- Чи повинен я повернути тобі цю послугу? - я підкидаю брову, посміхаючись.

У кішки має бути язик, бо вона тримає рот закритим, поки я йду до кавоварки, потребуючи руху, перш ніж вона зробить щось безглузде, наприклад, доторкнеться до мене, а я зроблю щось нерозумне, наприклад, дозволю їй.

Приторний запах свіжозвареної кави заспокоює втому в моїх кістках. Я відкриваю шафку над собою і закочую очі від безлічі непоєднуваних кавових кухлів. Вони різняться за кольором і розміром: від "Гекса Патрікеєва" до "Ще чашечку".

Я обираю міцну білу, наливаю в неї коричневу рідину, рухаюся до холодильника й очікую, що наллю туди молока, але коли відкриваю холодильник, то виявляю на верхній полиці вершки для кави, якою я користувався багато років.

- Ти дивилася, як я п'ю свою ранкову каву? - запитую я, беручи вершки, перш ніж подивитися на неї.

Ліра перекидає ноги через край острова і знизує плечима.

- Це звичайна марка.

- Звичайно, - я проводжу язиком по передній частині зубів. - Мені цікаво, як багато ти знаєш про мене, вихованець?

- Ти придурок.

- А ти переслідувач. Мій переслідувач. Гадаю, я маю право запитати, які межі ти перейшла заради того, щоб слідкувати за мною, - я ставлю чашку з кавою перед собою, спираючись передпліччями на острів за кілька дюймів від неї.

Ми розмовляли найбільше відтоді, як я тут. Ну, вона говорила - я мовчав і робив усе можливе, щоб уникнути її. Бо я чомусь завжди знаю, чим закінчуються наші розмови.

Її обличчя світло-рожевого кольору, коли вона тихенько смикає поділ своєї толстовки з Голлоу Гайтс, перш ніж знову заговорити.

- Я не робила це в моторошній манері або заради якогось хворого задоволення, як показують у новинах.

- Ні, ти робила це заради любові, вірно? - мій голос різкий, підштовхуючи її до відповіді, яка мені потрібна. - Так кажуть усі переслідувачі, коли їх ловлять. Це все заради любові.

У її погляді горить вогонь, усередині неї клацає вимикач.

- Ти був там у найтравматичнішу ніч у моєму житті. Остання хороша річ у кімнаті, наповненій такою кількістю поганого. Ти був там, і я притиснулася до тебе.

Ніхто ніколи не називав мене хорошим.

Жодна людина. Навіть у дитинстві.

- Тоді я навіть не знала, що таке любов. Але я була одна. У мене не було нікого, крім спогадів про хлопчика, який врятував мені життя, хлопчика, який вибрав доброту, і це було все, що в мене було. Усе, що в мене було в прийомних сім'ях і дитячих будинках, - її голос трохи здригнувся, і вона пожувала внутрішній бік щоки. - Ти був усім, що в мене було.

Її порцеляновим обличчям скочується сльоза, за нею інша.

Я зневажаю себе за те, що порушив обітницю мовчання, і за те, що збираюся порушити ще одне правило. Слово "контроль" не має жодного значення, коли я знаходжуся поруч із маленькою міс Смерть.

Частина мене, яка сильніша за все інше, вимагає виправити те, що я щойно зробив, якось утішити її. У мене немає іншого вибору, окрім як тягнутися до неї.

Ліра була розбитою дівчинкою, яка виросла на самоті, зникла в тріщинах землі й існувала в порожнечі. Цікаво, ким би вона могла стати, якби не травма, якби її мати була жива?

Вона пережила стільки болю, що я був її єдиним місцем розради.

Я.

Я роблю крок назустріч її маленькому тілу, її ноги розсуваються, щоб між ними було місце для моєї талії. По її стегнах пробігають мурашки, коли вона торкається моєї холодної шкіри, і вона задихається, коли мої руки ковзають по її щоках, притискаючись до її обличчя.

Мій великий палець ловить кілька нових сльозинок і м'якими рухами прибирає їх.

Чи знаєш ти, як це - прожити все життя і так і не дізнатися, що таке ніжність? Якого бути добрим? А потім ти зустрічаєш когось, хто переповнений нею, і раптом ти не можеш бути ніким, окрім як м'яким тільки для нього?

Доторкнутися до Ліри - те саме, що погладити клавіші зі слонової кістки.

Усе навколо перестає обертатися, і мій розум стає абсолютно нерухомим. У чорно-білому кольорі її душі є розрада. Мої пальці благають почути музику, яку вона створила б для мене.

Це просто вона і піаніно.

Вони знають мої секрети, те, чого ніколи не дізнається весь інший світ.

- Ніяких сліз, Скарлетт. Не для мене, - кажу я. - Прибережи їх для того, хто їх заслуговує.

Ліра тане в мені, холод мого дотику заспокоює її, а не відштовхує. Кілька секунд стоїть тиша, поки я витираю сльози з її обличчя, а вона притискається до мене.

- Я так і не змогла подякувати тобі, - шепоче вона. - За ту ніч. Так усе й почалося, переслідування. Я просто хотіла подякувати тобі за те, що ти врятував мене, і я намагалася кілька разів. Ти був просто... - вона насилу добирає слова, жуючи внутрішній бік щоки, щоб допомогти зібрати їх. - Такою невловимою людиною. Привабливою і такою вражаючою. Ти настільки гарний, що люди були в жаху, але не хотіли відвертатися. Щоразу, коли я думала: - Зараз саме час щось сказати, - нічого не виходило. Я була маленькою дівчинкою - сиротою, яку ніхто не помічав, а ти був сумнозвісний. Я ніколи не хотіла, щоб це вилилося в те, що вилилося. Ніколи не хотіла, щоб ти мене ненавидів.

Чудово.

Яке дурне слово для опису того, хто роками тихо гнив усередині.

Ніхто не помічав її, це вірно. Але я помітив.

Я помітив її задовго до того, як вона почала ходити за мною по п'ятах.

Нам було років по десять, коли вона повернулася в Пондероз Спрінгс. Це був перший день повернення до школи, і я запам'ятав її, щойно вона увійшла до класу. І я запам'ятав той день, тому що почув музику, коли вона увійшла.

Музику, яку я створив після тієї ночі, коли ми зустрілися.

Незакінчений твір, мій найперший.

Ліра - причина, через яку я створюю концерти для своїх жертв. Вона - початкове натхнення для мого незвичайного трофея. Саме тому кожне вбивство, яке я коли-небудь здійснював, було записано на нотному папері. Чому кожне вбивство має три форми.

Вибір, Полювання, Вбивство.

Scelta, Caccia, Uccisione.

Музика - єдиний спосіб згадати все в яскравих фарбах, без чорних плям і розмитих образів. Спосіб заново пережити ті жахливо прекрасні, сильні моменти. І Ліра була моєю найпершою музою.

І все ж вона єдина, у кого немає закінченого твору, чий файл містить порожні аркуші для l'uccisione.

- Моя неприязнь ніколи не мала нічого спільного з тобою, дорогий фантом. Ти була нагадуванням про те, ким мій батько хотів, щоб я став, - відверто кажу я їй. - Доки одного разу ти не стала ним.

- А тепер? Про що я тепер нагадую?

- Про все те, чого в мене ніколи не буде.

Секрети, якими я ніколи не хотів ділитися, затягнулися. Усі ці слова я хотів тримати при собі, сподіваючись, що вони приберуть смуток з очей. Ліра змушує мене бути кимось, кого я не знаю, тільки щоб запобігти своєму болю.

Її вказівний палець простежує лінію моєї ключиці, рухаючись донизу, поки вона не малює лінії мого татуювання, її бурштинове кільце горить у світлі кухні. Я відчуваю, як її тепло стікає по моїй шкірі. Кінчики моїх пальців впиваються в її потилицю.

- Твій улюблений художник - Генрі Фюзелі, і ти завжди був небайдужий до руху Темного мистецтва, хоча Мей намагалася змусити тебе полюбити Моне. Я знаю, що ти випадково зламав ніс Сайласу, намагаючись спуститися з даху школи після випускного балу. Ти пишеш лівою рукою, хоча права - твоя домінуюча сторона.

Її слова збігаються з плавними лініями, які вона малює на моїй шкірі. Я відчуваю, як її ноги притискаються до моїх стегон, бажаючи мене ближче, але вона боїться, що я відсторонюся.

- Ти залишаєшся на кілька годин після вихідних на кладовищі, щоб відмити руки Алістера. І ти дозволяєш Руку думати, що ти його ненавидиш, щоб він ніколи не дізнався, що ти наставив ножа на Тео Ван Дорена після закінчення школи і погрожував відрізати йому пальці, якщо той вдарить його знову. Я знаю, що ти не п'єш і не куриш, що в тебе алергія на молюсків, що ти ненавидиш теплу погоду і жовтий колір.

- Це жахливий колір, - бурмочу я і моє горло стискається.

Мій великий палець проводить по її нижній губі, і я хочу встромити зуби в м'яку рожеву плоть, але чіпляюся за останні залишки самовладання. Вона присувається ближче, так обережно, що я не помічаю цього, поки не відчуваю жар її ядра, притиснутого до мого паху.

Я притискаюся до неї трохи сильніше, бажаючи зануритися в неї і жити там до кінця вічності. Я не можу стриматися, не тоді, коли вона так близько, і поступаюся всього лише дюймом, достатньо, щоб приборкати свій голод.

Я опускаю руку, проводячи вгору і вниз по її молочних стегнах, бажаючи побачити, як вони червоніють. Моє лезо прокреслює красиву лінію прямо по її м'якій плоті, і я дивлюся, як вона стікає кров'ю. Проводжу язиком по шву рани і випиваю кожну унцію її крові, щоб вона розтанула в моїх венах.

Незважаючи на себе, я обхоплюю пальцями її талію, рухаючи стегнами назустріч своєму члену. Це страждання, чисте болісне страждання, як сильно я жадаю її. Нахиливши її голову до мене іншою рукою, я змушую Ліру подивитися на мене.

Похоть топить її очі, заманюючи мене ще глибше.

- Це все те, чим ти є, Тетчер Александр Пірсон. Усе це і багато іншого, - її руки обхоплюють мою шию, притягуючи її до мого рота. - Те, чого він ніколи не зможе забрати в тебе.

Запах вишні в її диханні приголомшує, і мій язик неквапливо проводить по її нижній губі, щоб відчути смак. У моїх грудях лунає стогін, і її ноги стискаються навколо моєї талії.

Ніколи не думав, що може бути щось сильніше за бажання вбивати.

Поки я не спробував її.

Я б помер, щоб бути всередині неї. Поглинати її. Під її грьобаною шкірою. Відчувати, як вона стискається навколо мене в екстазі, як її кров вливається в моє горло, як амброзія.

Що я і маю намір зробити, незважаючи на наслідки, поки не дзвонить її телефон. Гучна, пронизлива мелодія дзвінка розвіює туман бажання і клацає вимикачем усередині мене.

Я відвертаюся від її тіла, що щільно обхопило мене, проводжу розчарованою рукою по волоссю і важко зітхаю. Її обличчя розчервонілося, а зуби тримають у заручниках нижню губу.

- Чому ти не...

- Ти мусиш відповісти, - втручаюся я, не вірячи, що знову вступлю в розмову, бачачи, як ім'я Браяр загоряється на екрані. - Можливо, справа в Гало.

Я повертаюся, забувши про свою каву. Немає нічого важливішого, ніж залишити відстань між нами двома.

- Тетчер, почекай, - намагається Ліра, і я чую, як вона зісковзує зі стійки, але я не обертаюся.

Я не можу повернутися, бо буду шкодувати про те, що трапиться потім.

Тому я продовжую йти. Я продовжую йти вперед, поки не опиняюся у своїй кімнаті і не зачиняю двері. Моя голова розколюється, ніби мій мозок розколюється на дві частини. Це занадто - весь цей гуркіт усередині - занадто багато.

Я знаю, хто я.

На що я здатен.

І все ж, коли я залишаю Ліру, мій розум завжди залишається в кругообігу. Вона робить це зі мною і завжди залишає мене з одним і тим самим питанням.

Хто я, коли з нею?

Розділ 7

ДІВОЧА ВЕЧІРКА

ЛІРА

- Чому вони завжди роблять так очевидно, хто виживе наприкінці? І чому всі не можуть жити? Це безглуздо.

Сейдж щільніше притискає до грудей подушку, наполовину закриваючи нею обличчя, підвертає ноги під себе на сидінні, наче, сховавшись, вона завадить істоті з фільму проскочити крізь екран.

- Хтось має померти, але вони хочуть, щоб у нас був хтось, за кого можна переживати. Якщо ні, то жахи безглузді, - я кусаю "Твіззлер", розжовуючи жувальну цукерку. - Немає страху без маленької надії.

Я витягую ноги перед собою, ворушачи пальцями в бік ревучого каміна. Поки я сиджу на підлозі на купі ковдр, Браяр лежить горизонтально позаду мене, згорнувшись калачиком на дивані.

- Це навіть не так страшно, - бурмоче вона позаду, а я притуляюся спиною до дивана і дивлюся на її обличчя.

Я фиркаю.

- Твій хлопець намагався вбити тебе. Звісно, демон у лісі не лякає дівчину з фетишем страху.

Браяр задихається, на її обличчі з'являється усмішка, коли вона грайливо підштовхує ногою мою потилицю.

- Низький удар, Еббот.

- Це правда, - пробурмотіла я, відкушуючи ще шматочок цукерки.

Вона тільки посміхається, закочуючи очі, бо якась частина її знає, що я маю рацію. Але це неважливо. Це її щастя, щире і світле. Останнім часом ми всі ходимо з цим тягарем, постійно чекаючи, що ось-ось впаде інший черевик. Хтось пропаде. Помре друг.

Хоча ми чудово розуміємо, що сьогоднішня ніч була вивертом Рука й Алістера, щоб ми всі були в безпеці, в одному місці, поки вони проводять день за двадцять миль від Пондерероз Спрінгс.

Сьогоднішній день був відзначений на календарі в офісі Стівена, на який я натрапила. Хлопці вважали, що це наш найкращий вихід, і хоча мої друзі нервували за них, ми всі погодилися. Ми ще нічого не чули від них, окрім новин про їхню безпеку, але поки що тринадцятий термінал, порт відвантаження на узбережжі, не приніс жодних доказів, нічого достатньо надійного, щоб передати їх у поліцію.

Наче одного цього було недостатньо, у бухті Чорних пісків з'явилася ще одна дівчина. Турист знайшов відрубану руку, що лежала в шезлонгу, з однією трояндою, акуратним бантиком і посланням, вирізаним глибоко в плоті.

Чи зможете ви зловити примару?

Цей вбивця хороший. Він успішно уникає арешту, можливо, через те, що поліція занадто зайнята тим, що вішає все на Тетчера, але це не скасовує фактів.

Що він хороший.

Розумний. Точний. Акуратний.

Моторошне тремтіння пробігає по моєму хребту, і це не має жодного стосунку до фільму. Я знаю, що Генрі Пірсон фізично не міг повернутися в Пондероз Спрінгс.

Що це був хтось інший, хтось, пов'язаний із Гало.

Але я знаю все про М'ясника зі Спрінгса. Залишені троянди не були пов'язані з початковими вбивствами, але все інше було. Частини тіла залишали на відкритому місці з бантиками і посланнями, щоб поліція знайшла їх. Жодних інших знайдених останків. Жінки різного віку і станів.

Я знаю, що це не він. Але іноді мій розум каже мені, що це він. Пізно вночі мене долало непереборне відчуття дежавю. Наче він прийшов за мною, і, як і моя мати, я стану його останньою жертвою.

Доля пов'язує кінці з кінцями, які мали бути обірвані багато років тому.

- Чорт! - Сейдж видає тоненький крик, змушуючи мене підстрибнути, і я повертаюся до екрана, щоб побачити, як одного з побічних персонажів тягне за межі екрана щось дуже велике з жахливими кігтями.

Я видихнула, нагадуючи собі, що сьогодні все інше не має значення. Сьогодні тільки це. Нездорові закуски і страшні фільми. Жарти і сміх. Це як бальзам на наші втомлені душі.

Ми не жертви. Немає ніякого розпусного секс-кільця чи вбивць на волі. Ми просто дівчата в коледжі, які переживають життя так само, як і багато інших. Саме такі моменти, як цей, варті всього цього. Вони нагадують мені про те, як сильно я хочу, щоб ми всі вийшли на інший бік.

Щоб ці моменти перетворилися на ціле життя.

- Ти така боягузка! Ти вибрала цей фільм, - сміється Браяр, кидаючи в її бік мармеладку. - Думала, травичка мала тебе заспокоїти?

- Я говорила Руку, що від нової дурі в мене параноя, - вона ховається за руками, хихикаючи, коли її руде волосся падає перед її обличчям.

Кайф від заздалегідь згорнутого косяка (спасибі, Рук) усе ще тримається в моїх кістках, змушуючи почуватися важкою і водночас невагомою, наче мої кінцівки важать тонну, але все ще можуть злетіти, якщо я стрибну.

Я не великий любитель наркотиків і алкоголю, але травичка хороша для таких ночей. Це спосіб забутися, поставити зовнішній світ на паузу й існувати в сьогоденні.

Сонна фаза починає йти на задвірки моєї свідомості. Ейфорія і сміх, які були раніше, випадкова тяга до їжі починають наздоганяти мене, і мої очі стають важкими.

Ми повертаємося до фільму лише на кілька тихих секунд, перш ніж Сейдж знову починає говорити, імовірно, сподіваючись розбити зловісну атмосферу, яку фільм поширює кімнатою.

- Отже, - хмикає вона, піднімаючи з підлоги пляшку полуничної горілки, - я знаю, ми обіцяли не говорити про слона в кімнаті. Але я цікава сучка.

Браяр піднімається з дивана, ніби чекала, коли наш сміливий друг зробить перший крок до цієї розмови.

- Що ти маєш на увазі? - тупо запитую я, крутячи цукерку між пальцями.

- Вона має на увазі, як це - жити з графом Дракулою нагорі, - відповідає Браяр, багатозначно ворушачи бровами. - Він спить у труні?

Тепло поширюється по моєму обличчю, і вогонь, що раптово палає, здається занадто спекотним. Я завжди була не проти поговорити з ними про Руку й Алістера - це весело, але я не та дівчина на вечірці з хлопчачими плітками.

Я навіть ніколи не була на вечірці.

- Насправді це не так уже й відрізняється від життя окремо, - кажу я, намагаючись зам'яти ситуацію. - Він рідко виходить, і ми майже не бачимося.

Йому сняться кошмари, хочу сказати. Жахливі кошмари, які я чую з коридору, зі своєї кімнати. Ліжко скрипить під його жахом, і він кричить всяку нісенітницю в ночі.

Але я думаю, що він навіть не усвідомлює їх.

- Я його не звинувачую.

- Гей! - сміюся я, ляскаючи Браяр по нозі.

- Ні, не так, - поправляє вона. - Тобто, послухай, я не зовсім член фан-клубу Тетчера Пірсона.

- О, правда? Я б ніколи не здогадалася. Ви двоє здаєтеся такими доброзичливими, - каже Сейдж і хихикає, відпиваючи з пляшки і передаючи її мені.

Браяр відштовхує її із самовдоволеною усмішкою.

- Просто співчуваю йому, ось і все. Він багато чого втратив за останній час, включно зі своїм домом. Ніщо більше не знайоме. Я б, напевно, теж замкнулася у своїй кімнаті.

- Повір мені, він тут не тому, що хоче цього. Це просто його єдиний варіант, крім в'язниці.

Я повинна розповісти їм трохи про наші з Тетчером стосунки. Але я не думаю, що готова говорити про це вголос, не зараз, коли все так запущено.

Я маю на увазі, що б я сказала?

Він навчав мене, як вбивати людей, щоб я не збожеволіла, ми кілька разів дуріли - о, і ми займалися сексом у будинку, де вбили мою матір, якраз перед тим, як усе пішло прахом.

Немає слів, щоб описати те, що в нас є. Марно намагатися, принаймні зараз. Мені хочеться думати, що одного разу, коли ми розберемося, що це таке, я зможу поділитися цим.

- Ну ж бо! - Сейдж трохи дується. - Ти замкнена в цій хатині з хлопцем, який подобається тобі з середньої школи, і ти навіть не думала про те, щоб трахнути його?

- О Боже, - простогнала я, відчуваючи, як пекуча рідина тече по моєму горлу. Я витираю рот тильною стороною долоні. - Я не кажу про це. Він просто нагорі, а ти шумиш!

Я кидаю в Сейдж подушку, але вона ловить її.

- Ліро, я знаю, що ти соромишся, але ти до біса сексуальна. Якщо ти зробила крок, він буде ідіотом, якщо відмовиться.

Моє обличчя горить від суміші алкоголю і збентеження. Я ховаю його руками, не зовсім звикнувши до такої уваги до мого особистого життя. Мені подобається бути дівчиною на задньому плані і я хочу повернутися до цього.

- Не думаю, що знайти тебе привабливою - проблема для Тетчера, - додає Браяр.

- А? - запитую я із завзяттям, передаючи пляшку в її бік.

- Він дивиться на тебе так, ніби хоче опинитися під твоєю шкірою.

Занадто пізно для цього. Занадто пізно.

Він уже там, навіть якщо не хоче цього, заритий глибоко у венах і постійно рухається крізь мене. Він завжди там.

- Отже, який твій план спокушання?

- Гаразд, з тебе досить, - я різко встаю. - Я йду спати. Ви, хлопці, будете в порядку тут?

- Зачекай, зачекай! - Сейдж схоплюється надто швидко для дівчини, яка пила всю ніч. - Останній келишок перед сном.

Браяр киває на знак згоди і приєднується до нас у центрі кімнати, тримаючись за горлечко пляшки горілки. Ми стоїмо в колі, вогонь світиться на наших усміхнених обличчях.

Радість від сьогоднішнього вечора витає в повітрі, огортаючи мене теплими обіймами.

- За товариство одинаків, - Браяр піднімає пляшку, підносить її до губ і відпиває, її горло рухається, щоб проковтнути рідину, перш ніж вона передає її Сейдж.

Товариство одинаків починалося як жарт, але поступово, з часом, воно стало реальністю. Група людей, яких цураються ті, хто контролює соціальний харчовий ланцюжок. Три малоймовірні дівчата в малоймовірній ситуації.

- Вип'ємо! За ночівлі з друзями, які не є підступними суками! - вона злегка підморгує, перш ніж узяти свій келих і передати його мені.

Я дивлюся на них обох, що чекають на мене, і не можу придумати, де б я хотіла бути, окрім як тут, в оточенні двох людей, яких я ніколи не планувала зустріти, але без яких не можу жити.

Такими друзями, про яких мрієш, будучи самотньою дитиною.

Я піднімаю пляшку.

- За всіх нас, що залишилися в живих.

Розділ 8

ТИХІШЕ

ЛІРА

На моїх губах застигла посмішка, коли я виходжу з ванної, мої пальці клацанням вимикають світло і занурюють сходи в темряву. Хмара пари з мого душу виривається в коридор. Мої ноги в шкарпетках ковзають по підлозі, коли я йду до своєї кімнати.

У свідомості досі не вщухають наслідки травички й алкоголю. Сьогоднішній вечір був саме тим, що нам було потрібно. Невеликий перепочинок від анархії. Осередок спокою.

Уже пізно, і в будинку тихо. Звуки відпочинку віддаються луною між стінами. Я чую кожен скрип дерева під своїми кроками, коли йду до своєї спальні. Каркас мого ліжка скрипить, коли я лягаю поверх ковдри і дивлюся в білу стелю, цікавлячись, чи робить Тетчер те саме.

Обидва наші ліжка присунуті до спільної стіни, нас розділяє кілька шарів дерева. Я підводжуся на колінах, притискаюся боком до стіни, заплющую очі й намагаюся прислухатися.

Моторошна тиша зустрічає мене, з моїх грудей виривається зітхання розчарування, і я лягаю назад, продовжуючи свою звичайну нічну рутину - ворожити. Мріяти.

У моїй свідомості стіни немає. Коли настає ніч, ми просто лежимо поруч і дихаємо світом. Без слів, просто існуючи одне з одним, бо іноді цього достатньо.

Я думаю про те, як він лежить у ліжку, підозрюючи, що спить на животі, але коли йому неспокійно, він перевертається на спину. Його вкриває тільки простирадло, тому що він насолоджується холодом.

Але найчастіше я думаю про те, чи думає він про мене. Про те, як важко бути так близько одне до одного. Тонка завіса поділу, яку він зачинив між нами.

Він дивиться на тебе так, ніби хоче опинитися під твоєю шкірою.

Чи пам'ятає він, як це? Бути похованим під моєю шкірою?

Мої соски напружуються при цій думці й труться об тонку бавовняну майку.

Коли вже пізно і в домі все тихо, чи дозволяє він собі згадати, який вигляд ми мали, прикрашені кров'ю? Наші тіла були міражем рідкої смерті та життєвої сили, руки жадібно шукали всі способи нашого з'єднання. Чи чує він, як я стогнала в його спогадах, у чудовій суміші болю і задоволення, поки він притискав моє тіло до свого члена?

Тетчер був створений ідеально, але і я була створена ідеально для нього.

Я видала тремтячий подих, мої руки ковзнули по грудях. Тупий біль, викликаний порожнечею, пульсує між стегон. Я жадаю знову відчути його повноту.

Чи закриє він очі й відчує, як позбавляє мене цноти, як проникає в мої тугі стінки в розпал мого оргазму? Як я напружилася навколо нього, відмовляючись дозволити йому піти?

Я хапаю подушку з-за голови і засовую її між ніг, щоб полегшити пульсацію. З моїх губ зривається пхикання, коли я притискаюся всім тілом до матеріалу, і це болісно розчаровує.

Він занадто м'який.

Мені потрібен твердий. Мені не потрібна м'якість або ніжність. Я жадаю гострих країв і великої ваги, пружності його талії, щоб розсунути мене ширше.

Мій язик проводить по нижній губі, переслідуючи металевий присмак. Мені просто потрібно трохи зняти напругу, яка накопичилася відтоді, як він переїхав. Тепер він не просто живе в моїх думках, він у моєму домі. У моєму житті.

Раніше я могла уявити момент, уявити все, що він зробить. Тепер у мене є реальна версія. Невимушена версія його, яка вимагала моє тіло з диким голодом.

Розчарування пече мені очі, коли я знову піднімаю стегна, тканина моїх шортів дряпає мій клітор. Непомірні відчуття проносяться крізь мене, як тьмяна запальничка, раз по раз спалахуючи без шансу розгорітися. Мої груди здіймаються, тихі стогони лоскочуть мені вуха.

- Тетч, - шепочу я в темряві, щоб ніхто, крім мене, не почув.

Удавання здається мені мукою, хворою дражнилкою, щоб підстьобнути мене і залишити бовтатися на краю. Це безглуздо, коли моя мрія перетворилася на реальність, яку я більше не можу осягнути.

Я перевертаю своє тіло, складаю подушку навпіл і притискаю її до своєї кицьки, влаштовуючись на ній. Я намагаюся втратити себе у своєму розумі, ганяючись за його спогадами. Мої стегна гойдаються вперед, і я піднімаю руки, щоб погладити свої груди, і живіт напружується, коли я катаю своє тіло по шву подушки, намагаючись обдурити себе і уявити, що це його палець, на якому я катаюся. Рот. Член. Що завгодно.

Але це марно.

Спіраль намотана на мене так щільно, що я на межі сліз, просто дряпаючись скрізь, крім того місця, де справді свербить, так старанно працюючи над незадовільним кінцем.

Сумне пхикання стрясає мої груди. Мої зуби ловлять мою нижню губу, занурюючись у плоть із силою, достатньою для появи крові. Заспокійливий гул проникає в моє горло, коли я відчуваю його смак на своєму язиці.

- Боже, Боже, - цокання його язика лунає в моїх вухах, змушуючи мене задихатися. - Ти можеш не доводити себе до цього, вихованець?

Моє тіло прокидається, вириваючись із дрімоти і стегна мимоволі погойдуються, від клітора виходить цівка сирого задоволення, яка змушує мене тремтіти.

Його прихід - це удар блискавки.

Електричний. Небезпечний. Спокусливий.

Я відкриваю очі і повертаю голову, виявляючи його там.

Дивлячись.

Тетчер притулився до моїх дверей, схрестивши руки на голих грудях. Моє серце б'ється до самих пальців ніг.

- Як шкода, - його голос рівний і пасивний, не зачеплений видовищем, що постало перед ним. Але його погляд, навіть у темряві, не пасивний.

Очі Тетчера завжди гострі, завжди вивчають навколишнє оточення, немов очікуючи, що щось станеться. Що саме? Хто знає. Але він завжди спостерігає, і просто зараз цей гострий, як бритва, погляд спрямований тільки на мене, розрізаючи на шматки, поки він не поспішаючи простежує лінії мого тіла. Вгору, потім вниз, зупиняючись на вершині стегон, а потім знову піднімаючись вгору.

Тремтіння пробігає по моєму хребту, і місце між стегон здригається. Я змочую язиком свої сухі губи. Ці темні штани сидять на його стегнах дуже низько, несправедливо виставляючи напоказ дві неглибокі борозенки, що йдуть по діагоналі штанин.

Він зроблений з мармуру, виліплений, висічений жорстокими штрихами, але все ще якимось чином несе в собі м'яку ніжність людини.

Мої пальці впиваються в ковдру, коли я сповзаю з подушки і втискаюся в протилежну стіну, притиснувши коліна до грудей. Але, на жаль, моє серце не єдине, що кличе його, більше ні.

Моя кицька кричить про нього, знаючи, що він єдиний, хто може задовольнити її, єдиний, кого вона хоче.

- Що ти робиш? - зітхаю я, погладжуючи свої вологі кучері, щоб приборкати пухнастість.

- Намагався заснути, - каже він, відштовхуючись від дверей. - Що неможливо, коли з твоєї кімнати долинає стільки шуму.

Кров приливає до моїх щік.

- Я не знала...

- Ти не знала, що твоє ліжко б'ється об стіну? Або що ти практично в мене на вусі з цими позбавленими почуттів стогонами? - усмішка з'являється якраз перед тим, як він впивається зубами в нижню губу. - Я розчарований, кохана. Я сподівався знайти чоловіка між цих блідих стегон. У мене руки сверблять убити кого-небудь.

Перед моїми очима миготить зображення.

Табуйований портрет тривожної еротичної фантазії, яку я ніколи не вимовлю вголос.

Мої коліна стукають одне об одне, коли я притискаю їх одне до одного, серце стукає об грудну клітку. Жар між моїми ногами став нестерпним з моменту його приходу.

- Ти думаєш про це, чи не так? - його усмішка - це погроза.

Мій улюблений вид попередження.

Тетчер іде вперед, занурюючись у глибини моєї свідомості без дозволу.

- Що б я зробив, якби застав іншого чоловіка, який торкається тебе. Ти уявляєш, як я розріжу його на шматки, поки він благатиме зберегти йому життя? Як би я змусив його вибачатися переді мною за те, що він узагалі поклав на тебе око. За дурну думку, що ти належиш комусь, крім мене, кохана.

Я важко ковтаю, впиваючись пальцями у свої ноги, хитаючи головою, заперечуючи правду заради своєї розсудливості. Мені потрібно, щоб він зупинився, тому що з кожною секундою я ненавиджу себе все більше. Знаючи, що його слова викликають прилив теплого збудження всередині мене.

Коли його коліна впираються в край ліжка, я піднімаю на нього очі.

Тетчер вимальовується, прихований ніччю. Царствена вежа руйнування і центр моєї насолоди. Це тривожна омана, яку ми створили. Я знаю, що це неправильно, але я не можу змусити себе турбуватися, коли мені так добре.

Незалежно від того, наскільки огидним воно може бути.

- Чи ти жадаєш наслідків? - він ставить коліно на ліжко, його сильні стегна згинаються. Мій матрац стогне від його ваги. - Коли я засуну свої пальці в твою красиву кицьку, поки він буде стікати кров'ю? Він помре, почувши, як ти вигукуєш моє ім'я. Він зробить свій останній подих, коли твоя маленька плаксива кицька стискатиметься навколо мого члена.

Місячне світло кидає сріблястий відтінок на суворі кути його обличчя, виставляючи цей непостійний погляд на загальний огляд. Один невірний рух, і ми позбудемося наших базових інстинктів.

Хижак і жертва.

- Ти вб'єш когось за те, що він просто доторкнувся до мене? - я зітхнула, ставлячи запитання, на яке знаю відповідь, але все ще бажаючи почути відповідь на його губах.

З моїх легень виривається видих, коли його пальці обвиваються навколо моєї щиколотки, притягуючи мене до свого тіла. Я стогну, коли мій центр стикається з ногою, яка все ще стоїть на підлозі, його м'язисте стегно розсовує мене, тоді як інше коліно перебуває поруч із моїм стегном.

Від цього руху моя майка задерлася прямо під грудьми без ліфчика, оголюючи все, що під нею, включно з простою парою чорних трусиків, які я вибрала для сну.

- Люба, - він проводить язиком по передній частині своїх білих зубів, як голодна тварина, готова до бенкету. - Я б позбавив світ від чоловіків, які дихають тим самим повітрям, що й ти.

Я звиваюсь під ним, мені некомфортно спекотно. Найменший вітерець змушує мене вигинатися вперед. Не в силах утриматися, я притискаюся стегнами до його стегна, створюючи ідеальну кількість тертя і тиску, щоб допомогти моєму пульсуючому центру.

- Тобі б це сподобалося, чи не так, кохана?

Я киваю, не в силах говорити, не в силах робити нічого іншого, окрім як гнатися за полегшенням і мовчки благаю його допомогти хвилі всередині мене досягти свого гребня.

- Яка кровожерлива маленька шльондра, - уривчасто каже він, притискаючи свою холодну руку до мого голого живота, змушуючи мене не рухатися. Мучить мене. - Що ти робитимеш, якщо твої друзі знайдуть тебе в такому вигляді? Розкритою і мокрою для мене?

Мені має бути соромно за те, як я скиглила, як я майже проливаю сльози, коли він призупиняє моє шкрябання по м'язах його ноги. Але це занадто боляче - я відчуваю, як моя кицька стискається навколо нічого, пристрасно бажаючи, щоб він заповнив її.

Я маю боятися, що Сейдж і Браяр застукають нас, але я надто далеко зайшла, щоб турбуватися. Світ може згоріти дотла, але мені буде байдуже, доки він продовжує торкатися до мене.

- Твоя, - шепочу я, змушуючи його насупити брови в німому питанні. - Я твоя повія. Для мене більше нікого немає.

- Так, - похмуро пробурмотів він, дозволяючи своїй руці ковзати вгору. - Ти така, чи не так?

Його довгі пальці ковзають по моєму торсу, лоскочучи грудну клітку ніжними рухами, які ніяк не послаблюють моє бажання. Розпусно стискаючи свої стегна навколо його ноги, я відчуваю, як намокає пляма на його штанях.

Принизливе ім'я має жалити, як образа. Але це правда, і мені це подобається. Мені подобається, що він знає, що моє тіло так відкрите для нього, що я жадаю його так сильно, що не дбаю про те, щоб мати вигляд зневіреної.

Кожен дюйм руху болісно повільний, як він працює, поки його рука не опиняється прямо під моїми грудьми. Я заплющую очі, втягуючи повітря, коли він пестить мій сосок.

Блаженство триває лише секунду, тому що так само швидко, як воно з'явилося, так само швидко воно і зникло. Я стогну від розчарування, коли він відсторонюється від мене.

Мої повіки важчають від жадання, коли я дивлюся на нього крізь вії. На його обличчі усмішка, тому що він точно знає, що робить зі мною. Тетчер навмисно жорстокий, він насолоджується кожною секундою, знаючи, що скільки б не мучив мене, я буду тільки благати про більше.

Не звертаючи уваги на моє тіло, він забирає подушку, яку я використовувала раніше, змушуючи мій живіт стискатися. Його погляд гарячий, потемнілий від похоті й не відривається від мого, коли він піднімає її до свого носа, притискає до вологої плями в центрі й глибоко вдихає.

- Як солодко, - муркоче він. - Я відчуваю, як відчайдушно твоя кицька бажає мене.

Я відчуваю, як його тіло подається вперед, поступаючись жару між моїх ніг. Поклавши одну зі своїх великих рук поруч із моєю головою, він використовує іншу, щоб провести долонею по моїх грудях, більше не дражнивши, а піднімаючи і стискаючи, перекочуючи мої ніжні соски між пальцями.

- Доторкнися до себе для мене.

- Але...

- Я більше не проситиму, - наказує він, ковзає рукою, поцяткованою венами, до основи мого горла і застережливо стискає його.

Ми так близько, що я відчуваю бажання, що виходить від його тіла. Відчуваю лісовий цитрусовий аромат, що виходить від його шкіри, запах лісу після дощу - так близько, що я бачу, наскільки чиста синява його очей. Іншого кольору не існує; вони схожі на замерзле озеро, під яким тече арктична вода.

Його подих обдуває моє обличчя, тріпоче на віях, і я чепурюся під його поглядом, не соромлячись, коли моя тремтяча рука ковзає донизу по трусиках.

Я задихаюся від того, наскільки слизькою себе почуваю, і Тетчер одразу вдихає це у свій рот. Так ми й рухаємося, моя рука грає із собою, а він заковтує кожен вдих, перш ніж вдихнути його назад у мої легені.

У животі в мене лунає стогін, і, відчуваючи запаморочення, я проводжу пальцем по ниючому пучку нервів, масажуючи його з несамовитою потребою.

- Це мило, яка ти прилиплива, - він опускає рот до моїх грудей, засмоктує сосок між зубами, прикушує, перш ніж вибачитися язиком. - Ти навіть не можеш кінчити без мене.

Трясця.

- Тетчер, - бурмочу я, потираючи тугі кола навколо свого клітора, - мені потрібно більше. Мені потрібен ти.

- Ти така слабка для мене, чи не так? Така відчайдушна і до біса нужденна. - Він опускає губи до мого вуха, з придихом гарчить. - Я можу розрізати тебе просто тут і подарувати тобі красиве рубінове намисто. Ти б хотіла цього, люба?

Він сильно притискає коліно до мене. Вимагаючи, щоб мої пальці рухалися швидше, він ненадовго відсторонюється, щоб повернутися з укусом крижаного металу.

Він проводить уздовж мого горла, і мені не потрібно дивитися, щоб зрозуміти, що в його руках ніж. Теплі соки просочуються крізь трусики, стікаючи по моїх стегнах.

Я хочу цього. Майже так само сильно, як хочу кінчити.

Мені потрібно відчути печіння, яке виходить від його порізу. Чудовий опік проноситься по моїй шкірі, перш ніж з рани хлине фонтан червоного нектару. Довіра до такої людини приносить величезне задоволення.

Тетчер може вбити мене, якщо захоче, і адреналін від цієї можливості змушує метеликів пурхати в моїй кицьці.

Я не відповідаю йому словами. Натомість я хапаюся вільною рукою за виріз свого топа і ривком спускаю матеріал донизу, оголюючи себе, даючи йому широкий доступ, щоб розрізати мене, як йому заманеться.

Я для нього - відкрите полотно, на якому він може просторікувати.

- Як мило з твого боку, кохана, - він усміхається, кінчик його язика торкається верхньої губи. - Ти така гарна, крихітко, така мила зі мною, чи не так?

Тетчер грається зі мною, погойдуючи своїм м'язистим стегном у моїй кицьці, доки відводить ніж від мого горла, танцює по моїй шкірі, доки не зупиняється на моїх піддатливих грудях.

Він натискає на них з потрібною силою - це все, що потрібно. Я скрикую, дико брикаючись стегнами, прислухаючись до недбалих, вологих звуків, які створює моя рука, щоб відволіктися від неминучого болю.

Печіння проноситься по моїх венах, наче наркотик, а лоскотання крові, що стікає по соску і покриває його, - це кайф. Цей цикл викликає звикання, і я ніколи не хочу, щоб він припинявся.

Тетчер опускає голову в улоговинку на моїй шиї з гортанним стогоном. Такий грубий і тваринний, що я відчуваю, як він вібрує в моїх кістках.

- Дай мені подивитися, як намокла твоя кицька. Як сильно вона жадає мене, - наказує він, залишаючи доріжку палючих поцілунків уздовж моєї шиї, проводячи язиком по чутливій шкірі.

Я так близько до краю, що не можу уявити, як відсмикнути пальці.

- Крихітко, - він проводить язиком за моїм вухом, ніжно покусуючи. - Покажи мені, як мокра кров, пролита заради мене, зробила тебе, Ліро.

Гострота в його голосі зникає. З'являється м'якість усередині нього, її достатньо, щоб звучати так, ніби він благає. Начебто одного погляду на мене, що стікає пунцовою кров'ю, достатньо, щоб поставити його на коліна.

У мене немає вибору, окрім як витягнути руку між ніг, міцно заплющивши очі від болю втрати оргазму. Місячне світло ловить рідину, що вкриває мої пальці й долоню, коли я кладу її між нами.

Він обхоплює рукою моє зап'ястя і веде мої пальці до грудей, змушуючи мене змахнути цівку рідини, що стікає по грудях.

Тільки коли я вкрита і збудженням, і кров'ю, він підносить мої пальці до рота, огортаючи своїм теплом. Наші очі зустрічаються, коли він проводить своїм вологим язиком по моїх пальцях, посмоктуючи їх. Я повертаюся стегнами до його ноги, його хтивий погляд обпікає мене, і однієї цієї дії достатньо, щоб я кінчила.

Тетчер хмикає, перш ніж прибрати свій рот, облизуючи губи, ніби не може насититися.

- Така гарна блядь для мене, вихованець, - хвалить він. - Ти на смак як мій улюблений кошмар.

- Тетч...

Винагороджена каральним поцілунком зі смаком усього нечестивого. Я лепечу в нього, а він з'їдає це клацанням язика. Здається, що ми зливаємося в одне ціле, мої пальці ніг підгинаються, коли він облизує верх мого рота. Я обвиваю руками його шию, притягаючи його до себе, і тягну доти, доки не відчуваю вагу його стегон, що розсовують мене.

Його пах стикається з моїми зіпсованими трусиками, змушуючи нас обох задихатися від спільного задоволення. Я ніколи не почуваюся повнішою, ніж коли з ним ось так. Коли наша шкіра з'єднана, а наші тіла жадають тільки того, що дає інший.

Тетчер притискається до мене, потираючись своїм обтягнутим боксерами членом об мою кицьку. Ми стискаємо й лапаємо тіла одне одного, тягнемо й смикаємо, прагнучи власного звільнення, яке можна знайти тільки одне в одному.

Я чую тільки його ім'я на своїх губах, благання про більше і його нерівне дихання біля мого вуха, а ліжко скрипить під вагою його поштовхів.

Кров продовжує литися з моєї рани, а його язик ловить її, всмоктує в рот і пожирає. Вилизує її між моїх грудей, смакуючи кожну крапельку. Заковтує мене так, що я опиняюся всередині нього так, як ніхто й ніколи не буде.

- Сосок, - благаю я. - Ще, будь ласка. Мені потрібно більше. Ти повинен дати мені більше.

Зуби впиваються в стик мого плеча і шиї, а одна з його рук чіпляється за мою талію, допомагаючи наблизити мене до його пульсуючого члена. Навіть через одяг я відчуваю, який він твердий, який гарячий. Кожен пульс.

- О, так потребуєш. Твою бідну пізду нічим заповнити, - дражнить він, підстьобуючи мене. - Хочеш, щоб я був усередині тебе, люба? Ти хочеш, щоб я набив тебе до відмови?

Я киваю, сльози течуть по моїх щоках від відчаю. Я готова на все, щоб звільнитися, щоб скінчити, щоб він був усередині мене. Усе, що завгодно, аби втамувати цей голод.

Холодні пальці обхоплюють моє стегно. Він стискає мене так сильно, що я впевнена: коли завтра вранці подивлюся на своє тіло в дзеркало, його хватка буде увічнена у вигляді синців.

- Благай про це.

Ще один болісний поштовх, його рот нависає просто над моїм. Я відчуваю кожне слово його губ на своїх.

- Ти хочеш мене так сильно, так шкода. Тоді, блядь, благай мене про це.

- Будь ласка, Тетчер. Будь ласка, я буду такою хорошою повією для тебе, будь ласка, - кричу я, мої нігті знаходять дім у верхній частині його плечей, відзначаючи його. - Ангел.

Це прізвисько - зітхання, знак того, що моя воля розривається навпіл.

Я в маренні, замкнена в червоточині болісного екстазу, але все ще бачу, як пом'якшується його погляд. Його очі здаються яскравішими, а краї губ підняті настільки, що я помічаю це крізь серпанок сліз.

Піднявши свою вагу і створивши достатню відстань, щоб просунути пальці між моїми стегнами, він ніжно гладить мене крізь трусики, натискаючи великим пальцем на клітор перед тим, як відсунути матеріал убік.

Холодне повітря змушує мої нігті ще сильніше впиватися в його шкіру, і стегна підскакують із ліжка, шукаючи його дотику. Я вигинаюся в його руці, прикушуючи внутрішню сторону губ, щоб не закричати, коли п'ята його долоні треться об мій клітор.

- Боже, - лається він. - Ти промокла, до біса промокла. Мені було б так легко вставити член у твою тугу дірочку, вихованцю. Ти дозволяла кому-небудь чіпати цю жалюгідну кицьку?

Я хитаю головою в розладі.

- Ні. Ні. Ніколи.

- Правильно, тому що вона моя, чи не так? Я погубив тебе для всіх інших, чи не так? Я попереджав тебе, - він пестить одним пальцем мої слизькі складочки, дражнивши задоволенням, що перебуває в межах досяжності, що висить переді мною, аби подивитися, як сильно я старатимуся заради нього. - Ти належиш мені, Ліра Еббот. Своїм тілом, своєю душею, своїм серцем. Навіть якщо я не можу отримати це, ти належиш мені.

Він володів мною набагато раніше, ніж пред'явив права на моє тіло. Набагато раніше до того, як ми пізнали одне одного. Раніше до цього життя або будь-якого іншого життя до нього. Коли зірки були пилом, а всесвіт - чорною, нескінченною ніччю.

Для нас немає початку, і ніколи не буде кінця. Нитки долі сплели нас у нескінченний зашморг. Кохання, яке мандрує по життю.

Ми - божественний зв'язок, який ніколи не можна зачепити. Навіть руками смерті.

- Так! - кажу я голосніше, ніж очікувала.

Коли він нарешті змилостивився наді мною, я стискаюся навколо нього і відчуваю, як його середній палець занурюється в мою тугу дірочку, мої стінки стискають його, наче лещата. Його ледачих поштовхів, змішаних із тиском на мій чутливий бутон, достатньо, щоб я кінчила.

У животі починає наростати напруга. Я напружуюся, штовхаюся стегнами об його руку, щоб зустріти його на півдорозі, переслідуючи свій оргазм із несамовитим бажанням, що повністю опановує мною.

- Гей, Ліро, - стукіт у двері змушує мене завмерти. - У тебе є зайвий рушник? Я не можу заснути, тож збираюся прийняти душ, - голос Браяр розноситься кімнатою.

Мої очі розширюються не тільки від шоку, а й від того, що Тетчер вводить у мене ще один палець, абсолютно не піклуючись про мою подругу зовні. Він продовжує входити і виходити з мене, погладжуючи ту точку глибоко всередині, яка змушує мене бути близькою до того, щоб побачити зірки.

Він опускає голову до мого вуха, його гаряче дихання на моїй шиї. Його голос низький і потайний, але я чую кожне слово.

- Не дозволяй своїй подружці дізнатися, як приємно відчувати руки вбивці всередині твоєї кицьки.

Я хапаюся за його зап'ястя в слабкій спробі зупинити, але це тільки підстьобує його. Він прискорюється, змушуючи мою кицьку видавати непристойні звуки від того, наскільки я мокра, використовуючи мої розпусні соки, щоб так легко входити і виходити.

Його закривавлені губи обсипають поцілунками мої груди і шию, фарбуючи мене в його улюблений колір. Мої стегна змикаються, коліна слабшають, і я розумію, що зупинити неминучий крах неможливо.

- Відповідай їй, - він згинає пальці всередині мене, сильніше натискаючи долонею на мій клітор. - Зроби це для мене, і я дозволю тобі кінчити.

Мій страх бути спійманою ніщо порівняно з моїм бажанням його.

Я хочу бути хорошою для нього. Навіть коли він тільки вчив мене, я все одно хотіла догодити, тому що його похвала змушує мене почуватися так, ніби я ходжу по хмарах.

- Під... - мої пальці ніг підгинаються, коли спіраль у животі починає розриватися навпіл. - Під раковиною у ванній!

Я зустрічаю кожен поштовх його руки рухом стегон, обхоплюю його за плечі й вигинаюся дугою на ліжку, притискаючись до нього з нерозважливою самовідданістю.

Вона дякує мені, але я ледь її чую. У вухах у мене гуде, по венах розливається сліпучий білий жар. Мене осяяло, що мені все одно, знає вона чи бачить. Усе, що має значення - це він.

- Ось так, крихітко. Іди за мною. Намочи мої пальчики, - воркує Тетчер мені на вухо. - Ти така хороша дівчинка для мене.

На частку секунди мій зір стає білим. Кімната паморочиться, а мої пальці ніг впиваються в матрац. Я чіпляюся за плечі Тетчера щосили, судорожно стискаючи його руку. Щоб заглушити мої крики, мої зуби опиняються просто над його ключицею.

Кожен подих змушує здригатися, оргазм накочує на мене, як гуркітливі хвилі, омиваючи мене знову і знову, нескінченна пульсація блаженства. Моя шкіра гуде і гуде від подальшого шоку.

Тетчер гладить мене по волоссю, заспокоюючи тіло, поки я не обм'якаю в його руках. Я дозволяю йому укласти мене на ліжко, відчуваючи, як ковдра підтягується до моєї шиї.

Я тягнуся до нього або намагаюся дотягнутися, бажаючи утримати його поруч, поки приливні хвилі сповільнюються. Але втома огортає мене і тягне під воду. Я навіть не впевнена, чи піднімаю я руки, перш ніж глибше заритися в плед.

Тремтіння лоскоче мій хребет, коли я відчуваю, як губи Тетчера торкаються мого вологого чола. Це шепіт поцілунку, і я хочу потягнутися до нього, притягнути його до себе і змусити залишитися в моїй кімнаті, але мої повіки важчають.

Темрява швидко занурює мене в дрімоту, але перед тим, як усе померкне, я чую його голос у своїх вухах.

- Хотів би я, щоб ти не давала мені завдавати тобі болю, дорогий фантом, - шепоче він, - бо я не можу зупинитися сам.

Розділ 9

ЗИМОВА ТРОЯНДА

ТЕТЧЕР

Це мій третій душ за сьогодні, а я все ще відчуваю Ліру на своїй шкірі, вона повзає, пульсує під поверхнею і знаходить дім глибоко в моїх венах. Я міг би звинуватити її в тому, що вона - паразит жінки, яка не хоче йти найближчим часом. Але це було б брехнею.

Я не маю звички говорити собі такі речі.

Я був єдиним, хто шукав її в суботу ввечері. У мене було багато можливостей піти. Вона навіть не помітила, коли я відчинив двері - мені було б легко вислизнути назад у свою кімнату неушкодженим.

Але...

Я не міг не доторкнутися до неї.

Не тоді, коли вона виглядала такою змученою, її обличчя було спотворене болем від розчарування. Місяць був її прожектором, ліжко - сценою, і вона була приголомшливою виконавицею. У мене не було жодного шансу, щойно я побачив її. Цвяхом у кришку труни контролю було моє ім'я, що пролунало з цих вуст.

Як хтось міг піти від цього? Від неї?

Відтоді як вона непомітно повернулася в моє життя, я вів війну із самим собою. Битва, в якій не було переможця, а мої нутрощі були в сум'ятті. Але минулої ночі я підняв білий прапор.

Можливо, це ізоляція, відсутність людського спілкування, а можливо, я просто визнав, що насправді слабкий для однієї темноволосої дівчини з очима, які розповідають історії про мертвих. Хтось знайшов шлях усередину, і я не хочу, щоб вона виходила.

Я відчуваю розчарування батька, ніби він якимось чином знає про мій проступок. Його голос живе в моїй голові.

- Як ти міг бути таким жалюгідним, Александре? Як ти міг бути таким слабким? Ти зазнав поразки.

Але він не бачив, як Ліра дивилася на мене. Він не був у тій кімнаті, не відчував запаху її шкіри і смаку її губ. Я трохи ненавиджу себе за те, що піддався цьому, але я б ненавидів себе ще більше, якби не змусив її кінчити.

Я хотів її і досі не відчуваю провини за те, що потурав цьому бажанню. Не тоді, коли вона почувається ангелом для зголоднілого за дотиками демона. Можливо, я все життя не відчував потреби доторкнутися до іншої людини, але тепер, коли її шкіра притискається до моєї, мені боляче без цього.

Сьогодні понеділок, і я, як боягуз, сховався в цій кімнаті, уникаючи її і розмови, якої, як я знаю, вона відчайдушно хоче зі мною. Сподіваюся, що нам буде легше розлучитися тепер, коли знову почалися заняття.

Я віддаляюся не тому, що не хочу її.

Це тому, що я хочу її занадто сильно, і жити з нею в цьому будинку - це пекло.

Я не в змозі відмовити їй. Легше просто уникати спокуси, коли ти не стикаєшся з нею безпосередньо. Знаю, що чим ближче вона до мене, тим у більшій небезпеці вона опиниться. Я не можу зосередитися на полюванні на вбивцю, якщо постійно думаю про її безпеку.

*Бзззз* *Бзззз*

Я підходжу до телефону, що лежить на ліжку, витираючи рушником мокре волосся. Ім'я невідоме, але я відразу ж упізнаю номер.

- Колдуелл, - кажу я. - Чим зобов'язаний?

- Ти читаєш газету? - запитує він.

Ніяких люб'язностей, завжди прямо й безпосередньо.

- Не можу сказати, що читав. Не знаходив часу, бо був зайнятий, проробляючи дірку в мостинах Ліри.

Я чую, як він усміхається, поки я вкладаю телефон між вухом і плечем, одягаючись, поки слухаю, що він каже.

- Вони назвали нашого наслідувача, - тон його голосу дає зрозуміти, що мені це не сподобається, - Імітатор.

Я закочую очі, хоча я тут єдина людина, яка це помітила.

- Як болісно неоригінально.

Серійні вбивці мають безліч відмінностей, від віку до статі, мотивації та техніки. Але є кілька спільних рис, які ми всі поділяємо. Наше его, відсутність докорів сумління і потреба в контролі.

Будучи сам таким, я точно знаю, що це прізвисько не зробило нічого, крім як роздмухало його і без того завищену зарозумілість. Називаючи вбивцю, ми стаємо реальними, а це нічого не дає, крім страху тим, на кого ми полюємо. Страх, яким ми харчуємося і використовуємо як паливо для наступного вбивства.

Однак, коли тебе називають і порівнюють з іншим, це образливо, принаймні, для мене. Але, очевидно, ця людина, яка вирізає частини тіла, не заперечує проти відсутності творчого підходу.

- Відповідно до цього, ФБР впевнене, що це хлопець, і встановило обов'язкову комендантську годину для всіх жителів.

- Ці милі агенти також упевнені, що це я. Давайте поки що не будемо виключати жінку, - я засунув руку в чорну сорочку на ґудзиках, на моєму обличчі з'явилася холодна усмішка. - Або будемо, враховуючи, що ви теж схильні вірити, що це я.

У моєму голосі немає нічого, крім гірких залишків нашої останньої розмови. Недовіра та відсутність віри залишили кислий присмак у моєму горлі, який досі не минув.

- Тетчер...

Він робить паузу, і я дозволяю йому це зробити.

Це перший раз, коли ми розмовляємо відтоді, як я повернувся, і він розбив мені губу. Можливо, це найдовший період без спілкування відтоді, як ми були дітьми.

Якщо він хоче ставитися до мене скептично, нехай так і буде. Я не збираюся благати його про довіру.

- Коли нам було тринадцять, я вибив скло у всіх машинах Доріана.

Мої губи тремтять при згадці. Це було серед білого дня, і я говорив йому, що це жахлива ідея, що його спіймають, але він був сповнений рішучості, схвильований подіями тієї ночі й не піклуючись про наслідки.

- Я пам'ятаю, що не міг ступити ногою на територію Колдуеллів принаймні шість місяців після цього.

- Тому що ти взяв провину на себе. Ти не питав мене, ти просто зізнався і дозволив моїм батькам повірити в найгірше про тебе.

- Так, але всі вже зробили це, Алістере, - зауважив я. - Що ще за дві людини були в списку?

- Вони збиралися відправити мене подалі, якщо дізнаються, що це я.

Так, так, збиралися.

Кинути його в якусь військову школу або інтернат із пекла й забути про сина, якого вони створили як запасний варіант спадкоємця.

- Я не зовсім розумію, яке це має відношення до будь-чого, - я ковтаю, пораючись із ґудзиками на сорочці.

Він зітхає, ймовірно, йому так само неприємна ця розмова, як і мені.

Я не звинувачую його і не можу тримати образу за слова, якими обмінялися ми двоє, не тоді, коли я не знаю, як би я відреагував на його місці.

- Слухай, я не знаю, що ти робиш у своєму підвалі і чому ти, блядь, хочеш усе робити сам, - настає пауза мовчання, перш ніж він продовжує. - Але я розумію. Я розумію тебе. Чому ти це робиш, ці речі, які ти завжди робив. Для Рука і Сайласа теж. Я розумію.

Я не знаю точно, коли мої мотиви стали настільки прозорими для оточуючих, але це починає мене дратувати. Я не хочу говорити про те, чому я роблю щось або чому вирішив захистити його від батьків.

Усе, що це робить, це змушує мою голову боліти, наповнює її запитаннями, на які я ніколи не отримаю відповідей.

Я роблю те, що роблю, і на цьому все закінчується.

- Це твоя форма вибачення? - піддражнюю я, полегшуючи розмову. - Над цим потрібно попрацювати.

- Не в цьому клятому житті, - він сміється в динамік.

Ось так. Так набагато краще.

- Ви з Руком знайшли що-небудь у терміналі 13?

Я наступаю на свої штани, змінюючи тему.

- Стівена там не було.

- Фантастика.

- Але Джеймс Віттакер був.

Мої брови сходяться разом.

- Батько Кораліни?

Я чую, як зачиняються двері, де б він не був, і голос Браяр пробивається через динамік, бурмочучи привітання.

Він не відповідає мені, на лінії мовчать. Як мило з його боку поставити мене на беззвучний режим, поки він цілується зі своєю дівчиною. Я дивлюся на годинник, покусуючи внутрішню сторону щоки.

Ліра вже мала повернутися.

Алістер прочищає горло.

- Ми бачили, як він зустрівся біля воріт порту відразу після опівночі, обмінявши у двох чоловіків зв'язку ключів на важку чорну сумку. Рук зробив кілька знімків і збирається попросити Сайласа показати йому, як прогнати їх через комп'ютер, щоб спробувати отримати на них інформацію.

Цікаво.

- Отже, Джеймс використовує Кораліну, щоб зблизитися зі Стівеном. Довести, що він відданий рингу, - підсумовую я.

- Це теж теорія Рука.

Я йду до свого ліжка, перегортаючи файли, які я переглядав, усі докази, що ми зібрали, і кілька вкрадених документів із поліцейського управління, завдяки Руку.

Перебираючи їх, я швидко знаходжу фотографію, яку Сейдж знайшла в речах свого батька. На знімку зображені Френк Донах'ю, Грег Вест, Стівен, Коннер і Джеймс у вітальні. Від Ліри ми дізналися, що всі вони були друзями в студентські роки.

Але невже кілька студентських вечірок і важкі наркотики зв'язали їхніх п'ятьох настільки, що вони почали займатися секс-торгівлею? Скільки чоловіків у цьому місті продають своїх власних дочок, щоб розплатитися з боргами? Швидкі гроші від торгівлі людьми, схоже, того не варті, особливо для такої людини, як Віттакер.

Я беру аркуш, який роздрукував з Інтернету, і читаю його зміст.

- Чому Джеймс у цьому замішаний? Elite - одна з найприбутковіших нафтоінженерних компаній на Західному узбережжі. Навряд чи йому потрібні гроші.

- Жадібність - мерзенна чортова штука - таким людям ніколи не вистачає, - у голосі Алістера лунає гірка ненависть до смаку багатства власної родини. - Гало потрібен простір, щоб приховувати дівчат, які приходять і йдуть, вірно? Кампус компанії Elite займає три міста. Це чортова тонна землі.

Багато місця, щоб заховати транспортні контейнери, повні зниклих дівчат, не викликаючи підозр.

- Отже, Віттакер надає притулок, щоб заховати дівчаток до того, як їх продадуть за кордон. Френк тримав усе в таємниці через гроші, Грег був пішаком, а Стівен смикав за ниточки, - я притискаю пальці до очей. - І в нас немає надійного джерела, щоб довести все це.

- Бінго.

Я засмучено проводжу рукою по вологому волоссю. Світ рухається без мене, а я залишаюся в цій кімнаті. Хлопці намагаються отримати інформацію про Гало, а я переглянув файли, що стосуються вбивств, але все це марно. Ніщо з цього не говорить мені, хто такий цей Імітатор.

Моє полювання обмежене, і я почуваюся в цій кімнаті як звір у клітці, марним і без мети.

Ми продовжуємо збирати шматочки головоломки, які не підходять один до одного, і немає жодних вказівок, як це виправити. Я від самого початку знав, що вплутуватися в це було поганою ідеєю, що щойно ми вплутаємося, все буде скінчено. Ми не зупинимося, поки все не закінчиться.

Я кидаю папери на заправлене ліжко, акуратно розправляю їх, перш ніж узяти книжку, що лежить поруч.

Я проводжу пальцями по обкладинці, відкриваю її, щоб побачити безладний почерк Ліри з боків. Я з'ясував, що вона захоплюється мистецтвом залишення приміток, і швидко виявив, що позичаю примірники її книг.

"Я була закохана, вперше в житті. Я знала, що це безнадійно, але для мене це не мало значення. І справа не в тому, що я хочу володіти тобою. Все, чого я хочу, це заслужити тебе. Скажи мені, що робити. Покажи мені, як поводитися. Я зроблю все, що ти скажеш".

Я з усмішкою дивлюся на записку поруч із підкресленим уривком. Це кохання. А трохи нижче її власного почерку - мій власний, червона ручка яскраво виділяється на тлі старих сторінок.

Ні. Це необґрунтована відданість. Його бажання любити її викликане лише її небажанням любити його. Ти можеш просто сказати, що Себастьян Вальмонт із "Жорстоких намірів" твій тип, люба. І не потрібно копатися в тексті, за яким знято фільм, щоб довести це.

Це вже третя книга, в якій ми розмовляємо. Без її відома, звісно, але щось у цьому змушує мене почуватися ближче до її розуму без необхідності перебувати поруч із її тілом, просто існуючи між сторінками її улюблених книжок, читаючи її думки, наче вона поруч зі мною, пояснюючи слово за словом, що саме їй подобається в кожній частині.

- Тетчер, ти ще тут? - голос Алістера відриває мене від книжки.

Я закриваю її, кладу назад на ліжко, перш ніж відповісти.

- Так, про що ти говорив?

- Я запитав, де в усьому цьому Коннер Годфрі.

Звук його імені змушує мене відсахнутися.

- У труні, - я міцніше стискаю телефон.

Мені не подобається, як він дивиться на Ліру. Вона добра й іноді надто довірлива; вона не бачить, як він дивиться. Як він цілеспрямовано поміщає себе в її простір. Може, він і дурить усіх інших своїм вдаванням крутого вчителя, але я вбиваю чоловіків як хобі.

Усе, що потрібно знати про чоловіка, живе в його очах, і він відчайдушно хоче роздобути Ліру Еббот, використовуючи її доброту проти неї, притягаючи її ближче, щоб домогтися набагато більшого, ніж просто дружба.

Будь-хто, хто дивиться на неї занадто довго, дратує мене, але найбільше Коннер.

Тому що вона посміхається йому.

Ця дурна посмішка.

Сліпуча і дратівливо щаслива. Як банка, наповнена маленькими жучками - світлячками, яких діти люблять ловити влітку.

Та, що опромінює її обличчя й освітлює будь-яку кімнату, в якій вона стоїть. Її неможливо не помітити. Як світ не помічає цього, не помічає її - розуму незбагненно. Бо щойно ти це робиш, ти бачиш тільки її. Вона існує скрізь.

Я спостерігаю, як вона росте з роками разом з її обличчям, але ніколи не слабшає у своїй радості. Ліра любить вірити, що вона - лише смерть і темрява, але всередині неї живе душа, створена для того, щоб любити людей.

Її усмішка - це проблиск її любові. Її прихильність. Її щастя по відношенню до інших.

Це посмішка, яку вона жодного разу не подарувала мені.

- У тебе з ним проблеми?

- У мене проблеми з усіма, хто так близький до Сінклера, - легко брешу я, похитуючи язиком перед зубами.

У мої двері стукають.

Це щось новеньке. Гадаю, наша спільна ніч надала їй трохи сміливості, щоб підійти до мене.

- Ліра сьогодні залишилася після розмови з ним на деякий час. Я бачила, як вони обіймалися перед моїм відходом. Запитай її, чи дізналася вона що-небудь, - кричить Браяр звідкись із кімнати.

- Звичайно, - моя щелепа сіпається, я дивлюся через плече на зачинені двері, знаючи, що вона чекає зовні. - Подзвони мені, якщо знайдеш що-небудь ще.

Я знаю, що ми всі говорили про те, що вона використовує свою дружбу як важіль, щоб отримати інформацію від Годфрі, але це не означає, що мені це подобається. Мені також не подобається думка про те, що вона залишиться з ним наодинці довше, ніж на двадцять секунд.

Гнів пульсує в моїх венах. Я розповів їй, що станеться, якщо вона дозволить Годфрі доторкнутися до того, що належить мені. Як я й казав їй минулої ночі, навіть якщо я не можу володіти нею, вона належить мені.

Це егоїстично і найгірший вид токсичності, але я не можу змусити себе всього лише турбуватися.

Вона моя.

Я кидаю телефон на ліжко і йду до дверей. Сподіваюся, вона спробує захистити його - це зробить перемелювання його пальців у моєму ранковому смузі набагато приємнішим.

Однак, коли я відчиняю двері й бачу, що вона стоїть там, увесь мій гнів випаровується, як дим на вітрі, наче його й не було.

Мій крижаний вираз обличчя розморожується.

Я відчуваю, як мої брови смикаються і сходяться разом, коли я дивлюся на її вкриті інієм щоки. Через мінусову температуру на вулиці її тіло тремтить у теплому будинку. Сніг усе ще посипаний у локони її ебенового волосся.

Улюблена троянда зими.

Її губи затиснуті між зубами, і вона обережно простягає руки, пропонуючи мені важку прямокутну коробку, і все це в цілковитій тиші, ніби чекає на мою реакцію, перш ніж заговорити.

- Що це? - слова тремтять у моїй голові, але виходять гладко.

- Синтезатор, - вона переміщує свою вагу, намагаючись утримати її, але її слабкі руки пручаються. - Я не могла дістати рояль досить швидко, і я не була впевнена, як я зможу занести його в будинок. Тому я подумала, що це - найкращий вихід.

У мене зводить живіт, і в грудях з'являється трепет.

Ніхто не був так зовні добрий до мене.

Я - людина з кошмарів. Люди міцніше притискають своїх дітей, коли я проходжу повз. До Ліри я навіть не обіймав нікого з теплими намірами.

Я не та людина, яка заслуговує на співчуття.

Особливо від неї.

Але ось вона стоїть і дарує його мені, незважаючи ні на що. Неважливо, які жахливі речі я їй говорив або робив - ніщо з цього не вплинуло на те, як вона дивиться на мене, на її спотворене сприйняття того, яким, на її думку, я здатен бути.

Її обличчя опускається при моєму мовчанні. Збудження в її очах потьмяніло достатньо, щоб я помітив.

- Якщо тобі не подобається, я можу відправити його назад. Я зберегла чек, тож нічого страшного. Я просто подумала, що ти захочеш мати щось, щоб скоротати час, бо ти не часто виходиш у світ.

Моє обличчя палає, коли я піднімаю руку, потираючи потилицю, все ще дивлячись на коробку, яку вона ледве утримує. Її спина горбиться, вона знову охоплює предмет.

Я ніколи раніше не був у такій ситуації, і я знаю, що заведено говорити - дякую тобі, - але цих двох слів мені здається недостатньо. Я отримував подарунки від короткого списку членів моєї родини, але ніколи від людини, яка мені нічого не винна.

Нічого з того, що я скажу, не буде достатньо, щоб передати те, що відбувається всередині мене.

Це шипіння.

Немає іншого способу описати це. Я вперше відчуваю щось подібне. Як бульбашки, що плавають навколо моїх органів або перетравлюють Pop Rocks.

Я забираю в неї коробку і ставлю її біля стіни у своїй кімнаті. Коли я обертаюся до неї, вона вже почала йти до своєї кімнати, прийнявши моє мовчання за достатню відповідь. Інстинктивно я простягаю руку, пальці обхоплюють її холодне зап'ястя. Вона дивиться на мене, наче я назвав її на ім'я, і чекає слів, які я не знаю, як вимовити.

- Я живу в темряві, - прошепотів я, не в силах швидко зловити свої думки, перш ніж вони зірвалися з моїх губ. - Доброта там не живе. Це коробка без світла. Я нічого не знаю про світ, і він не знає мене. Я не знаю, як...

Я різко зупиняюся, бо вона має такий вигляд, ніби ось-ось розсміється, а все, що я кажу, нерозумно, її пальці лежать над ротом, викривленим у жартівливій усмішці.

Мій рот закривається, і я кидаю погляд, тільки щоб почути, як вона хихикає у відповідь.

Мої пальці відпускають її, і я збираюся зачинити двері, поки вони не зірвуться з петель. Але цього разу вона тягнеться до мене.

- Почекай, почекай. Я не сміюся з тебе, - зітхає вона. - Я просто... я думаю, що зламала тебе.

Так, я теж думаю, що ти мене зламала.

Тому що все працює неправильно. Ніщо не почувається нормально ні в моєму тілі, ні в моєму розумі, і я ненавиджу незнайомий спосіб реакції на це. Я хочу повернутися до того часу, коли я злився через те, що вона обіймала Коннера Годфрі. Я хочу повернутися до того часу, коли я міг не помічати її обличчя в натовпі або відчуття того, що вона перебуває так близько, не приводило мене в сказ.

До того, як я дізнався, на що схоже її серце, коли воно б'ється для мене.

Я повертаю голову, зустрічаючись поглядом з її зеленими очима. Між нами пролягає хвиля невизначеності. Ніхто з нас не знає, як правильно вчинити.

Тому я обираю чесність.

Принаймні, вона на це заслуговує.

Я беру один із локонів, що обрамляють її обличчя, повільно накручую його на палець, а потім обережно потягую.

Я безуспішно намагаюся утримати її на відстані, щоб не зізнатися, що вона мене лякає. Людина, яка нічого не боїться, боїться всього, чим вона є. Усього, чого вона змушує мене хотіти. Усе, що вона змушує мене відчувати.

- Твій дар, - кажу я, трепет, що виник раніше, повертається, і я роблю паузу, перш ніж продовжити. - Ти - сонячне світло.

Розділ 10

СОН УСЕРЕДИНІ СНУ

ТЕТЧЕР

- Мама! Мама! - кричу я, бігаючи довгими мармуровими залами, ковзаючи по підлозі в шкарпетках. - Я зробив це!

Мій сміх відскакує від стін, і я ледь можу стримати своє хвилювання. Мама буде така щаслива, коли я скажу їй, що нарешті зміг зіграти Колискову Брамса - від початку до кінця.

Навіть ту важку частину в середині, яка змушує мене напружувати пальці!

Я люблю, коли вона дивиться, як я граю. Вона і Баба, вони слухають годинами, навіть якщо виходить не дуже добре. Але це неважливо, тому що мама завжди підхоплює мене, коли я закінчую пісню, і кружляє мене на руках.

- Щастя, мій милий, талановитий хлопчик.

В її очах усе, що я роблю, прекрасне, незалежно від того, що я думаю, і Баба каже, що саме це зробить мене великим в один прекрасний день.

Піднімаючись по дві сходинки, поки не дійду до вершини, я чую, як вони з татом розмовляють. Можливо, сьогодні ввечері він теж захоче послухати.

Я впираюся руками у двері і з посмішкою відчиняю їх.

- Мамо, іди послухай. Я можу виконати всю пісню!

Але ніхто більше не посміхається.

Кімната здається сумною і сірою.

- Мамо?

Вона повертається, її біле волосся кружляє від цього руху. Її обличчя все мокре і червоне, такого обличчя я ніколи раніше не бачив. В обох її руках сумки.

- Ми збираємося в подорож? - запитую я, не розуміючи, чому вона плаче. Адже раніше вона була такою щасливою.

Вона посміхається мені, кидається до мене і кидає свої сумки. Її руки обіймають мене, і все стає трохи краще. Завжди стає легше, коли вона поруч, наче я в безпеці, що б не трапилося.

- Тетчер, - шепоче вона. - Ми з тобою поїдемо ненадовго, тільки ми, добре?

Я киваю, мої брови зведені разом.

- Ми можемо зупинитися і купити ті жувальні рибки, які я люблю, перш ніж ми поїдемо?

Її сміх лоскоче мені шию, перш ніж вона відступає, гладить мою руку і ніжно проводить долонями по моєму обличчю, немов боїться, що я зникну, якщо вона цього не зробить.

- Звичайно, rybka, - вона притискається губами до мого чола: - YA tak lyublyu tebya, moy milyy mal'chik. Неважливо, що, добре? Неважливо, що.

Я хихикаю, коли вона треться своїм носом об мій.

- Мамо, я ще не знаю стільки слів російською¹!

Ванна відчиняється, двері грюкають об стіну, змушуючи мене підстрибнути і зробити крок далі в мамині обійми. Тато входить у кімнату. Він такий високий, і він увесь час каже мені, що одного дня я стану таким самим, як він.

- Привіт, тату, - кажу я. - Ми з мамою збираємося в подорож!

Але він не посміхається. Він просто стоїть і дивиться на нас, як завжди.

- О? - запитує він, дивлячись на мою маму й усміхаючись.

- Генрі...

- Іди сюди, Александре.

Його голос змушує мене ще більше притиснутися до маминих рук. Він холодний і змушує мене відчувати, що я в біді. Я хитаю головою, дивлячись на неї, бо не хочу йти з ним.

- Ми йдемо, - каже йому мама, встаючи так, що я опиняюся в неї за спиною. - Я більше не буду тебе турбувати. Я не буду говорити про тебе.

Я бачу, як татові ноги рухаються до нас, і моє серце починає калатати. Я відчуваю, як воно б'ється об грудну клітку, і мене нудить у животі. Вчепившись пальцями в матеріал її спідниці, я притискаюся до неї, навіть коли він тягнеться донизу і хапає мене за руку.

Вона така сильна.

- Тату, ти робиш мені боляче, - плачу я, намагаючись вирватися з його хватки, але він не відпускає мене.

- Генрі! - кричить мама, хапаючись за нього, щоб він відпустив мене.

Але він не відпускає. Він просто тягне мене сильніше, поки не притискає мене до себе і тримає там. Я простягаю другу руку назовні, відсторонюючись. Я не хочу йти з ним, коли він засмучений.

Він такий грубий, коли сердиться.

Сльози печуть мені очі, і я відчуваю, що мої щоки стають мокрими.

- Мамо, мені страшно.

- Ні, - каже тато, дивлячись на мене зверху вниз. Його очі такі темні, що здаються майже чорними. - Подивися, що ти з ним зробила, Талія. Ти зробила нашого сина слабким.

Мама плаче сильніше.

- Генрі, будь ласка! Просто дозволь мені взяти його. Я благаю тебе, дозволь мені взяти його, і ти більше не почуєш від нас жодного шепоту.

Моє маленьке тіло стрясається, ридання змушують мою нижню губу тремтіти. Мені це не подобається.

Я не хочу цього.

- Я не дозволю тобі зруйнувати те, що я створив, Талія. Він мій син, і ти не забереш його в мене.

Лунають крики і крики. Я кличу свою матір, знову і знову. Від мого голосу болить горло, а кімната наче паморочиться. Вона біжить за мною, я тягнуся до неї, але ми так і не встигаємо.

Батько штовхає її назад, а вона бореться з ним. Бореться, щоб дістатися до мене, поки вже не може. Він не схожий на мого батька. Він схожий на монстра.

Тих, яких мама відлякує перед сном щоночі.

Його великі руки обхоплюють її горло і...

Перший ковток повітря боляче вдаряє мене в груди.

Я з силою ковтаю його, піт прилипає до мого чола, коли я сідаю в ліжку. Мої пальці вчепилися в ковдру, білки кісточок пальців освітлені місячним світлом.

Моє серце б'ється в барабанних перетинках, заглушаючи звуки мого важкого дихання. За вікном усе ще темно, і в будинку тихо. Простирадла зірвані з краю ліжка, а в голові в мене туман.

Я ненавиджу цю частину ночі, єдину частину мого ретельно продуманого розпорядку дня, яку я б хотів, щоб не існувало.

Минає приблизно п'ять хвилин, перш ніж я приходжу до норми. Моє дихання вирівнюється, а туман розсіюється в мозку. Потім я можу знову заснути і зануритися в глибокий сон.

Усе працює як годинник. Так було з самого дитинства.

Ці сни сняться мені кілька разів на тиждень. Деякі з них повторюються, інші - нові. Усі вони - плід моєї божевільної уяви, яку я абсолютно не контролюю.

Я стискаю плечі, потираю долонями обличчя в розчаруванні і дозволяю собі заспокоїтися на п'ять хвилин, доки не зможу підвестися з ліжка. У горлі пересохло, і я тягнуся до склянки води на тумбочці, але бачу, що її там немає. Я піднімаю погляд на цифрове піаніно, встановлене біля стіни, і посмішка тягнеться до краю моїх губ.

Я встаю з ліжка і чую, як підлога скрипить під моєю вагою, коли я відчиняю двері. Голова розколюється, і я вже планую проковтнути жменю знеболювального, щоб це припинилося.

Але мій шлях на кухню перервано.

Прямо біля входу в мою кімнату, лежачи на маленькому декоративному кріслі, перебуває Ліра. Крихітна кушетка притулена до перил перед моїми дверима; темно-фіолетові подушки слугують чудовою прикрасою, але я точно знаю, що це незручно.

Вона згорнулася навколо подушки, її витончена рука звисає з краю, а тонка ковдра накинута на її тіло. Я з усмішкою дивлюся на її волосся. Воно хаотично розкидане по м'яких рисах її обличчя, безліч локонів стирчить у всі можливі боки.

Звук моїх кроків до неї, мабуть, розбудив її, бо я бачу, як вона моргає і прокидається, потираючи око тильною стороною долоні.

- Чому ти спиш тут? - запитую я її сонний стан.

Все ще напівсонна і беззахисна, вона відповідає мені.

- Тобі сняться кошмари, - буркотливо бурмоче вона, не поспішаючи сідати. - Я сплю тут, коли вони починаються, просто на випадок, якщо тобі що-небудь знадобиться, коли ти прокинешся.

Ліра позіхає, витягуючи руки над головою. Мій светр задерся на ній, оголивши м'який живіт і зелену білизну, яку вона вирішила вдягнути.

Її абсолютно не турбує її зізнання і той факт, що на ній мій одяг.

Моя щелепа стиснута до болю, кінчики нігтів впиваються в долоні.

- Мені не сняться кошмари.

Моя відповідь звучить незрозуміло. Навіть по-дитячому.

Учора в нас був ввічливий момент. Піаніно було мирною пропозицією, оливковою гілкою, яку я прийняв, а тепер вона підпалила її.

- Добре, - вона знизує плечима, повільно встає, виглядаючи зараз переді мною ще більш безладно, ніж під час сну.

Як давно вона це робить?

- Тоді перестань спати за моїми чортовими дверима.

Ця лайка має чужорідний смак на моїй мові. Мені нічого не потрібно від неї, особливо після банального сну, який ніяк не впливає на моє життя.

Мабуть, мій гнів - це заряд енергії, необхідний їй, щоб повністю прокинутися, тому що вона стала набагато жвавішою, її руки схрещені перед грудьми в захисному жесті.

- Ні, - заявляє вона. - Я чую тебе. Ти кричиш і перекидаєшся годинами. Я чую, як ти борешся з тим, що переслідує тебе ночами.

Я усміхаюся, наслідуючи її позицію.

- Ти завжди так драматизуєш? Мене ніщо не переслідує ночами. Крім тебе, звісно. Здається, я не можу тебе уникнути.

Ця розмова буде схожа на розмову з цегляною стіною, тому що вона настільки ж уперта, наскільки драматична. Щойно вона у щось повірить, ніщо не зможе її переконати.

- Чому ти так чиниш? Щоразу, коли ти показуєш хоч віддалену ознаку того, що ти людина, ти закриваєш її, - вона пожувала внутрішній бік щоки. - Немає нічого поганого у почуттях, Тетчер. Наявність емоцій не робить тебе менш досконалим.

Я скрегочу корінними зубами так сильно, що напевно зламав кілька зубів.

- Скарлетт, - насміхаюся я, - я думав, що ти, як ніхто інший, оціниш красу речей, які всередині мертві.

Вона так хоче побачити в мені життя.

Наче я не розкладаюся і не смерджу гниючою плоттю.

Вона вірить, що в моїх кістках усе ще існує добро, і я здатний робити такі речі, як відчувати емоції. Це все ілюзія; я плід її уяви. Сон про хлопчика, який врятував її, який вона вигадала, щоб пережити смерть матері.

Сон не може бути для неї просто сном. Ні, для неї я борюся з демонами. Я - людина.

Як шкода.

Гнів спалахує в її реакції, її рот, що огризається, приходить у рух.

- Як би не було заманливо приколоти тебе і зберігати в моїй шафі разом з іншими токсичними екземплярами, чому б тобі просто не спробувати прийняти те, що ти не помер.

Така маленька переслідувачка - їй би сподобалося тримати мене вічно в скляній вітрині.

- Ти зводиш мене з розуму, - важкий подих стрясає її плечі. - Чому ти досі так хочеш сховатися від мене? Ставиш усі ці стіни між нами. Хіба я не показала, що ти можеш довірити мені себе?

Я проводжу рукою по волоссю, холодний сміх вібрує в моїх плечах.

- Ти занадто багато собі дозволяєш. Я не ховаюся від тебе.

- Ховаєшся! - вона підвищує голос, роблячи небезпечний крок до мене. - Це тому, що ти намагаєшся захистити мене від Імітатора? Він прийшов за Мей, і що тепер? Ти боїшся...

Я зустрічаю її на півдорозі, дивлюся на неї від низу до верху, коли моє дихання віялом пробігає по її обличчю. Наші ноги майже стикаються, і я відчуваю тепло, що хвилями виходить від її тіла.

П'янкий запах вишні не може заспокоїти мій гнів.

Напруга поглинає простір між нашими тілами. Я відчуваю кожну унцію її гіркоти по відношенню до мене, бачу, як її очі зморщуються в куточках, коли вона дивиться на мене.

Безстрашна. Непохитна.

- Не треба, - я піднімаю єдиний палець, вказуючи ним прямо перед її носом, - ображати мене.

Якщо вона хоче бути відвертою у своїх словах, я не буду нести відповідальність за те, як вона піде від цієї розмови.

- Ти стала занадто зручною, кохана. Не змушуй мене нагадувати тобі, де ми знаходимося, - я бачу, як вона наважується знову говорити зі мною в такому тоні.

У моїх венах закипає буря невідомих відчуттів. Там, де я зазвичай холодний, тепер усе горить. Нестерпно свербить. Кожне слово нагріває мою шкіру до нестерпної температури.

- Не дай боже, якщо ти боїшся когось втратити, - вона відмахується від моєї руки, відбиваючи її від свого обличчя, тиха лють вирує під поверхнею її шкіри. - Не дай бог, блядь, якщо тобі справді начхати на когось, крім себе!

Бажання схопити її за плечі й трясти, доки вона не затулить рота, стає дедалі привабливішим із кожною секундою.

- Це було б набагато менш розчаровуючим для тебе, якби ти просто прийняла, що я не та людина, яку ти вигадала у своїй тендітній уяві.

Її погляд стає розплавленим, уся колишня втома забута. Гнів розбудив її, і він не збирається йти найближчим часом.

- Чому ти не впускаєш мене, - огризнулася вона, не питаючи, а вимагаючи.

Мої ніздрі роздуваються, намагаючись доставити кисень до мозку, щоб я не зробив того, про що ми обоє шкодуватимемо. Я повертаюся, готовий зникнути в чотирьох стінах своєї спальні, поки вона не охолоне, але вона не погоджується.

- Ні, - її руки приземляються на моє плече, підштовхуючи мене. - Скажи мені, чому ти не впускаєш мене.

Ще один поштовх її маленькими ручками ледь змушує мене зрушити з місця. Її волосся колишеться від зусилля, сльози чистої люті ллються з її красивих зелених очей.

Моя щелепа пульсує, коли я зустрічаюся з нею поглядом, відчуваючи, як її долоні впиваються мені в груди.

- Чому! - вигукує вона. - Від чого ти захищаєш мене, Тетчер? Просто скажи мені!

Останній поштовх, і гребля всередині мене руйнується.

Вона розбивається, розлітаючись на дрібні шматочки і не залишаючи шансів на відновлення.

- Від мене! - кричу я, звук луною віддається в моїх грудях. Я ледь упізнаю свій власний голос. Я хапаю її за голову, затиснувши її між долонями, а мої пальці заплутуються у волоссі на її шиї. - Від мене, ти, вперте чортове дівчисько. Я захищаю тебе від себе.

Вона задихається, рот відкритий, очі розширені.

- Я жадаю тебе, - видихаю я, і зізнання ріже мені горло. - Моє тіло хоче тебе щосекунди дня і вдвічі більше вночі. Я хочу тебе найбожевільнішими способами, способами, які могли б налякати тебе.

Я притискаюся чолом до її чола, і мої очі заплющуються, коли її дихання обдуває моє обличчя. Знеможення в моїй свідомості бере гору, всі способи, якими вона робить мене слабким, стають видні в цьому тьмяному коридорі.

Я зводжу її з розуму? Як ви це називаєте?

Я розвалююся на частини, петлі моєї особистості зламані, і я більше не маю жодного уявлення про те, хто я такий. Я не знаю, як бути кимось, хто піклується про когось ще. Я не знаю, як бути кимось, крім того, ким мене зробив мій батько.

- Я відчував сенсорний голод, а тепер ти мене нагодувала, - я міцніше стискаю її волосся, наші носи труться один об одного. - Звичайно, я страшенно голодний за тобою.

Шок минув настільки, що я відчуваю, як її руки шукають мою шкіру, пальці проводять по моїх щоках, коли вона обіймає мене.

- Тоді візьми мене. Візьми мене, Тетчер. Дозволь мені віддатися тобі.

Я прикушую нижню губу, злегка нахиляю голову, мої брови насуплені в душевній муці.

- Я не можу, - простогнав я. - Я не можу дозволити тобі зробити це.

Це єдине, чого я хочу.

Це не дає мені спати ночами. Те, як я жадаю її, переслідує мене.

Чорт, я хочу володіти нею всіма можливими способами, але я просто...

- Чому?

Вона така ніжна, така Ліра, що я ледь можу винести ще одне слово з її вуст. Я піднімаю голову і проводжу великим пальцем по її щоках, залитих сльозами.

Я дивлюся в її очі, мені потрібно, щоб вона побачила це, потрібно, щоб вона почула те, що я кажу, щоб вона зрозуміла.

- Я не здатен дати тобі те, що ти хочеш, - моє горло пересохло. - Стосунки? Чоловік, який кохає тебе? Я ніколи не зможу стати таким. Ти завжди вимагатимеш від мене більшого, а я нічого не можу дати. Я безтурботний і холодний. Любов не живе в моєму світі. Я вбивця, люба. Це все, ким я коли-небудь буду.

Вразливість.

Від цього мені хочеться вилізти зі шкіри.

Я відкрив це місце у своїй свідомості, і ці слова, які вирвалися назовні через це, наче чекали вічність, щоб бути вимовленими вголос. Після цього ніщо не буде колишнім; незалежно від того, як трагічно ми закінчимо, я ніколи не буду колишнім.

Назавжди залишиться частина мене, відкрита, вирізана у формі її тіла.

- Тобі не потрібно захищати мене, навіть від тебе, - вона міцніше притискає мене до себе, ніби від її дотику слова вберуться в мою шкіру. - Я візьму все, що ти можеш мені дати, хіба ти не бачиш? Я б воліла мати тебе таким, ніж жити без тебе. Для мене немає нікого іншого. Я створена для тебе.

Фізичний біль пронизує мене наскрізь. Це боляче так, як я ніколи не зможу пояснити, так, що я готовий віддати все, щоб забути.

Я тягну руки назад, обхоплюючи її зап'ястя, щоб притиснути її руки до грудей, подалі від мого обличчя.

- Будь ласка, Тетчер, - шепоче вона, її губи блищать від сліз. - Твої гострі краї не завдають мені болю.

Зробити крок назад з її простору - все одно що увійти в холод, усе далі й далі від тепла, яке підтримує в нас життя.

Я йду до своєї кімнати, зупиняючись у дверях.

Хотів би я сказати, що не вірю в долю, але якби вона була реальною, думаю, я б теж був створений для неї.

- Чи знаєш ти, дорогий фантом, що шипи хотіли б сказати трояндам? - я озираюся через плече, завдаючи собі ще більшого болю від її погляду.

Світло з кухні внизу мерехтить на перилах, обдаючи її тьмяним помаранчевим сяйвом. Рукава мого светра закривають її маленькі ручки і спускаються трохи нижче талії. У ній усе хаотично й незвично так, що хочеться вірити в долю.

Бо ніхто просто не народжується таким красивим. Такою нестерпно прекрасною.

- Що вони заслуговують на більше, - починаю я. - Ти заслуговуєш на більше, ніж я можу тобі дати. Я не здатен утримати твоє серце, подбати про нього. Перестань віддавати його мені. Зупинись, поки я не вбив його назавжди.

Ця ніч житиме в мені до останнього подиху. Погляд її очей житиме в глибинах моєї свідомості як покарання за те, що я знищив її.

Я роблю крок далі у свою кімнату, хапаюся за двері й зачиняю їх наполовину.

- Я не хочу залишати тебе порожньою, Скарлетт. Не змушуй мене залишати тебе порожньою.

Розділ 11

ДОСТАВЩИК

ЛІРА

У Голлоу Гайтс тихо, до моторошної тиші.

Зазвичай, коли студенти повертаються з різдвяних канікул, тут вирує життя. Друзі знову зібралися разом, діляться історіями та сміються над розмірами своїх яхт або над тим, де вони каталися на лижах під час канікул.

Але коли я йду мармуровими залами, я чую свої кроки. Усією територією блукає похмуре відчуття, яке не має нічого спільного зі снігом. Серед студентів поширився страх. Деякі не потрудилися повернутися, їхні батьки вимагають, щоб їхні діти продовжували навчання дистанційно, доки дівчатка не перестануть зникати і з'являтися по частинах.

Школа працює в режимі хаосу, намагаючись запевнити спонсорів і стурбованих батьків, що все гаразд і що кампус, як і раніше, безпечний для відвідування.

Але чи так це? Чи був коли-небудь Голлоу Гайтс безпечним для відвідування?

Ця школа, якою б престижною вона не була, переслідується небезпеками. Вона пережила чутки про привидів, але більше не може приховувати зростаючий список смертей.

Для кожного класу проводять збори; школа хоче обговорити протоколи безпеки на майбутнє, поки вбивцю не затримають і не візьмуть під варту.

Я натягую капюшон на голову, захищаючись від крижаного вітру, поки біжу підтюпцем безплідними галявинами. Мої черевики стукають по землі, коли я пробираюся через довгу низку колон, простір між якими відкритий і пропускає сніг.

Колонади, що з'єднують будівлі району Кеннеді, - одне з моїх улюблених місць для прогулянок у кампусі. Праворуч від мене лунає шум хвиль, що розбиваються об берег, і якби в мене був час, я б подивилася на бурхливий океан. Мені подобається, який він має вигляд, коли настає зима. Море кольору бурхливого обсидіану, а на зубчастих скелях внизу тонко блищить сніг.

Я розповідала Браяр, коли вона щойно приїхала, про примару, яка мешкає в цьому залі, - за чутками, це дух дівчини, яка закохалася у свого професора англійської мови і стрибнула у воду з розбитим серцем.

На першому курсі я часто проходила тут близько опівночі, щоб дізнатися, чи чую я її крики, як усі кажуть, чи це просто одна з легенд, які старшокурсники використовують, щоб налякати нових студентів.

Я зайнята думками про привидів, заблукала у своїх думках про одержимість, яка настільки глибока, що краще померти, ніж жити без неї, коли моє тіло стикається з іншим. Шок від удару вибиває дихання з моїх легень в один великий поштовх.

Усі предмети в моїх руках падають на підлогу, разом із тим, що несла інша людина. Ручки, що впали, б'ються об холодну підлогу, і останній голос на планеті Земля, який я хотіла б почути, лунає в моїх вухах.

- Звертай краще, блядь, увагу на те, куди ти йдеш, виродку.

Я закочую очі, сідаю навпочіпки і хапаю свої речі, щоб якнайшвидше піти від цієї зустрічі.

- Ти теж на мене наїхав, придурок, - бурмочу я. - Знаєш, це звичайна ввічливість - сказати так...

Квадратний аркуш накрохмаленого білого паперу вискочив зі сторінок їхньої книжки. Я б не помітила його, не звернула б на нього уваги, якби він не був знайомий моїм очам.

Я підняла її з землі, мої руки тремтіли, коли я багаторазово читала слова на папері.

Якщо вони не можуть дістати тебе.

Вони просто заберуть твоїх друзів.

Виходь. Виходь. Де б ти не був.

X

Саме такі погрози отримував Тетчер незадовго до смерті Мей.

Слова написані ідентичним почерком, аж до зайвого хрестика на букві Т. Ми всі припустили, що вбивця-наслідувач надіслав їх як гру, спосіб перевірити Тетчера, погратися з ним.

Отже, Імітатор...

- Істон?

Я міцніше стискаю папір, хрумтячи ним у руках, коли повільно встаю. Я зустрічаю його погляд із нестримним гнівом. Він убив Мей. Це він підставив Тетчер. Через нього я мало не втратила його.

Мій рот жадає смаку помсти.

Істон Сінклер - першокласний придурок, але вбивця? Я не надавала йому такого значення.

Світле волосся майорить на вітрі, відкидаючи його з обличчя і оголюючи блакитні очі, сповнені презирства. Схоже, наші почуття взаємні. Ідея скинути його з даху цієї будівлі і подивитися, як його розірве гострим камінням, стає дедалі привабливішою.

Але якщо він винен у цьому, я хочу зробити його смерть повільною.

За кожну людину в моєму житті, якій він заподіяв біль.

- Влаштувався на роботу листоношою, Сінклер? - я схрещую руки перед грудьми, смикаючи за шматочки головоломки у своїй свідомості, намагаючись змусити їх скластися. - Невже оброблення жінок і розкидання частин їхніх тіл недостатньо тебе займає?

Я знаю Істона з початкової школи. Почуття власної гідності, яке він носив у собі, було закладено в ранньому віці. Вічно - золотий хлопчик, - зіниця ока Пондероз Спрінгс ще до того, як він зрозумів, що означає слово - репутація.

Чи жило серце вбивці в хлопчику, який плакав у третьому класі, коли обідрав коліно? Чи існувало воно під поверхнею, а все інше весь цей час було лише добре вигаданою маскою?

Його щелепа смикається, і навіть зараз, яким би страхітливим він не намагався бути, я не можу змусити себе повірити, що він здатний убити когось, не кажучи вже про кількох. Я не можу уявити його досить розумним, щоб провернути щось подібне, але що ще я можу думати? Коли всі стріли спрямовані прямо на нього?

Що може бути краще, ніж збити нас зі сліду Гало, підставивши одного з нас під убивство? Гадаю, цей сюжет був залишений на розсуд його батька, а всі знають, чого хоче дорогий татко, Істон дає.

- На відміну від твого хлопця, в'язниця не входить до мого п'ятирічного плану, - пирхає він, посміхаючись, щоб показати порцелянові зуби.

Ми танцюємо один навколо одного відтоді, як стали свідками того, як хлопчики вбили когось у лісі Пондероз Спрінгс. Істон знав, що ми зробили, і ми знали, що він був вплетений у справу Гало, але питання було в тому, хто зможе довести це першим.

Ми були найближче до того, щоб визнати свою причетність, і щось у цьому не так.

- Ти все ще плануєш балотуватися на посаду з таким обличчям?

Шкіра на його щелепі вкрита шрамами, коли він хмуриться. Понівечена, розтягнута біла шкіра, що нагадує йому щоранку про те, що трапляється, коли заходиш із Руком Ван Дореном занадто далеко.

Спокійно він опускається на підлогу, підхоплюючи з підлоги свої речі, перш ніж поправити ремінець сумки з підручниками. Істон, як і раніше, вважає себе недоторканним, а чому б і ні? Коли його батько виправляв і залагоджував кожну деталь його життя від самого народження. Звичайно, він незворушний.

- Будь обережна, Ліро, - він хмикає на все горло, підморгуючи мені. - Ти вже знаєш, що трапляється, коли ти підходиш до мене занадто близько, чи не так?

У моїх очах миготять червоні спалахи. Неможливість дихати, задушена галонами свинячої крові. Я проковтую спогад, засовуючи його глибоко в глибину своєї свідомості.

- Вони сказали тобі, що я залишила для тебе? - я широко посміхаюся, згадуючи ножі, які я увігнала в очі його пішаку за те, що він доторкнувся до мене.

Блиск у його очах мерехтить достатньо, щоб я помітила.

- Якщо ти хотів когось підставити, - звинувачую я, - чому б не Рука? Повернути трохи шкіри, яку ти втратив. Твій татусь вирішив, що це занадто очевидно?

Він це чи ні, не має значення, бо він знає.

- Шоу виродків, це все чутки. Ця записка ні про що не говорить. Я маю на увазі... - він потирає щелепу, посміхаючись. - Я навіть ніколи не бачив цього паперу раніше. Ти цілком могла підкласти його. Що завгодно, аби вирахувати ім'я цього психопата, так?

Я опускаю очі, пронизуючи поглядом згадку про Тетчер.

Він має рацію - це чутки. Я стою на невизначеному ґрунті, але в одному я впевнена: Істон знає більше, ніж говорить. Він знає все, що нам потрібно, і тримає це в мене перед носом.

Істон робить крок уперед, щоб пройти повз мене, готовий піти, але я хапаю його за плече. Мої нігті впиваються в матеріал його сорочки, і він повільно переводить погляд на мою руку на своєму тілі.

У мене виникає спокуса зробити щось нерозважливе, наприклад, зробити з нас нову моторошну історію, яка буде переслідувати Кеннеді Голл, що назавжди ввійде в історію Голлоу Гайтс. Студенти рознесуть її як лісову пожежу, і вона житиме в ганьбі по всій території.

Вони будуть шепотітися про те, скільки там було крові. Люди сперечатимуться, що було першим - руки чи ноги, а хтось проявить винахідливість і скаже, що я пустувала засніженою територією, фарбуючи білу землю в червоний колір і носячи його кишки як намисто.

- Якщо це не ти скоюєш убивство, гіпотетично кажучи... - я провела язиком по зубах. - Навіщо посилати записки, щоб попередити Тетчера? Навіщо, якщо ти знаєш, що це нам допоможе?

У найпершій записці, яку він отримав, йому було сказано покинути Пондероз Спрінгс, що очистило б його ім'я ще до початку вбивств. Це було попередження, а не погроза.

Я знаю, що повинна вірити, що Істон - Імітатор, але щось у цьому не так. Тим не менш, я думаю, що він пише ці листи. Я можу повністю помилятися у всьому цьому - він може бути просто посильним. Він може вбивати людей, але я покладаюся на свою інтуїцію і сподіваюся, що не облажалася.

- Гіпотетично чи фактично, я б ні хріна не зробив, щоб допомогти вам, - він вириває свою руку з моєї хватки з достатньою силою, щоб змусити мене відступити.

- Пішов ти, Сінклер. Сейдж мала рацію в одному - ти всього лише маріонетка для хворих ігор свого татуся. Ти жалюгідний, - усміхаюся я. - Ти отримаєш те, що на тебе чекає, і я, блядь, не можу дочекатися.

- Через тебе і тих поганців, за якими ти ходиш, її вб'ють, - він показує пальцем, оголюючи зуби. Я відчуваю, як жар його люті розливається по моєму обличчю. - Я обіцяю тобі, Ліро Еббот, якщо це станеться, ніщо не завадить мені розірвати вас усіх на шматки.

Я здригаюся, відштовхуючись від його слів.

- Вона? Мері? - запитую я, не розуміючи, який стосунок вона має до цього. - Не хвилюйся, твоя сучка-подружка не входить до списку тих, кого потрібно мати. Вона буде в повному порядку і далі доїдати залишки Сейдж.

- Вона була моєю ще до того, як Рук доторкнувся до неї, - викривлена усмішка натягнула краї його губ. - Я знаю все про її нездійсненні мрії, починаючи з того, як вона стогне в ліжку, і закінчуючи її улюбленим смаком морозива.

Він ніколи не говорив про Мері.

Він говорив про Сейдж.

- Ніяка ненависть Ван Дорена до мене не змінить цього. Як би сильно він цього не хотів.

Мій власний гнів скипає від сміливості його заяви про те, що він піклується про мою подругу після всього, через що він змусив її пройти. Усе те пекло, яке вона пережила, і він хоче прикинутися, що йому не байдуже?

Ні, такі чоловіки, як Істон, просто зачіпають свою гордість, коли їхні іграшки більше їм не належать.

Я усміхаюся.

- Ну й нахабство в тебе, Сінклер. Ти хочеш, щоб я повірила, що ти зробив це, щоб захистити Сейдж? Та ти просто мариш! Ти сидів осторонь, коли її сестру холоднокровно вбили, і залишив її гнити в психлікарні, дозволяючи всім думати, що вона збожеволіла.

Усі емоції зникають, його погляд стає холодним.

- Вірте у що хочете, - він знизує плечима. - Ми всі стаємо тими, ким нам потрібно, щоб вижити в сім'ях Пондероз Спрінгс.

Розділ 12

КОРОБКА У ФОРМІ СЕРЦЯ

ЛІРА

- Ми наполегливо просимо вас дотримуватися запровадженої комендантської години і переконатися, що ви подорожуєте парами. Імовірність того, що ви станете мішенню, вища, якщо ви будете самі, - Одетт Маршалл стоїть перед рядами сидінь. - У вас є запитання?

- Чи є Імітатор психопатом?

Я видаю стогін, опускаюся ще нижче в крісло і натягую шапку на очі, коли в аудиторії піднімається все більше рук.

- Так, - відповідає її партнер, Геррік Найт. - Садист. Той, хто не дбає про людське життя і позбавлений почуттів.

Вони малюють картину, на якій може бути зображено більше половини населення, але є тільки один образ, який перебуває у всіх в голові зараз.

Тетчер Пірсон.

- Це так до біса нерозумно, - бурмоче Сейдж собі під ніс.

Я киваю на знак згоди.

Хоча дехто тут у надії дізнатися, як залишатися в безпеці, більшість, якщо не всі, сидять навкруги, наче стерв'ятники, чекаючи на крихти для бенкету, терпляче відтягуючи час, доки ці федеральні агенти не визнають, що Тетчер - їхній єдиний підозрюваний.

- Так, ви в білій блузці.

- Отже, - хмикає вона, - ви повністю впевнені, що це чоловік?

- Так, ми визначили за нашим профілем, що вбивця - чоловік, - продовжує Одетт, скануючи натовп уважним поглядом, перш ніж зупинитися на мені. - Він буде неймовірно маніпулятивним, зможе влитися в натовп і спокушати жінок без особливих зусиль. Він буде добре одягнений, привабливий і дуже розумний. Справжній психопат.

Вона утримує мій погляд, не рухаючись, ніби хоче, щоб я почула ці слова. Щоб вони мене налякали.

Я борюся з бажанням закричати.

Встати і кричати, поки вона не зрозуміє, що це не може бути він.

Що майже все, що вона сказала, може бути правдою, але остання частина - ні.

Тетчер не психопат.

Дивно думати про це, і я можу уявити, що це закрутить голову, якщо я скажу це вголос, але я знаю, що це правда. Незважаючи на його спонукання до вбивства і холодну поведінку, він не народився психопатом.

Я вважаю, що він був ним зумовлений.

Його створила, виліпила і встановила людина, одержима власною спадщиною, настільки, що вона хотіла, щоб вона тривала і після його арешту, і навіть після його смерті. Генрі знущався з Тетчера, змушуючи його повірити в те, що він не здатний відчувати і піклуватися про інших у ранньому віці.

Його мучили і принижували щоразу, коли проявлялася хоч іскра емоцій. Ви можете витримати тільки стільки, перш ніж ваш мозок зробить те, що йому потрібно, щоб вижити. Тож Тетчер вимкнув його і почав вбивати все хороше, що траплялося йому на шляху, доки одного разу не переконав себе, що взагалі нічого не відчуває.

Але під усім цим, під цією людиною, ховається хлопчик, у якого були мрії. Який відчував і мав шанс, якби не його батько. Хотіла б я побачити його до того, як світ зробив його таким холодним.

Він, як і раніше, вбивця і, цілком можливо, злісний нарцис, але Тетчер не психопат. Він просто дитина, яку виростили, щоб вона ним стала.

Минулої ночі я побачила це.

Я побачила, який він має вигляд, коли йому не байдуже, коли він дозволяє собі відчувати, і наскільки це болісно для нього, тому що він цього не розуміє. Коли тебе виховує вовк, усе, що ти знаєш - це вишкірені зуби та дикий голод. М'якість, доброта, емоції - все це чужі поняття.

Це як прокинутися одного ранку і дізнатися, що небо весь цей час було зеленим. Усі інші це знали, а ти залишався в невіданні.

У моєму коридорі, під усім гнівом, була просто людина, настільки налякана собою, тим, на що вона здатна, що вона скоріше відкине мене, ніж заподіє мені біль. Це він ставить когось, крім себе, на перше місце, ставить мене на перше місце.

Тетчер не хоче залишати мене порожньою, а я не хочу залишати його самотнім.

- Пані, будь ласка, слідкуйте одна за одною, - я моргнула, почувши голос Коннера, що луною рознісся кімнатою. - Якщо хтось почує або побачить щось, що викликає у вас тривогу, будь ласка, дайте мені знати, і я з радістю зв'яжу вас із цими детективами. Мої двері завжди відчинені.

Коннер тепло посміхається, перш ніж Одетт і Геррік вимовляють заключні слова. Минає ще п'ятнадцять хвилин, перш ніж ми розходимося. Я натягую рюкзак на плечі.

- Алістер хоче зустрітися і поговорити про те, що трапилося з Істоном, - каже Браяр, втупившись у свій телефон. - У тебе є час до наступного заняття?

- Так, у мене є година, - я встаю зі свого місця.

- Ліро, - бурмоче Сейдж поруч зі мною, зачісуючи кілька волосин за вухо, - я не прошу тебе брехати, тож не думай, що я теж брешу, але чи не могли б ми не згадувати про те, що Істон сказав щодо мене?

Мої брови сходяться разом.

- Чому? Що сталося?

- Нічого, нічого, - вона хитає головою. - Я просто... якщо Рук дізнається, буде неможливо відвести його від краю. Я не переживу, якщо втрачу його знову.

- Сейдж, ти не втратиш його. Він ніколи не залишить тебе, навіть якщо ти цього захочеш.

Рук Ван Дорен ніяк не може залишити Сейдж Донах'ю. Це фізично неможливо в будь-якому всесвіті.

- Я піду, якщо він дізнається. Він цього не залишить - це роз'їдатиме його, поки він не зробить щось необережне, наприклад, не вб'є його. Я не дозволю йому сісти до в'язниці через Істона, через мене. Я не можу.

Я гладжу її по плечу, намагаючись заспокоїти страх у її голосі.

- Я триматиму тебе подалі від цього, обіцяю.

Вона киває на знак подяки, кладе руку мені на плече і притягує мене в короткі обійми. Разом ми втрьох ідемо до входу в клас, уникаючи групи дівчат, що розмовляють із детективами, які все ще перебувають у кімнаті.

Ми вже майже вийшли за двері, коли я відчула, як пальці обвилися навколо моєї руки.

- Ліра.

Я повертаюся і дивлюся на Коннера. Він поправляє свої окуляри, даруючи мені усмішку. Розмова про те, що він застерігав мене від Тетчера, залишила кислий присмак у роті, але він усе ще мій друг.

Він усе ще був там влітку, і я знаю, що в глибині душі він просто намагався зробити те, що вважає правильним. Я не можу сказати, що якби я була на його місці, то я б вчинила по-іншому.

Зараз я просто трохи більше... побоююся його. Він занадто близький до Стівена, і хоча я не хочу вірити в його причетність, усі ознаки вказують на те, що він перебуває в самому центрі цієї плутанини.

- У чому справа? - запитую я, посміхаючись закритим ротом.

- Я хотів побачити тебе у своєму кабінеті. Ви, пані, не заперечуєте, якщо я відведу її на секунду?

Браяр і Сейдж пасивно дивляться на нього, на жодному з їхніх облич немає нічого теплого або привітного, перш ніж вони дивляться на мене.

Я знаю цей погляд. Це "Ти не проти піти з цим довбаним виродком, чи нам потрібно тебе виручати?" погляд.

- Ви, хлопці, йдіть. Зустрінемося в бібліотеці після.

Я знаю, що все, про що Коннер хоче поговорити, не таке важливе, як введення Рука й Алістера в курс справи, але, принаймні, я зможу витягнути з нього більше інформації. До того ж, ми давно не розмовляли. Було б непогано надолужити згаяне.

- Напиши нам, якщо щось знадобиться, - запевнила Браяр, після чого ще раз подивилася на Коннера і вийшла слідом за Сейдж із кімнати.

- Ходімо? - пропонує він, і я киваю.

Я йду за ним коридором, щоб пройти коротку відстань до його кабінету. Годфрі широко відчиняє двері, тримаючи їх відчиненими, щоб я могла пройти.

Коли я проходжу, моє плече торкається його грудей. У пам'яті спливає спогад про те, як Тетчер нагадав мені, що станеться, якщо Коннер знову наблизиться до мене. Я роблю уявну позначку тримати дистанцію між нами.

Хоча я не вірю, що Тетч - бездушний психопат, я знаю, що він не блефував. Якщо він щось сказав, значить, так воно і є, і нам потрібно уникнути непотрібного кровопролиття.

Коли ми обоє опиняємося всередині, я беру на себе працю оглянути ряди книжок на вбудованих полицях, що вишикувалися вздовж стін. Більшість із них - академічні дослідження, але є кілька перлин, захованих серед наукового матеріалу.

Усе - глибокого кольору червоного дерева, від важкого дерев'яного столу до шкіряного дивана. Праворуч від мене до двох вікон притулений шаховий набір, а поруч із ним лежить коричневий глобус світу. Це сміливо, багато і точно відображає особистість Коннера.

- Вольтер? - я проводжу пальцем по фотографії знаменитого філософа в рамці на стіні. - Ти схожий на людину, яка читає Сократа.

- Кожна людина винна в усьому тому хорошому, що вона не зробила, - каже він звідкись позаду мене. - Мій батько читав мені Вольтера в дитинстві.

Я посміхаюся, обертаючись.

- Невже в нього закінчився доктор Сьюз?

- Дуже смішно, міс Еббот, - Він усміхається, злегка похитуючи головою, потім притуляється до свого столу і схрещує руки перед собою. - Ти любитель філософії?

- Я віддаю перевагу поетам, якщо чесно.

- Сподіваюся, ти завжди чесна зі мною, - він махає мені рукою. - Ходімо, поговоримо.

- Якщо йдеться про мій наступний проект, то я сказала тобі, що це секрет. Тобі просто доведеться почекати, щоб побачити його, коли його буде закінчено, - насміхаюся я, обходячи стіл так, щоб ми стояли обличчям один до одного.

- Я знаю, що в тебе скоро генетика з Гейсом, тож...

Я нахмурюю брови, стривожена і нездатна тримати свої думки при собі.

- Звідки ти це знаєш?

Це новий семестр. Моє навчальне навантаження повністю відрізняється від того, що було восени. Якби він не подивився спеціально, він би не знав, що я беру.

Він усміхається, поклавши руки на край столу.

- Ліро, скільки разів ти казала мені, що боїшся вивчати сигнальні шляхи?

Мої зуби вгризаються у внутрішню сторону щоки, коли я киваю.

Напевно, він має рацію. З огляду на все, що сталося останнім часом, я не дивуюся своїй параної. Особливо з огляду на вибір друзів Коннера. Але він професор цього коледжу, і було б не дивно, якби він знав, які предмети я відвідую.

- Напевно, я забула, - думаю я вголос, хапаючись за лямки свого рюкзака.

- Ти виглядаєш напруженою, Ліро. Я знаю, що ти спілкуєшся з Тетчером в одному колі, і я чув про те, що трапилося з його бабусею. Це було жахливо, а те, що він зник безвісти, може подіяти на будь-кого.

Коннер нахиляє голову, оглядаючи мене з ніг до голови, немов перевіряючи, чи немає в мене ран або синців.

- Думаю, я просто хочу переконатися, що з тобою все гаразд.

- Я не хочу про це говорити, - мій голос тріщить як хлист у розслабленому повітрі, невиправдана реакція, яка виходить набагато жорсткішою, ніж я мала намір. Це свого роду рефлекс на цю тему. Моя зміна у ставленні, мабуть, стала шоком і для Коннера, тому що м'язи його щелепи сіпаються.

Я бачу, як його хватка на столі злегка напружилася. Я найменше хочу його образити, але дружба з Коннером Годфрі мене хвилює найменше. Я не можу допустити, щоб він запідозрив наші наміри зі Стівеном, як близько ми підібралися до того, щоб знайти щось, щоб притиснути його.

Це могло зруйнувати всю інформацію, яку ми зібрали, і все тому, що я не можу стримати свій емоційний відкат.

- Мені шкода, - я кручу каблучку на пальці, випускаючи тремтячий подих. - Це були довгі кілька місяців. Ця рана свіжа - я знаю, що ти просто турбуєшся про мене. Пробачиш мені?

Він тупо дивиться на мене, перш ніж змінити порожній вираз зі свого обличчя. Нормальна, розслаблена посмішка повертається.

- Уже пробачив. Не вибачайтеся за те, що у вас є емоції, міс Еббот. Це дар - так пристрасно переживати за людей, як ти.

Я даю йому усмішку, що вибачається, сподіваючись, що, заради всіх нас, це не було помилкою з мого боку.

- Тепер про причину, через яку я затягнув тебе у свою темницю, - зчепивши руки перед собою, він прочищає горло. - Програма судової ентомології в Дартмуті повідомила мені, що ти відхилила заявку.

Твою матір.

Я зовсім забула про це.

- Коннере, я хотіла поговорити з тобою про це, - я прикусила нижню губу, чомусь хвилюючись. Я не хочу підвести його; він людина, яку я вважаю своїм наставником, і він достатньо вірив у мене, щоб дати мені цю можливість. Звісно, я нервую, кажучи йому, що відхилила пропозицію.

- Я дуже вдячна за надану можливість. Просто не вчасно, і я не думаю, що зараз це найкращий варіант для мене. Мої друзі... - я перервалася, на мить подивившись у вікно. - Я не можу їх кинути... Я не хочу їх кидати. Поки що не хочу.

Я не хочу залишати Тетчер.

Не зараз, ніколи.

Але я тримаю цю правду в таємниці для себе.

До його честі, він зберігає ту саму посмішку на обличчі. Ту саму, яку він завжди демонструє, легковажну, що нагадує мені про Коннера, якого я впізнала влітку.

- Твоя відданість - одна з багатьох речей, якими я захоплююся в тобі. Їм пощастило, цим твоїм друзям, що в них є така людина, як ти.

- Дякую, і мені шкода, що ти за мене заступився. Я знаю, що це було нелегко - отримати мою заяву.

- Я б зробив це для будь-кого з моїх учнів, які показали себе перспективними, міс Еббот.

Я дивлюся на фотографію Вольтера на стіні й думаю, що якщо вже я тут, то можу трохи покопатися, поки я тут. Крихітна частина мене все ще сподівається, що він невинний, але не з якоїсь іншої причини, а тому що я вірю, що він хороша людина.

- Чому Вольтер? - запитую я, намагаючись витончено змінити тему. - Здається, для дитини це забагато.

Він дивиться на картину разом зі мною, перш ніж відповісти: - Я виріс дуже бідним. Моя мати була швачкою, а батько працював на кількох фабриках, поки я ріс. Але він був неймовірно розумним. У нього не було можливості вчитися в коледжі, але я підозрюю, що він би досяг успіху в такому середовищі, як це. Він вважав, що знання - це єдине багатство, необхідне людині. У дитинстві він постійно говорив мені, що ми можемо бути бідні в матеріалізмі, але ми ніколи не будемо бідні в мудрості.

Я ніколи не знала, що він не зі світу багатства. Я завжди думала, що його гроші - це те, як вони зі Стівеном стали друзями. Але набагато логічніше, що він виріс таким. Я думаю, саме це робить його таким близьким для студентів. Він здається звичайним хлопцем.

- Отже, філософія для казок на ніч, - зауважую я, злегка посміхаючись.

- І хімія на сніданок, фізика на обід, - жартує він у відповідь, схрещуючи руки перед грудьми.

- А як щодо твоєї матері? Вона була так само захоплена школою, як і твій батько?

Щось нерозбірливе проноситься по його обличчю, холодне й застигле, ніби повз щойно пронісся порив вітру.

Болюча тема, я вважаю.

- Вона померла, коли мені було п'ять років, - він потягує краватку, обмотану навколо шиї. - З чого раптом такий інтерес до мого особистого життя?

Сум омиває мене.

- Ми не розмовляли з різдвяних канікул. Я сумувала за тобою, напевно, - співчутливо кажу я, хоча насправді я хочу сказати, що намагаюся розкопати твоє минуле, щоб зрозуміти, чи пов'язане воно з цим гнилим сьогоденням. - Мені шкода твою маму.

- Не варто. Це було дуже давно.

- Вони б пишалися тобою, я думаю. Я маю на увазі, подивися на себе зараз. Професор коледжу, - я знизую плечима, сподіваючись, що це зніме частину болю від спогадів. - Ти очікував, що ваша дружба зі Стівеном приведе тебе сюди? У життя багатих і забезпечених людей?

- Ні, але я вдячний за це. У нас зі Стівеном було схоже, але дуже різне виховання. Наші батьки були дуже суворі до нас. Що означало, що, ставши чоловіками, ми обидва хотіли перевершити всі їхні очікування.

- Проблеми з батьком для зближення, як мило, - піддражнюю я. - Так це академія, як ви зі Стівеном зв'язалися? Тільки не кажи мені, що ви обидва були ботаніками.

- Боже, ні, - він сміється, світло повертається на його обличчя, він усміхається, наче згадує приємні спогади з коледжу. - Стівен був жахливий у школі, дипломований спортсмен навіть в аспірантурі. Я шукав квартиру в кампусі, а йому потрібен був сусід по кімнаті. Ми мало знали одне про одного, але кілька місяців спільного життя багато говорять про людину.

- Розкажи мені про це - пробурмотіла я, думаючи про те, як нав'язливо організована моя шафка для кавових кухлів. Я сумую за безладом, але Тетчеру потрібно, щоб усе було на своїх місцях. - Чому в мене таке відчуття, що ми швидко стали б друзями в коледжі?

Коннер відштовхується від столу й повільними кроками прямує до мене, одна рука в нього в кишені, а іншою він потирає свою п'ятигодинну тінь.

- Ліра, - пробурмотів він. - Ми могли б стати набагато більшим, ніж просто це.

Я відчуваю, як мої брови сходяться разом, мої ноги тягнуть мене назад від нього тільки для того, щоб він продовжував іти вперед. Я відчуваю густі хвилі запаху його одеколону з тикового дерева. Занадто близько - занадто близько.

- Що...

Його зуби стискають нижню губу, тильна сторона його руки гладить мою щоку, змушуючи мене здригнутися.

- Ти була б моїм усім. Я б жив і помер заради тебе.

Моє серце луною лунає у вухах, з кожною секундою стукаючи дедалі сильніше й сильніше. Я простягаю руки до його грудей, відштовхуючи його, щоб звільнити простір. Але він набагато сильніший за мене.

- Коннере, зупинись, - тремтіння в моєму голосі - достатній доказ того, що я боюся. - Серйозно.

Він більше не та людина, якою я захоплювалася, не той учитель, на якого я рівнялася. За тридцять секунд він перетворився на людину, якої я боюся. На людину, від якої я хочу опинитися подалі.

- Я міг би бути таким гарним для тебе, Ліро.

Потім його рот бере мій.

Насильно, без моєї згоди чи бажання.

Мої очі розширюються, руки сильніше впираються в його груди, але він обхоплює мене рукою за талію, притискаючи до себе ще міцніше. Його пальці проникають у моє волосся і хапають пасма. Він ривком відкидає мою голову назад, і я скрикую від болю.

Його язик холодний і небажаний. Його руки не відчувають нічого хорошого, і моє тіло відчуває вторгнення.

Цього не може бути. Цього не може бути.

З панікою, що накачує мій організм адреналіном, я впиваюся зубами в його язик, сильно кусаючи, поки він не хрипить, відсторонюючись від мене. Використовуючи його біль як відволікаючий маневр, я відштовхую його назад, вислизаючи від його хватки і залишаючи між нами кілька футів.

- Якого біса! - кричу я, з огидою витираючи рот тильною стороною долоні. Мої груди здіймаються, і кімната паморочиться.

Сльози печуть мені очі, а груди болять від зради. Моє тіло болить від насильства. Я проводжу свої дні, копаючись у багнюці, покриваючи себе багнюкою, але зараз, у цьому кабінеті, я ніколи не почувалася такою брудною.

Я довіряла йому, дарувала йому свою дружбу. Я, блядь, заступалася за нього і вірила, що він чесний. Для чого?

Щоб він прикинувся моїм другом і заліз до мене в штани?

- Боже мій, мене нудить, - я притискаю руку до живота, борючись із бажанням виплюнути вміст шлунка.

Позаду мене лунає звук, раптовий, безпомилковий звук.

Клацання дверей, що відчиняються.

Я молюся, щоб це був інший студент, щоб я могла відразу ж вислизнути, не слухаючи, що він хоче сказати.

- Ліро, мені так шкода, - Коннер піднімає руку, цівки крові прикрашають його рот. - Будь ласка, зрозумій, це було...

Я дивлюся, як розширюються його очі, коли він бачить того, хто увійшов у кімнату до нас.

Моє дихання перехоплює в горлі.

І голос, похмурий, як рідка ніч, пронизує повітря.

- Найгірша помилка в твоєму клятому житті.

Розділ 13

У КІШКИ Є ЯЗИК?

ЛІРА

Чоловік, на якого я дивлюся, зовсім не той, що стояв зі мною в коридорі минулої ночі.

Минулої ночі він був відчутний.

Хтось, по кому я могла провести пальцями, відчути плоть і кістки. Я могла відчути биття його серця, відчути пульс у його горлі.

А цей, що зараз переді мною? Він змушує богів схилити коліна.

Це той чарівний кошмар, якого уникає Пондероз Спрінгс. Людина, якої вони бояться. Плащ із безжальної темряви, його інтенсивність душить цей офіс. По моїх руках пробігають мурашки, зимове повітря переслідує його, коли він входить всередину.

Його чорний приталений костюм ловить частинки сонячного світла, що проливається через жалюзі. Тіньовий матеріал поглинає все світло, пожираючи будь-яку надію на щось, крім насильства.

Я в такому шоці, що навіть не можу збагнути, як поставити всі запитання, які в мене є. Чому він покинув хатину? Чому він тут? Як він дізнався, де я?

Вони крутяться в моїй голові по колу, кружляють і кружляють. Але всі вони спираються на одну просту істину.

Він прийшов по мене.

Я його, і він прийшов за мною.

Обидві версії Тетчера повністю належать мені. Той, який піклується про мене так, як він, можливо, ніколи не зрозуміє, і той, який вбивця. Людина, яка не вірить ні в якого бога і вважає, що тільки жорстокість може спокутувати гріхи.

- Тетчер...

Він повертає голову, і я бачу, як мертві його очі. У його погляді нуль упізнавання. Я можу бути ким завгодно, що стоїть зараз перед ним. Від холоду в мене перехоплює подих.

- Він торкався до тебе?

Питання лякає мене.

Не мене, не Коннера, а наслідки дій Тетчера.

Детективи в кампусі. Коннер Годфрі - поважний вчитель. Він найкращий друг нашої головної мети. Ця смерть не залишиться безкарною. І я бачу по його очах, що йому все одно.

Я бачила, який вигляд має кровожерливий Тетчер.

Те, як він змінюється, приймає людину, яку створив його батько, і процвітає. Але це? Я ніколи не бачила цього. Царствена елегантність убивці - садиста, який не дбає про наслідки і не відчуває жодних докорів сумління з приводу людського життя.

Чи може він бути і тим, і іншим?

Чи може він бути людиною, яка так багато відчуває, і водночас тим, хто взагалі нічого не відчуває?

- Тетчер, - Коннер прочищає горло. Я спостерігаю за ним периферійним зором, за тим, як він трохи випрямляється. - Є досить багато людей, які шукали тебе. Я не думаю, що твоя присутність тут - це розумно.

Годфрі намагається захистити Тетчера? Чи, радше, себе?

Тетчер невинний у вбивствах наслідувачів, але все його життя забарвлене кров'ю. У Пондероз Спрінгс немає жодної людини, яка б не вірила в кожну злу чутку, що розпускають про нього.

Усі вони бояться його.

Моє горло звужується, коли я намагаюся ковтнути. Погляд Тетча напружений. Він спостерігає за мною, чекаючи моєї відповіді. Дуже повільно, немов ковзаючи, він рухається в мій бік. Голос Коннера міг би бути й білим шумом.

- Не примушуй мене повторюватися, Ліро, - спокійно каже він, розстібаючи ґудзики на костюмі й засовуючи руку в кишеню.

Я тримаю в руках долю Коннера Годфрі.

Його серце практично б'ється в моїх маленьких руках, чекаючи клинка. Я - суддя і присяжні. Тетчер - кат на шибениці, який чекає мого дзвінка. Усе, що я скажу, вирішить життя і смерть.

Це влада, якою я володіла раніше, але про яку ніколи не думала до цього моменту.

Незалежно від катастрофічного результату, я не можу збрехати йому.

Він знає, що я не стану. Я обіцяла, що не буду.

- Так, - видихаю я, і це слово виганяється з моїх легень, як чорна магія.

Я відчуваю, як рвуться нитки долі. Тетчер наближається до мене, відгороджуючи мене від стіни з книжок.

- Ти пам'ятаєш, що я сказав тобі, що станеться, якщо він знову наблизиться до тебе, кохана? - його пальці крижані, коли вони торкаються мене. Два пальці, що погладжують бік мого обличчя.

Спогади про нас у мавзолеї розгортаються. Власницька, дика похіть, що оволоділа його тілом. Це був перший раз, коли він доторкнувся до мене інтимно і коли він дав мені єдине попередження про те, що трапиться з Годфрі, якщо він підійде надто близько.

Це може все зруйнувати, зруйнувати Тетчер, якщо хтось дізнається.

- Будь ласка, - благаю я, мої очі горять. - Я не варта цього.

Його палець проводить по моїй щоці, ловлячи краплю води, перш ніж вона впаде далі. У мене перехоплює подих, і я не можу нічого зробити, окрім як дивитися, як він притискає великий палець до рота, стираючи мої сльози зі своєї шкіри.

- О, люба, - муркоче він, ковтаючи мої сльози, - ти цього варта. Кровопролиття і все таке.

ТЕТЧЕР

Дідусевий годинник дзвонить якраз у той момент, коли моя рука занурюється в шкіряні рукавички. Я стискаю кулак, відчуваючи, як матеріал натягується на шкірі.

Коннер незграбно совається на стільці, у який я його посадив. Його ремінь затягнутий навколо рук і талії, щоб він не ворушився. Занадто багато руху зробило б мене неохайним.

- Обережно, - раджу я. - Занадто багато рухів, і я зачеплю артерію або відріжу який-небудь придаток.

Схопившись за спинку стільця, я відвертаю його від столу, щоб він стояв обличчям до дверей. Нехай він побачить, як близько знаходиться солодка, солодка втеча. Крісло стогне на дерев'яній підлозі й стукає, коли я закінчую його рухати.

- Це смішно, - усміхається він, натискаючи на обмежувач, - Ми обидва були захоплені моментом. Твої ревнощі змушують тебе реагувати занадто бурхливо!

- Ревнощі вимагають, щоб я заздрив тому, що маєш ти, Коннере, - я кидаю свій піджак на диван неподалік, кружляючи перед ним. - Ти тут, бо ти не тримав свої руки при собі. Ти чіпав те, що належить мені.

Одержима лють - неприємна штука.

Вона розкладається.

Це вічна рана, уражена гангреною, що перетворює ваші нутрощі на чорну інфекцію, що сочиться. Ця рана гнила відтоді, як я побачив, як він дивився на неї на початку навчального року.

Я вловив, як його очі шукають Ліру і знаходять її притиснутою до дверей. Обхопивши себе руками за талію, вона стоїть мовчки. Це підживлює його лють, його право на неї.

- Ліро, будь ласка, поясни йому. Ми ж друзі! Ти не можеш просто дозволити йому зробити це.

Мої пальці хапають його обличчя, боляче стискаючи щелепу, змушуючи його дивитися на мене, поки я нависаю над ним. Ніж, який я витягнув із кишені, проходить збоку по його горлу, зачіпаючи волосся на шиї.

Металево-сіре лезо не блищить. Ніякого гламуру. Воно матове, гостре і створене для потрошіння диких тварин. Або, в даному випадку, вчителів, які не поважають кордонів.

- Якщо ти хочеш піти з очима, я раджу тобі тримати їх подалі від неї.

У Коннера Годфрі недостатньо крові в організмі, щоб заплатити за цю помилку. Він знепритомніє або помре, перш ніж я доберуся до хорошої частини. Якби все було інакше, я б почекав.

Я б вибрав, вистежив і вбив його. Додав би його ім'я до картотеки нот на моєму столі. Я б не поспішав, створив концерт, який залишив би кімнату безмовною, а його крики співав би разом із кожною нотою.

- Тетчер, - він ковтнув, лезо легкими ударами дряпає його адамове яблуко. Знаючи, що Ліра нічим не допоможе, він перейшов до торгу зі мною. - Давай на секунду відволічемося. Ми можемо поговорити про це.

Я занурююся трохи далі в його шию, проколюючи перший шар шкіри. Шипіння болю, з яким він здається, перш ніж впасти назад у крісло, змушує мурашки пробігти по моєму хребту.

Як же я сумував за криками.

За тим, як він вливається в мої вени і накачує адреналіном моє обсидіанове серце. Як він виривається прямо з голосових зв'язок, витягується за допомогою ретельних, болісних тортур.

Мені не потрібна музика, щоб заново пережити цей момент, не так, як це було з іншими.

Ні, у мене є дещо краще.

Свідок.

Та, яка стежитиме за кожним моїм рухом, записуватиме його у своєму блискучому розумі і зберігатиме як постійну пам'ять. І пізніше, коли я введу в неї свій член, я змушу її розповісти мені все, що вона бачила.

Все. кожну. Деталь.

Поки вона не скінчить, вигукуючи моє ім'я на згадку про його страждання. Це буде її покаранням за те, що вона поставила себе в таке становище, за те, що була надто довірливою, наївною поруч із чоловіками, які мають порочні наміри.

- Ти думаєш, що рада директорів розглядатиме це таким чином? - моя брова піднімається. - Коли вони дізнаються, як неналежно ти поводишся з учнями? Ти думаєш, вони зглянуться над людиною, яка не має жодної ваги і прокладає собі шлях сюди через дупу?

Якщо він думає, що може налякати мене погрозами, то він сильно помиляється. Він ризикує тим, що все піде проти мене, розшукуваного за вбивство чи ні. У моєму лівому мізинці більше сили, ніж у всьому його тілі.

Він ніщо порівняно з ним. У Коннера немає ні імені, ні спадщини, тільки чиста удача, що він подружився зі Стівеном Сінклером у коледжі. Він просто покинута людина, яку ніхто не підтримає.

Мій ніж ріже м'язи його горла, і під ним з'являється вузький багряний розріз. У глибині його очей застигає страх, а на моїх губах з'являється збочена усмішка. Ніщо так не тішить чоловіче самолюбство, як удар ножем по горлу.

- Ти збираєшся вбити мене? Прямо тут? - він скрегоче зубами. - Тебе спіймають ще до того, як ти покинеш кампус. Ці стіни можуть бути звуконепроникними, але ти не зможеш позбутися мого тіла.

- Як сміливо з твого боку припускати, що там щось залишиться, - мій язик проводить по зубах.

Я усвідомлюю, що порушую одне із заповітних правил мого батька - вбивати з емоцій. Вдруге я беру кров у людини заради Ліри. Вдруге мене підштовхують до цього.

У мого батька ніколи не було нікого, заради кого варто було б убивати. Він убивав без мети. Генріха ніколи не зводило з розуму божевілля. Не був повністю поглинений іншою людиною, що навіть думка про те, що хтось дихає поруч із ним, була занадто сильною. Занадто близько.

- Тетчер, будь ласка, - благав він, смикаючись у кріслі. - Ти не твій батько. Не будь цією людиною.

Я виймаю ніж із його шкіри, кручу його між пальцями, неуважно обертаючи лезо по долоні.

- Ти маєш рацію, я не такий, - я киваю на знак згоди. - Я набагато гірший.

Зітхнувши від нудьги, я встаю прямо, повертаючись, щоб подивитися на Ліру. Маленька міс Смерть, що тихо ховається в кутку. Наче вона може зникнути з моїх очей. Наче вона не єдине, що я бачу в кімнаті.

- Дорогий фантом, - муркочу я, підкидаючи ніж у долоні. - Вибери палець.

Її брови спрямовуються до лінії волосся.

- Що? - пробурмотіла вона в паніці, її очі метушилися між рукою Коннера, що тряслася, і моїм обличчям.

- Ти можеш вибрати більше одного.

Вона помітно ковтає, хитає головою, розпущені локони падають перед її обличчям. Це підпалює бензиновий гнів усередині мене. Інферно пробивається крізь мою крижану зовнішність, і я більше не можу контролювати себе.

Чи боїться вона за нього? Чи піклується вона про нього?

Мої груди горять від цього питання, розплавлений жар обпікає мої нерви.

- Я не можу...

- Вибирай палець, або я заберу цю кляту руку, Ліро, - огризаюся я, мій тон - дике гарчання.

- Почекай, почекай, - кричить Коннер позаду мене, але я не чую його за ревом у моїй голові.

- Мізинець! - кричить Ліра, затиснувши рот рукою.

- Гарна дівчинка, - хвалю я, прихоплюючи зубами нижню губу. - Але недостатньо хороша.

З нестримним гнівом як єдиною мотивацією, я дивлюся на Коннера. Він хитає головою, благаючи мене не робити цього. Але я нічого не чую, коли хапаю його за рот. Мої пальці проникають за його нижні зуби і смикають його вперед так, що його спина вигинається дугою на стільці.

Я радію тому, як він намагається схопитися.

Коли його щелепа відкрита, я стискаю кулак навколо ножа, відчуваючи його вагу у своїй долоні, перш ніж зробити крок. Моя рука опускається одним махом, встромляючи лезо в ніжний м'яз його язика.

Колоти набагато легше, ніж різати. Людське тіло - складне середовище, коли ви прорізаєте щільну плоть, але колоти? Це так само легко, як проткнути виделкою сиру курку.

М'яка, слизова, легко ріжеться.

Кров бризкає на мою сорочку, забарвлюючи мене в червоний колір. Коннер кричить, сльози котяться вниз, коли я занурююся в його рот. Я не зупиняюся, поки рукоять мого ножа не зустрінеться з його язиком. Ріжуча плоть і хлюпання тканини, що розривається, луною віддаються в кімнаті.

Він корчиться в агонії, коли я послаблюю хватку на рукоятці, відкидаючи його голову назад настільки, що я бачу кінець леза, який стирчить з-під його підборіддя. Я посміхаюся, коли він задихається, і кров витікає на його одяг. Вона стікає з його губ, покриваючи його підборіддя блискучим червоним кольором. Його шия вкрита багряною рідиною, що потопає в комірі сорочки.

Ця істота всередині мене бенкетує на його болю, зголоднівши за ним. Минуло занадто багато часу відтоді, як вона харчувалася. Я витягую пальці з його рота, трясу рукою і дивлюся, як кров розбризкується по підлозі. Коннер завмирає, а потім виє на всю глотку.

Язик - єдиний м'яз у всьому людському тілі, який ніколи не перестає рухатися. Зазвичай це добре, але для нього? Це страждання. Щоразу, коли він смикається або намагається рухатися, його розриває.

Ще більше нервів розірвано, піддаючись впливу відкритого повітря. Він відчуває кожну унцію цього болю, бурчить, захлинається словами, не в силах говорити.

Я нахиляю голову, клацаю по верхній частині рукоятки, змушуючи його скрикнути.

- У кішки є язик, Годфрі?

Я насолоджуюся видом його страждань ще кілька миттєвостей, перш ніж нахилитися до його вуха. Металевий запах, що виходить від його тіла, змушує мене тремтіти. Я обережно розстібаю ремінь, що прив'язує його до стільця, щоб він міг принаймні доповзти до дверей.

Якщо поліція схопить мене в найближчі десять хвилин і кине до в'язниці, це буде варте того, щоб побачити, як Коннер Годфрі переманюється і стікає кров'ю. Застряг як свиня за те, що поводився як свиня.

- Дозволь мені прояснити це. Ніколи більше не торкайся до неї. Не дихай поруч із нею. Не існуй в одному просторі з нею. Або я зірву твою грьобану голову з плечей.

Він моргає, водянисті очі наповнені панікою. Повільно, він киває, намагаючись тримати себе якомога більш нерухомо.

- Добре, дуже добре. - Я погладжую його по щоці, встаю і йду до дверей.

- О, і Годфрі, - я озираюся через плече. - Залиш це між нами. Мені б щиро не хотілося, щоб ти втратив роботу разом із язиком.

Розділ 14

ЖАЖДУЮЧИЙ

ТЕТЧЕР

- Чорт, Тетч! - кричить Рук через динамік мого телефону. - Блядь, брате. Ми в повній дупі. Так заїбали. Найгірший пиздець, який тільки може бути в твоєму житті.

- Значить, ми не трахаємося тільки тоді, коли ти робиш щось необдумане? - я притуляюся до полиці позаду себе, спостерігаючи, як Ліра чиркає сірником по підлозі, запалюючи єдину свічку всередині маленької шафи для зберігання.

- Так, тому що я - ірраціональний. Я. А ти - анальний контролер. Це не те, як... Почекай, ти щойно лаявся?

Мої очі загрожували закотитися в потилицю. Раптово я почув суперечку на задньому плані. Я відсмикую телефон від вуха, коли бурчання і крики луною лунають у динаміці. Нарешті, на іншому кінці лінії лунає рівний голос Алістера.

Алістер: 1

Рук: 0

- Ти можеш залишатися на видноті, поки ми не придумаємо, як вивезти тебе за межі кампусу?

Я оглядаю стародавню шафу, у якій уже давно не було відвідувачів.

- Так, але постарайтеся зробити це швидше. Ця комора огидна.

- Вибач, - бурмоче Ліра, встаючи з підлоги, легкий відблиск свічки підкреслює контури її щік. - Наступного разу, коли ти заріжеш когось серед білого дня, я обов'язково забронюю номер у цьому клятому Four Seasons.

Саме вона знайшла цю кімнату, заховану на верхньому поверсі району Берслі, у невикористаному класі, який колись був хімічною лабораторією. Я не став питати її, звідки вона дізналася, що кімната знаходиться саме тут.

Напевно, це ще одне з її таємних сховищ.

- Просто залишайся там. Я скоро покличу тебе. А, Тетчер? - він важко зітхнув. - Чи вартий він того?

Я дивлюся на дівчину переді мною. Хвилі ебенових кучерів обрамляють її ніжне обличчя. Вона стягує з себе товстий чорний светр, який був на ній, залишаючи її в немислимо обтислій футболці і коричневій плісированій спідниці, яка звисає з її талії.

- Ні, - я притискаю пальці до перенісся, коли мої очі заплющуються. - Але вона так.

Лінія обривається, і залишається тільки тиша.

Мій адреналін падає з такою швидкістю, що в мене болить голова. Я хочу, щоб відсутність ендорфінів вилікувала мою ірраціональну поведінку, і чекаю почуття жалю.

Але з того моменту, як я встромив ніж у рот Коннера, і до тієї секунди, коли я покинув той кабінет, я не відчував нічого.

Ні страху провести життя в металевій клітці. Ні розчарування від того, що мене спіймали. Ні злості на себе за те, що я дозволив собі послабити контроль.

Я не відчував абсолютно нічого.

Мені все одно.

Він заслужив на те, що я зробив. Це було лише питання часу, коли Коннер отримає по заслугах.

- Як ти дізнався, що я там? Що мені потрібна допомога?

- Я стежив за тобою з уроку. Мені здалося, що ти там занадто довго. Гадаю, у мене просто чудовий час.

- Тобі не слід було цього робити, - під ногами Ліри скриплять мостини. - Чому ти це зробив?

Я дивлюся, як вона робить крок до мене, її маленьке тіло зупиняється, коли її ноги опиняються між моїми. Ліра повертає голову, щоб подивитися на мене, і притискається до мого тіла.

- Ставиш запитання, на яке вже знаєш відповідь? - я піднімаю брову, з цікавістю дивлячись униз. Я хочу, щоб вона притиснулася до мене, втиснулася в мене так, щоб я міг стерти кожен дюйм дотиків Коннера з її тіла.

- Я хочу почути, як ти це скажеш, - її запах доноситься до мого носа, а м'якість її рук викликає тепло на моїй шкірі, коли вони притискаються до мого живота. - Я хочу, щоб ти почув це сам.

Я піднімаю руку, обхоплюю її щоку і проводжу великим пальцем по переніссі. Мені здається непрактичним випробовувати це. Як кілька секунд тому я так жадав насильства, а тепер...

Тепер я хочу зануритися в її ніжність.

Я не можу дати їй кохання, піклуватися про неї так, як хтось повинен, але я втомився не давати їй себе. Не тоді, коли вона - єдина людина, здатна володіти мною. Відстань, яку я створив між нами, мала захистити її. Але сьогодні ця дистанція стала причиною того, що вона залишилася наодинці з Коннером.

- Нікому не дозволяється торкатися до тебе, - чесно кажу я.

Мої груди напружуються, коли її палець опускається нижче, треться об матеріал мого ременя, возиться із застібкою.

- Крім тебе?

На моїх губах з'являється усмішка.

- Крім мене.

Я втомився боротися з нею. Боротися із собою.

Я жодного разу не потурав собі в чомусь, жодного разу не дозволив собі піддатися своїм бажанням.

Незважаючи на все зло, яке я зробив, на те, який я злий, можливо, я заслуговую на те, щоб у мене було хоч щось. Єдине хороше серед усього поганого.

Вона.

- Дорогий фантом, - я дивлюся вниз на її моторні руки, що стягують мій ремінь, фіолетовий лак на її нігтях контрастує з моїм чорним одягом. - Що ти робиш?

Лунає звук розстібання блискавки.

- Дякую тобі за те, що ти прийшов по мене, - шепоче вона. - За те, що знову врятував мене.

Я відчуваю, як світ сповільнюється. Усе, що знаходиться за дверима переді мною, більше не існує. Тільки ми в цій комірчині. Я впиваюся зубами в нижню губу, коли вона опускається на коліна.

Ніщо не було так прекрасно.

Я відкидаю кілька прядених локонів з її обличчя, беру її за підборіддя і змушую подивитися мені в очі. Її дихання нерівне, і її нігті впиваються в боки моєї талії, затягуючи пояс моїх штанів.

Мій великий палець проводить по її пухкій нижній губі, і мені хочеться відчути, як вона обхоплює мій член. Повітря потріскує, і моя шкіра гуде, коли вона тягне мої штани і труси вниз, якраз настільки, щоб звільнити мій член. Він б'ється об мій живіт, і її дихання обдуває мій стовбур, змушуючи мене втягнути повітря.

- Ти знаєш, що я збираюся зробити, вихованець? - запитую я, проводячи великим пальцем по шву її губ. Вона смокче його, і відчуття проникає прямо в мій член. - Я збираюся витрусити його смак із цього нужденного рота.

Світло мерехтить на її руці, коли вона піднімається вгору, задираючи мою закривавлену сорочку й оголюючи прес. Він світиться, показуючи, як кубики напружуються, коли вона несміливою рукою обхоплює основу мого члена.

Її гладкі пальці не зустрічаються, коли вони обвиваються навколо мене, між ними кілька дюймів простору, і я бачу момент, коли вона усвідомлює це, коли її очі розширюються. Ліра виглядає такою гріховно безневинною, невпевненою в собі, але бажання, що хлюпоче в її очах, ясно говорить про одне.

Вона хоче мене.

Хоче накрити мене своїм ротом, своїм язиком, своїм тілом.

Мої стегна смикаються при цій думці, прагнучи до жару її рота.

- Я ніколи... - вона пожувала нижню губу, а її рука експериментально стиснула мене.

Ліра могла б сидіти тут, як є, не рухаючись ні на дюйм, і цього все одно було б більш ніж достатньо, щоб відправити мене за межу. Я не впевнений, що це більше говорить про мене чи про неї.

Але я можу сказати, що вона нервує, і я точно знаю, що змусить ці нерви зникнути. Потягнувшись у кишеню, я швидко дістаю ніж і клацаю ним.

Від цього звуку мій член смикається, і вона задихається.

- Ти ніколи що? Не дозволяла комусь трахати твій рот? - пробурмотів я, однією рукою відкидаючи її волосся з обличчя. - Це те, що ти збираєшся дозволити мені зробити, чи не так? Засунути мій член у цю солодку дірочку і використати його на повну?

Ліра киває в нетерпінні, рожевий язичок ковзає по її губах, вона помирає від бажання спробувати мене на смак, але не знає, як почати. Я охоплюю рукою гостре лезо. Укус швидкий, пече всього секунду, перш ніж кров виливається на поверхню.

Я дивлюся на пунцову калюжу у своїй руці, а потім повертаю погляд на підлогу.

- Відкрий, - наказую я.

Її рот так і робить, рожевий язик висовується, чекаючи того, що я планую зробити далі. Гордість вирує в моєму животі. Чому вона так довіряє мені ніж, я ніколи не зрозумію.

Відклавши ніж, я опускаю руку вниз і тримаю її прямо над її обличчям, а потім нахиляю її вбік. Струмінь крові стікає з моєї долоні, на мить затримуючись у повітрі, перш ніж потрапити їй до рота.

Брудні, красиві слова змушують її розплавити нерви, а кров збуджує її настільки, що вона не може турбуватися ні про що інше.

Складний, моторошний фетиш.

Це збудливо - стікати кров'ю заради іншої людини, добровільно віддаючи їй рідину, яка підтримує в тобі життя. Вона тече камерами твого серця, і дати іншій людині доступ до неї - це дуже сильно.

Червоні крапки вкривають її язик, розтікаються по губах і стікають по вигину підборіддя. Я болісно напружуюся, спостерігаючи, як вона п'є це. Те, як вона ковтає, викликає в мене величезну заздрість, що я не можу дивитися, як моя кров тече по її горлу, не можу бачити, як вона забарвлює її зсередини.

Це мій новий улюблений відтінок червоного.

- Гарна дівчинка, - хвалю я, злегка нахиляючи голову. - Така гарна, вся в моїй крові. Абсолютно, блядь, божественна. Я збираюся використовувати тебе, відчувати, як твоє горло бореться з моїм членом, і дивитися, як ти захлинаєшся моїм кінцем. І ти дозволиш мені це, так?

У відповідь вона проводить язиком по вені, яка проходить по нижньому боці мого стовбура, простежуючи її до самого кінчика, по якому тече цівка сперми. Це мрія - дивитися, як вона облизує мою пульсуючу голівку, забарвлюючи мене моєю кров'ю.

- Так, це так, - підтверджую я, дивлячись на червонувато-рожеві лінії на своєму члені. Однією рукою вона гладить мене, більш впевнена в собі, а іншою задирає спідницю, показуючи фіолетові мереживні трусики під нею, даючи мені повний огляд того, як сильно вона жадає мене. Як відчайдушно бажає мене її кицька. Я схвально хмикаю, груди здіймаються, дихання стає все більш нерівним.

Безпомилкове тепло її кривавого рота, що обволікає перші кілька дюймів мого члена, робить мене слабким. Її запалі щоки, що намагаються звузитися навколо мене, викликають у мене відчуття, схожі з тими, що я відчуваю, коли занурююся в її тугу кицьку.

- Трахни мене, - стогін виривається з глибини мого горла, пробиваючи собі шлях назовні. Я падаю головою назад на полицю, перекидаючи кілька предметів позаду себе.

Вони б'ються об підлогу, але все, про що я можу думати, - це трахати її, зариватися в неї на години і години, знаючи, що помру, якщо піду. Я житиму в її тілі.

Її рухи тремтять, вона не знає, як далеко зайти і що робити з язиком. Але я настільки захоплений хтивістю, що не можу зупинити себе від поштовху вперед, одним рухом відправляючи свій член у її рот, який чекає. Я хочу увійти до кінця; мені потрібно, щоб мій член був повністю покритий нею.

Я очікую, що вона почне давитися або чинити опір, але чим далі я просуваюся, тим більше вона приймає. Вона робить ковтальний рух горлом, і від цього в мене підгинаються коліна.

Немає блювотного рефлексу?

Перевіряючи свою теорію, я проштовхуюся доти, доки голівка мого члена не торкається задньої стінки її горла, кілька дюймів мого стовбура залишаються відкритими, і замість того, щоб вийти на повітря, Ліра обхоплює рукою ту частину мого члена, що не поміщається.

- Лайно, - шиплю я, дивлячись на її губи, розсунуті навколо мене, розводи крові, розбризкані по переніссі. - Ти хочеш ще? Моя жалюгідна, нужденна дівчинка хоче ще?

Ліра киває, відсторонюючись і проводячи язиком по моєму чутливому кінчику, перш ніж опуститися назад. Вона обволікає мене. Відчуття її рота, її запах, її руки. Я стою над нею, але вона тримає мене як пушинку у своїх руках.

Застиглі частинки моєї зовнішності тануть на підлозі. Тануть.

Слина, змішана з кров'ю, тече з куточка її рота, слина блищить по всій довжині мого члена, поки вона обробляє мене від кореня до кінчика, похитуючи головою в швидких рухах.

Вени на моїй шиї напружуються. Обидві мої руки вчепилися в її волосся, чорнильного кольору пасма обвивають мою бліду шкіру. Кровоточивий поріз на моїй руці притискається до волосся. Я з силою притискаю її до себе, впиваючись у її рот, змушуючи її губи розтягнутися навколо мене.

З її горла вириваються солодкі, п'янкі мукання і стогони, додаючи легкі вібрації. Мої стегна подаються вперед сильніше, наповнюючи кімнату вологими, розпусними звуками, які я чую трохи нижче за стукіт свого серця, що б'ється.

- Відкрий мені своє горло. Дозволь мені зруйнувати тебе.

Сльози збираються в куточках її очей, але вона залишається на місці, приймаючи кожен дюйм, м'язи її язика ковзають по моїй голівці з кожним ударом вниз. Вона повністю в моїй владі й готова дозволити мені зламати її заради мого задоволення.

Ці рожеві губи набрякли навколо мого стовбура, пухкі від усіх цих слин. Я з трепетом спостерігаю, як вона штовхається до мене щоразу, коли я виймаю її з рота, ніби вона ніколи не хоче, щоб я йшов.

- Ось і все. Така хороша маленька улюблениця, - бурчу я, відчуваючи важкість у яйцях. - Я заповню твоє горло своїм сім'ям, і ти не проллєш ні краплі.

Її стогони луною лунають у моїх вухах, благаючи про моє насіння, висмоктуючи його з мене своїм нужденним ротом. Оргазм закручується в моєму нутрі; я так до біса близький. Я рухаюся, поки її ніс не поцілує мою талію, і утримую її там, знову і знову вдаряючи кінчиком члена по її горлу.

Слина і вологе тепло, що обволікають мене, - це майже занадто. Застогнавши, я дивлюся на свої руки, на те, як вони рухають її вперед - назад на моєму члені, спостерігаючи, як він знову і знову зникає всередині неї.

- Чорт, я зараз кінчу... - стогін вириває в мене слова перш, ніж я закінчу. - Крихітко, так, блядь. Я кінчаю.

Я занурююся в неї востаннє, і вона втикається носом у мій живіт. Мій член вдаряється об задню стінку її теплого горла і смикається, перш ніж я відпускаю його. Ліра продовжує смоктати, ковтаючи кожну краплю, яку я видавлю, крутячи язиком, умовляючи мій член, поки вона осушує мене.

Перед моїми очима туман, дихання нерівне, коли я послаблюю хватку, гладячи її волосся. Коли вона прибирає свій рот, я падаю назад на полицю, не в силах самостійно встати.

Коли відчуття запаморочення минає, я знову натягую штани і дивлюся на неї, що лежить на підлозі, на її розчервонілі щоки, сльози на обличчі і червоний рот. Вона проводить язиком по губах, злизуючи кров, що залишилася там. Я мигцем помічаю кілька просочених кров'ю локонів, коли вона встає.

Багряна і небесна краса.

Подарунок, загорнутий у тиху, забуту упаковку, але в ній - сонячне світло, яке буває тільки в дні жалоби. Світло, що пробивається крізь грозові хмари, денне світло після тисячі років темряви.

Я ніколи не вірив, що в мене є душа, і тепер, здається, розумію, чому.

Моя рука хапає її за шию, притягуючи її до своїх грудей. Я відчуваю її руки на своєму обличчі, коли наші губи зустрічаються в зіткненні язиків і зубів. Солоний, металевий смак її губ змушує мій член смикатися, я знемагаю, але знову хочу її.

Наші роти зливаються разом, без зусиль створені один для одного. Вони рухаються синхронно, наче ми вже робили це раніше, зустрічалися і проводили цілі життя зі сплетеними губами.

У мене не було душі не через зло, що засіло в утробі моєї матері, і не через зіпсовану ДНК мого батька.

Ні, у мене її не було, бо вона належала їй.

Думаю, коли нас створювали замість того, щоб розділити наші духи навпіл, їй віддали обидва, щоб зберегти їх у безпеці. Щоб нагадати мені, коли прийде час, що все, що я є, належить їй.

Задовго до того, як ми опинилися в цих тілах, хтось вирішив, що вона буде берегинею моєї душі, знаючи, що я заподіяв їй занадто багато шкоди.

Коли я відстороняюся, моє чоло опускається до її чола, і я нахиляюся до її долонь і цілую кінчики її пальців. Моя рука піднімається, обертаючи кільце на її вказівному пальці.

- Я не можу триматися від тебе подалі, навіть коли знаю, що мушу. Це було б єдине хороше, що я міг би зробити для тебе, Скарлетт.

Ліра треться своїм носом об мій, покусуючи мою нижню губу, перш ніж зітхнути.

- Не будь хорошим. Не йди. Просто будь зі мною.

Розділ 15

МЕТЕЛИКИ

ЛІРА

У будиночку пахне часником.

Це перше, що я помічаю, коли входжу у двері.

Друге - це те, що тут чисто. Неприродно чисто.

Мій проєкт усе ще займає весь простір у вітальні, усе моє приладдя недоторкане, але все інше? Бездоганно чисто.

Я стримую посмішку, намагаючись уявити, як Тетчер ходить моїм будинком і прибирає. Бог знає, що він знайшов тут по дорозі. Я проводжу пальцем по полиці на стіні, по тій, де стоять банки з істотами, просоченими формальдегідом, і коли я піднімаю палець назад, на ньому не залишається ні порошинки.

Я навіть не знала, що в мене є пилозбірник.

За останні два тижні ми з Тетчером знайшли спільну мову. Я все ще відчуваю, як він емоційно тримає дистанцію, але вдень він залишає двері до своєї кімнати відчиненими. Якось уночі я допізна працювала над своєю павуковою рамою. Він спустився і сів на крісло навпроти мене, щоб почитати.

Ми сиділи в тиші, просто існуючи в присутності одне одного протягом кількох годин.

Його компанія - це як тінь.

Тихо, непомітно, але ти знаєш, що він поруч.

Мої черевики стукають об стіну, коли я знімаю їх і кидаю пальто на диван, перш ніж пройти на кухню, звідки доноситься запах справжньої їжі, а не заморожених страв, які я споживаю.

Коли я проходжу через арку, Тетчер стоїть до мене спиною, через його плече перекинуто фіолетовий рушник для рук, на ньому біла сорочка на ґудзиках, засукана до ліктів, і стандартні чорні штани. З колонок грає класична музика, і я з благоговінням спостерігаю, як він знімає з плити срібну сковорідку і підкидає їжу в повітря.

Він обертається, показуючи бічний профіль свого обличчя. Клаптики його білого волосся падають на лоб, усього кілька, і саме ці клаптики волосся щоразу мене вражають.

- Ти готуєш? - запитую я, прямуючи до холодильника і намагаючись зробити вигляд, що не дивлюся на нього.

Він дивиться на мене через плече, визнаючи мою присутність, перш ніж налити червоне вино в каструлю, від чого піднімається пара.

- Я фантастично вмію готувати все, що потребує ножа.

Я беру пляшку води і посміхаюся.

- Чи повинна я турбуватися про те, звідки взялося м'ясо в цій страві, Канібале?

Тетчер закочує очі.

- Людські істоти огидні. Я не торкаюся до них голими руками, і ти думаєш, що я збираюся їсти їхню плоть? Якийсь ти сталкер. Ти хоч знаєш мене?

У мене щелепа відпадає.

- Ти придурок!

Посмішка тягнеться до куточків його рота, і сміх виривається з мого живота. Він смішний, коли хоче бути смішним. Він теплий, коли не зайнятий переконанням світу в тому, що він Джек Фрост.

Я обожнюю цю версію Тетча, ту, яку бачу тільки я. Я люблю його майже так само сильно, як і ту частину, яка лякає людей.

Він і їхній кошмар, і моя мрія.

- До речі, про вбивство людей, - я піднімаюся на дерев'яну платформу в центрі кухні і сідаю на кухонний острівець, схрестивши ноги. - Коннер Годфрі офіційно перебуває у відпустці після своєї героїчної сутички з Імітатором Пондероз Спрінгс. Він досі не зміг упізнати людину в масці, відповідальну за пошкодження його язика.

- Трагедія, - пробурмотів він.

- Я знаю, що Рук уже продано, але чи віриш ти, що Істон - убивця-наслідувач?

Тетчер дістає ніж із ножиці, переходить до стійки, де нарізає шматочки овочів.

- Ти ні?

- Повинна. Ясно, що це він посилає тобі записки, але я просто не знаю, - я знизую плечима, відпиваючи води. - Я знаю Істона з початкової школи. Він завжди був засранцем, але вбивцею? Ні.

- У вбивці багато облич, - його тон байдужий. - Це майже ніколи не той гад у кутку. Найімовірніше, це буде людина в центрі кімнати. Ми - хамелеони, здатні зливатися з натовпом і копіювати емоції. Якщо Істон - Імітатор, то він так ефективно маскується, що навіть ти не віриш у це.

Я знаю, що не повинна тиснути на нього, що я маю бути вдячна за те, що він так багато показує себе, навіть якщо цього недостатньо, але я завжди була допитлива за своєю природою. Неможливо не хотіти від нього більшого.

Як сказати комусь, що ти хочеш знати все? Кожен спогад, кожен момент, кожну примху і звичку, тільки щоб бути ближче. Я ревную до всіх тих секунд, які я не ділю з ним.

- Можу я поставити тобі запитання?

- Ти поставиш його незалежно від того, як я відповім.

- Можливо, - я відкушую шматочок огірка від салату на острові. - Скількох людей ти вбив?

Запитання дзвенить у теплому повітрі. Я сподівалася, що невимушена мова відверне його від різкого запитання. Можливо, він навіть не помітить, що відповідає.

Але він усе помічає.

Мене зустрічає тільки звук шиплячої сковорідки і стукіт його ножа об дерев'яну обробну дошку.

Рубає, рубає, рубає.

Коли він зупиняється, я очікую якогось опору. Уїдливий коментар чи відвертий випад за те, що я запитую про щось настільки особисте. Але він просто відщипує ще одну морквину від пучка і починає різати знову.

- Сім, - він видихає. - По два щороку відтоді, як мені виповнилося сімнадцять. За винятком цього року, звісно - дехто вкрав мій номер вісім.

Мої щоки палають, і я вдячна, що він стоїть до мене спиною. Фотографія Майкла, залишеного в центрі циркового кільця з лезами, встромленими в очниці, - це те, що я не скоро забуду.

- Сім, - повторюю я, намагаючись усвідомити, що людина, яка готує переді мною вечерю, - це та сама людина, яка здатна вбити сімох людей. Мені мало б бути не по собі, це мало б мене лякати, але тепер, коли я знаю, я не відчуваю до нього жодної різниці.

- Як ти... - я розмахую руками перед собою, намагаючись знайти слова. - Знаходиш їх? Я маю на увазі, у тебе є свій тип чи просто будь-який чоловік?

Промовляння цих деталей вголос тільки нагадує мені, наскільки дивну пару ми складаємо. Наскільки дивною є наша розмова за вечерею порівняно з іншими.

Я не впевнена, чи відповість він, чи поділиться цією частиною себе. Я навіть не знаю, чи говорив він про це з кимось ще. Але він дивує мене. Він продовжує говорити, поки працює.

- Мій дід, Едмонд, знав, на що мене перетворив батько. Що я можу зробити. Вони довгий час намагалися, і він, і Мей, повернути мене до нормального життя. Дати мені стабільне життя в надії, що це змінить неминуче, але було завдано занадто багато шкоди. Генрі занадто багато мені показав, занадто добре мене навчив. Тож... - він важко зітхнув, наче здуваючи пил зі старої платівки, яку не слухали багато років. - На мій шістнадцятий день народження дід подарував мені стопку документів і напуття. Ти не повинен убивати, але якщо повинен, то вбивай тих, хто заслуговує на смерть. Усі люди в досьє були людьми, які уникли правосуддя. Інші вбивці полювали на невинних і слабких. Кожного з них якимось чином не вдавалося спіймати, або поліція не могла їх засудити. Вони просто продовжували з'являтися після смерті Едмонда, завжди прибуваючи в перший вівторок червня й останній четвер жовтня. Їх залишали в абонентській скриньці в центрі міста, виставляючи рахунки на вигадане ім'я.

- Ти вбиваєш інших убивць?

- Угу, - хмикає він.

- І Мей так і не дізналася?

Його плечі напружуються при згадці її імені, але він швидко кидає нарізані овочі в каструлю і струшує її, щоб перемішати їх.

- Я думаю, вона підозрювала, але насолоджувалася блаженним незнанням. Едмонд сказав мені, що єдиний спосіб захистити оточуючих - це тримати їх у невіданні. Він був єдиним, крім тебе, хто знав про це. Для Мей я завжди буду Тетчером, її онуком, а не людиною, яка вбивала людей у підвалі родинного маєтку.

Вона знала більше, ніж йому хотілося б думати. Наша розмова в саду сказала мені, що вона знала, але я думаю, що вона любила його. Можливо, це було заперечення, але Мей більш ніж усвідомлювала, ким був її онук.

Це... це має сенс. Чому він такий скритний. Він відчував, що це єдиний спосіб захистити хлопців, Мей, мене, від того, ким він є. Дистанція - щоб захистити нас від нього.

- Зачекай, - я насупила брови, страх підстьобнув мій пульс. - Підвал? Це там ти це робиш? Тетчер, поліція провела рейд у маєток. Ти залишив...

- Я не дурень, Ліро, - перервав він мене, дістаючи з духовки якийсь хліб і кладучи його на стільницю. - Підвал - це просто. Підвал. Я прибрав усі сліди тортур до того, як знайшли тіло Мей. Очистив і залишив у бездоганному стані.

Поки він готує, дістаючи тарілки з шафи, між нами запанувала тиша. У цей відокремлений момент, коли між нами оселяється його правда, я розумію, як сильно він мені подобається.

Як сильно я його люблю. Я готова зубами розірвати весь світ, щоб роздобути його. Я готова брехати, красти й обманювати заради його безпеки.

І все ж це не гарантує нам щасливого життя.

Один тільки цей факт калічить мене. Знати, що ти можеш піклуватися про когось так до біса сильно, і всесвіту буде недостатньо, щоб дозволити тобі жити в цій любові.

Моя мати не була релігійною, я не релігійна, але якби це означало зберегти його назавжди, я б молилася.

Світ уже показав мені стільки темряви, подарував Тетчер більше страждань, ніж має нести одна людина. Я б молила будь-якого Бога, щоб у нас був м'який кінець. Тихий, такий, що не вимагає нічого, крім спокою.

Знати його - це і благословення, і прокляття.

Тепер це ще небезпечніше. Ставки підвищуються з кожним шаром, який я знімаю. Що ближче я до нього, то більше мені доведеться втратити наприкінці.

Я дивлюся на його спину, на те, як він рухається, і моє серце зітхає.

Будь ласка, думаю я, нехай у нас буде той кінець, на який ми заслуговуємо. Він навіть не обов'язково має бути щасливим. Мені просто потрібно, щоб у нас був він.

- Я чую, як напружено ти думаєш, - каже він, ставлячи переді мною тарілку з димлячою їжею, його крижано-блакитні очі іскряться веселощами. - Не хочеш поділитися, що тебе так спантеличило?

- Я ніколи раніше не їла домашньої їжі, - різко кажу я, що, можливо, не зовсім те, про що я думала, але це не брехня. - Для мене це вперше.

Тетчер спирається руками на край острова прямо переді мною, на його губах грає усмішка.

- Тоді можеш додати це до списку перших разів, які я в тебе вкрав.

Тепло розливається по моєму животу.

Я намагаюся не помічати рум'янець на своїх щоках, коли беру виделку і наколюю шматок курки.

- Моя мати жахливо готувала. Це одна з тих речей, які я чітко пам'ятаю про неї. Це і запах підгорілого попкорну.

Їжа Тетчер точно така, якою я її собі уявляла. До біса смачна. Я не думаю, що є щось, що він робить погано.

- Розкажи мені про неї, - він спирається на лікті переді мною, м'язи на його плечах напружуються.

Я ковтаю.

- Про мою маму?

Він киває, накручуючи макарони на виделку, і дивиться на мене, коли відкушує шматочок.

- Чому?

- Не ти одна заінтригована кимось у цій кімнаті, Ліро.

Зазвичай це я допитую його, змушуючи його відкритися, щоб я могла дізнатися все, що становить його сутність. Я не звикла бути тією, кого хтось знає, і я думаю, що це тому, що я ніколи не хотіла, щоб хтось знав мене.

Не зовсім так.

Я привид, тому що я вибрала бути ним. Це завжди було простіше, ніж ділитися частиною себе.

- Вона була... - я запнулася, намагаючись знайти всі слова, щоб описати мою матір тому, хто ніколи не знав, якою неймовірно особливою вона була. - З нею ніколи не було нудно. Я знаю, що багато дітей ненавидять домашнє навчання, але я любила проводити з нею час. Вона допомагала мені ловити сонечок, брала мене з собою на роботу і дозволяла годувати всіх тварин, які лякали людей. Я пам'ятаю, як вона була суворою, але все одно дозволяла мені спочатку з'їсти десерт.

Від раптового бажання з'їсти що-небудь солодке у мене пересохло в роті. Сльози застигають у куточках моїх очей, коли я розумію, що вперше за довгий час говорю про неї вголос.

- Вона ніколи не намагалася зробити з мене когось. Не було жодних очікувань, що я стану кимось іншим. Ким би я не стала, вона б мене любила.

Я відчуваю, як по щоці скотилася сльозинка, і я швидко витираю її рукавом, м'яко посміхаючись Тетчеру, який дивиться на мене поглядом, який не має жодного виразу.

- Коли я була маленькою, я була одержима цією сукнею з метеликами. Вона була фіолетовою, і на ній були зображені монархи². Я носила її, не знімаючи кілька місяців поспіль, і вона прала її для мене щовечора.

- Ти сумуєш за нею, - каже він, обережно піднімаючи великий палець, щоб витерти мої сльози. Це так невимушено, ніби він робить це постійно. М'який дотик його шкіри до моєї вмовляє мене.

- Дуже сильно, - я нахиляюся до нього, обвиваючи пальцями його зап'ястя. - Я зберегла їх усі для тебе, розумієш?

Він піднімає брову.

- Сукні з метеликами?

- Ні, - я видихнула сміх. - Мої перші. Я приберегла їх для тебе.

У його очах спалахує розуміння, і перш ніж я встигаю сказати щось іще, він відсуває тарілки з дороги і хапає мене за стегна, притягуючи до себе. Мої коліна торкаються його грудей, і він нависає наді мною.

- Я думаю... - він переривається на мить, ніби підшукуючи потрібні слова. - Я думаю, що всі свої перші рази я приберіг для тебе.

- Ти ніколи... Я була твоєю першою?

- Мені не подобається торкатися до інших людей, Ліро. Думаєш, трахати їх буде якось по-іншому?

Відчуття переповнює, коли я знаю, що володію цими частинами Тетчер. Гордість вирує в моїх грудях.

Навіть у такому вигляді він набагато вищий за мене. Я можу притиснутися до його тіла і відчути себе оточеною. Я закидаю руки на його сорочку, притискаючись до нього.

- Знаючи все, що зробили ці руки, що вони продовжуватимуть робити... - він стискає мене, ніби нагадуючи. - Ти не боїшся їх?

Я повинна боятися. Було б нормально боятися.

- Я не можу змінитися заради тебе, Ліро. Ця річ між нами не змінить мене.

Я відчуваю, як б'ється його серце під моїми руками. Я відчуваю, що він така ж людина, як і вбивця. А люди, навіть той, хто був створений для хаосу, заслуговують на любов.

- Неважливо, на яку жорстокість здатні твої руки, вони завжди будуть єдиним місцем, де я почуваюся в безпеці. Як я можу боятися пальців, створених для того, щоб торкатися до мене?

Він дивиться на мене так, немов намагається вирішити, брешу я чи кажу правду. Що б він не вирішив, він опускає свій рот у небезпечній близькості від мого. Шепіт поцілунку. Так близько, але, з волі долі, мій шлунок видає звіриний рик.

Я очікую, що це зруйнує вразливий настрій, що виник між нами, але все відбувається навпаки.

Це створює спогад. Головний спогад, який я ніколи не забуду.

Тетчер сміється.

І він не холодний і не кислий.

Ні, він насичений і наповнений пристрастю.

Як брижі на тихому ставку після кинутого в нього каменя, він випромінюється назовні, тягнеться до країв його очей і швидко стає моїм улюбленим звуком. Я навіть не усвідомлюю, що це змусило мене посміхнутися, доки він не чмокне мене в лоб своїми губами, залишки його сміху лоскочуть мою шкіру.

- Їж, - пробурмотів він, - поки твій шлунок не з'їв сам себе.

Розділ 16

ТАНЕЦЬ СМЕРТІ

ЛІРА

Ця приталена сукня була набагато кращою ідеєю три макарони тому.

Але я щиро вважаю, що жодна сукня не може бути настільки гарною, щоб відмовитися від солодощів. Вона була приголомшливою, коли Браяр застібала останній ґудзик на моїй шиї, і буде такою ж прекрасною з моїм надутим животом.

Червоні вогники розсипалися по оксамитовому матеріалу, пружна тканина практично впилася в мою шкіру. Попри те, що сукня була тісною, я не могла відмовитися від неї з довгими рукавами, а її колір так нагадував мені синьо-фіолетові переливи метелика-імператора Павона.

- Мені потрібна сигарета, - стогнав Алістер, нарешті вирвавшись з обіймів батьків. Я дивлюся, як він притулився до колони, притиснувши до губ напій.

Я наполовину очікувала, що він з'явиться у своїй шкіряній куртці, але він змінив її на чорне пальто. Імовірно, більшість гостей тут у такому ж, але від Алістера випромінюється інша атмосфера.

Як би не хотіли його батьки облагородити горезвісного сина-ізгоя, він завжди буде просочуватися крізь корупцію. Їм потрібен був спадкоємець, який би заволодів усіма належними їм землями в Пондероз-Спрінгс, хтось, кому вони могли б передати свою спадщину тепер, коли старший Колдуелл втратив шляхетність.

Але Алістер занадто довго носив титул чорної вівці, і жодні костюми, що добре сидять, не могли змінити його думку. Він завжди буде запасним. Тінню. Просто щоб насолити їм.

- Не любиш День святого Валентина? - пропоную я.

- Звичайно, так. Обожнюю його. Де ще я можу провести свою суботу, якщо не на черговому екстравагантному танці з найкращими представниками Голлоу Гайтс? - у його голосі звучить сарказм. - Це просто дає моєму батькові більше можливості потирати лікті зі мною на публіці.

Бал-маскарад святого коханця - це шкільний спосіб бути добрим. Свято всього того, що ми подолали за такий короткий період. Час, щоб порадіти зв'язкам і стосункам, які ми створили в Голлоу Гайтс.

Принаймні, я думаю, що так було написано в листівці.

- Ти пробував сказати йому "ні"? Що ти не зацікавлений у тому, щоб зайняти його місце в раді директорів або володіти містом?

- За кожної зручної нагоди. І я дуже ввічливий у цьому. Я додаю "йди до біса" після кожної розмови.

Я придушую сміх, поки мій язик злизує залишки малинової начинки з моїх губ. У кожному куточку їдальні Сальваторе товпляться студенти.

Золоті сердечка розсипані по підлозі, червоне світло відбивається від фресок, намальованих на стелі, а з динаміків грає вульгарна музика.

- Де Рук? - запитую я, дивлячись крізь натовп студентів на танцмайданчику, всі в різних масках. - Ми маємо бути в режимі розвідки, і моє завдання - забезпечити вам двом алібі на випадок, якщо станеться щось недоброчесне. Як я маю це зробити, коли в мене є тільки половина "twisted sisters"?

- Ти прийшла тільки по солодощі, - Алістер вишкірився. - Він, напевно, курить у ванній. Бачить Бог, він не переживе цю ніч без паління.

Він смикає за краватку, стягуючи її на шиї. Він натягує срібну маску на голову, і я бачу, що він за двадцять секунд від того, щоб запалити сигарету посеред цієї кімнати.

- Я хотіла сказати тобі це раніше, - я жую внутрішню сторону губи, дивлячись на його бічний профіль. - Але я шкодую про те, що сказала на похороні. Ти не винен у тому, що зі мною сталося. Ти тільки намагаєшся захистити Бі, я розумію.

Я була зла того дня, коли ми упокоїли Мей. У мені кипіла лють, і я зігнала її на ньому. Я хотіла, щоб увесь світ оплакував мене, і я була настільки засліплена своїм болем, що не помітила, наскільки Алістеру вже було боляче від усього цього.

Він переводить погляд, уважно дивлячись на мене.

- І ти захищала Тетчера. Ніколи не вибачайся переді мною за це.

Я киваю, між нами виникає розуміння, що ми зробимо все необхідне, щоб уберегти дорогих нам людей. Кохання - не завжди приємне почуття. Іноді воно перетворює тебе на гнівну, спраглу помсти істоту. На істоту, яка знищить усе, що становить загрозу.

- Я не бачила Істона сьогодні ввечері. Думаєш, він прогуляв?

- Можливо. Але його батько тут - він не гає часу дарма, базікаючи з моєю матір'ю. Я ставлю на те, що Годфрі з'явиться.

Між Алістером і Стівеном Сінклером немає ніякого кохання, незалежно від його участі в Гало. Інтрижка між Стівеном та Елізою Колдуелл завдала достатньо шкоди цим стосункам за багато років.

- Ні, якщо він розумний. Для загоєння такої травми має пройти щонайменше місяць, - я притискаю келих із шампанським до губ і роблю ковток.

- Цікаво, - усмішка Алістера всезнаюча. - Що потрібно зробити, щоб заслужити ніж у рот, Ліро?

Рум'янець заливає мої щоки. Я піднімаю брову на запитання і знизую плечима, ховаючись за напоєм у руці.

- Я не знаю, - брехня дешева й очевидна.

Він сміється, глибоко в грудях, спостерігаючи за мною очима, які кажуть мені, що він знає набагато більше, ніж я думаю.

- Тетчер заперечуватиме це, - він схрещує руки перед грудьми. - Але я не зустрічав нікого, хто б так захищав мене, як він. Немає нікого іншого, кого б я хотів бачити у своєму кутку, навіть якщо він трохи запальний.

Це схоже на схвальну розмову, Алістер дає мені великий палець угору, зелене світло для продовження стосунків із Тетчером. Хоча мені це не потрібно, мені все одно приємно. Бути прийнятою ніколи не було тим, у чому я була хороша.

Я якраз збираюся подякувати йому, коли Браяр і Сейдж входять через парадні двері, повертаючись зі своєї половини плану спостереження. Блакитна сукня Браяр мерехтить, коли вона йде з усіма блискітками, хвилі світлого волосся каскадом спадають по спині.

Коли вона помічає нас, вона швидко обхоплює Алістера за талію, притискається головою до його грудей, а він у захисному жесті обхоплює її за спину.

- Він скаржиться на День святого Валентина? - піддражнює вона. - Не дозволяй йому брехати - він потай романтик.

За лічені секунди Алістер перетворюється із замисленої тіні в кутку на... ну, все ще замислену тінь, але з усмішкою в куточках рота. Вони ніби розчиняються одне в одному, сяйво її енергії поєднується з його темрявою, поки вони не стають приголомшливого відтінку сірого металу.

- Знайшла що-небудь у кабінеті Годфрі, маленька злодійка? - він дивиться на неї зверху вниз, а вона витягує шию, щоб зустрітися з ним поглядом.

- Ні хріна, - бурчить вона, притискаючись чолом до його грудей. - Або він усе вичистив, або там нічого було шукати.

- Це погано, що я молилася, щоб ми знайшли труп? - додала Сейдж, на її бездоганному обличчі з'явився роздратований вираз. Вона наглядала за Браяр, поки та нишпорила. - Буквально що завгодно, крім чергового глухого кута?

Очевидно, що наш план знайти компромат на Коннера був марною тратою часу. Це все, чим усе це здається - марною тратою часу. Я виснажена. Бігаю по колу, намагаючись знайти докази того, чого, схоже, не існує. Таке відчуття, що ми самі риємо собі могилу, все глибше і глибше.

- Ти не проти? - Сейдж показує на моє ледь випите шампанське.

- Усе твоє, - я простягаю їй келих, і вона сумно посміхається мені, перш ніж випити ігристе. Вона відкидає волосся на плече, коли закінчує.

Я притискаю руку до живота, у голові крутиться цукор, і я раптом шкодую, що з'їла всі ці солодощі. Єдиною гарною новиною було те, що останнім часом більше не з'являлося жодних трупів.

Мей була останньою жертвою, тож, можливо, Імітатор дає нам перевести дух, перш ніж продовжити сіяти хаос.

- Ви всі виглядаєте похмуро, матір вашу.

Ми всі повертаємося, бачачи Рука, що проходить повз пару студентів. Його каштанове волосся не вкладене і в'ється біля коміра його костюма. Червоно-рожева маска, яку він носить, приховує більшу частину його обличчя, і я розумію, що це та сама маска, що й в Алістера.

- Не турбуйтеся. Я тут, щоб урятувати становище, - він усміхається, очі затуманені.

Рук обхоплює плечі Сейдж, притягуючи її до себе.

- Не жартуй про свій член, - вона закочує очі, нахиляється до нього ще більше і ніжно цілує його руку. На підборах вона майже одного зросту з ним. Вони так ідеально пасують одне одному, два шматочки головоломки, які клацнули один об одного.

На частку секунди я ревную.

Це останнє, про що я маю думати, особливо зараз, але я хочу того самого з Тетчером, що й у них. Мене влаштовує наш особистий зв'язок, і якщо це єдиний спосіб роздобути його, я прийму це.

Я просто не можу не хотіти публічних проявів прихильності. Вимоглива рука навколо моєї талії, поцілунок у лоб на очах у людей. Усе, що покаже, що наші стосунки - не плід моєї уяви.

- Ти отримаєш багато мого члена пізніше, крихітко, - Рук цілує її в щоку.

- Ван Дорен, - перериває Алістер, - у тебе є інформація, яка не є маячнею чи ні?

- Охолонь, тату, - він тягнеться в кишеню, дістаючи телефон. - Завдяки Сайласу і його програмі розпізнавання облич на комп'ютері, я отримав деяку інформацію про людей, з якими Джеймс зустрівся на терміналі. Я щойно отримав їхні файли.

Він кидає свій телефон Алістеру, і ми по черзі передаємо його по колу. Коли він доходить до мене, я щосили намагаюся зберегти обличчя порожнім, щоб оточуючі нічого не помітили.

Ім'я: Аарон О'Хара

Вік: тридцять три роки

Три звинувачення у сприянні проституції. Два звинувачення в сексуальному насильстві. Одне звинувачення в збройному пограбуванні.

У віці двадцяти двох років був засуджений до десяти років позбавлення волі у виправній установі Аттика; Аттика, штат Нью-Йорк. Відбув вісім через переповненість.

Коротше кажучи, він колишній або діючий сутенер, якого більше не заарештовували. Я гортаю фотографію, зроблену багато років тому, до другого імені в документі.

Ім'я: Деклан О'Хара.

Вік: тридцять сім років.

За звинуваченням в організованій злочинності йому загрожувало від двадцяти п'яти років до довічного. Прийняв угоду про визнання провини за інформацію про його участь у торгівлі наркотиками і секс-послугами та зв'язки з відомими членами організованої злочинності.

Був звільнений з-під варти шість років тому.

- Не може бути, щоб Сінклери працювали з мафією, - пошепки кричить Сейдж, озираючи всіх. - Хіба не так?

Алістер засмучено проводить рукою по обличчю.

- Нам потрібно потрапити в кампус компанії Elite. Якщо ми знайдемо вантажні контейнери, це буде достатнім важелем тиску на Джеймса, щоб він здав усіх причетних.

Кімната трохи паморочиться.

Як бажання Сайласа помститися за вбивство своєї дівчини перетворилося на це? Як далеко в кролячу нору ми впали, і як ми збираємося вибратися?

- Якого біса ти плануєш...

- Ну, хіба це не прекрасна група?

Ми всі замовкли. Балаканина оточуючих стала голоснішою, коли настала жорстка тиша. Я обхоплюю рукою свій живіт, температура падає на кілька градусів.

Стівен Сінклер стоїть на краю створеного нами кола. Його укладене світле волосся в бездоганному стані, блакитні очі дивляться на кожного з нас, а на обличчі спокійний, урівноважений вираз.

- Як вам новий семестр? - прохолодно запитує він, наче він усього лише декан Голлоу Гайтс, який виконує свої обов'язки, а не клята змія в траві.

Стівен завжди був пихатим засранцем. Істон отримує від нього це, чесно кажучи. Вони обидва ходять так, ніби їм належить усе, куди вони ступають. Вони вважають себе вищими за всіх і кожного.

- Як моя мама? - перепитує Алістер, який ніколи не приховує своєї відрази до будь-кого, незалежно від того, як подати ситуацію.

Стівен приймає це близько до серця, посміхаючись.

- Я саме розмовляв із нею. Ми обговорювали твоє майбутнє як члена ради директорів. Я чув, ти думаєш прийняти їхню пропозицію після закінчення навчання?

Я дивлюся, як в Алістера відвисає щелепа, як Браяр стискає його руку так міцно, що кісточки пальців побіліли.

- Навряд чи, - він говорить крізь стиснуті зуби.

- Яка жалість, - Стівен злегка хмуриться. - Було б чудово працювати разом. Але, гадаю, у тебе є свій власний шлях.

Повітря таке густе, що його можна різати ножем. Я чую, як б'ється моє серце у вухах.

Він знає, наскільки ми залучені. Він знає, що ми його розкусили.

- Ну, я просто хотів зайти і привітатися. Висловити свої співчуття і сказати, що сподіваюся, що вони скоро знайдуть Тетчера. Так дивно не бачити його з усіма вами, - Стівен промениться, ніби це жарт.

Я вб'ю його на хрін.

Якщо він зачепить Тетчер, я поховаю його, чорт забирай, і мені не знадобляться жодні докази його провини. Мої пальці стискають тканину сукні, і я відчуваю, як тепла рука обвивається навколо мого зап'ястя.

Подивившись униз, я виявила, що рука Алістера обхопила мою власну, утримуючи мене на місці.

- Пані, - Стівен нахиляє голову в наш бік і дивиться мені прямо в очі. - Постарайтеся бути обережними. Я б не хотів, щоб хтось із вас постраждав.

Ніч добігає кінця. Музика стала тихішою, і пари вийшли на танцпол. Ніжна мелодія нагадує про те, що посеред хаосу ми все ще є одне в одного.

Мій гнів вщух після того, як Стівен відкланявся і зник, щоб поспілкуватися з іншими світськими левицями та членами ради директорів. Коли його немає, я намагаюся зосередитися на чому завгодно, тільки не на Гало.

Я посміхаюся за своїм келихом шампанського, спостерігаючи, як Рук занурює Сейдж у свої обійми, танцюючи скоріше як одна людина, ніж як дві різні людини. Вони виглядають такими закоханими в цей момент, що я майже забула про причину, через яку ми сюди прийшли.

Браяр і Алістер пішли одразу після того, як Стівен відсторонився від розмови, а це значить, що я застрягла тут, тому що ці двоє на танцмайданчику - моя поїздка додому.

Вирішивши дати їм насолодитися цим моментом, я пробираюся крізь натовп людей і торую собі шлях на другий поверх, дивлячись із поручнів на всіх людей внизу.

Я проходжу ще трохи, клацаючи підборами по підлозі, перш ніж бачу двоє французьких дверей праворуч від себе. Спробувавши щастя в пошуках свіжого повітря, я натискаю на ручку і виявляю, що вона не замкнена.

Морозне нічне повітря одразу ж обпікає мене, і я вдячна, що вдягла сукню з довгими рукавами. Однак дощу немає, що просто диво, враховуючи, що в Орегоні зараз лютий.

З тераси, повитої плющем, на яку я виходжу, відкривається вид на загальний парк. Вона освітлена дорогими казковими вогнями, і я бачу, як кілька людей залишають бал, щоб пройти до машин. Це досить далеко, щоб я злилася з тишею темряви, але я все ще чую музику з вечірки.

Внизу я бачу, як пара ганяється одна за одною по снігу. Коли хлопчик ловить її, вони кружляють, і їхній сміх лоскоче мені шию. Я спираюся ліктем на перила, дивлячись на двох дуже закоханих людей.

День святого Валентина завжди був моїм улюбленим святом.

Шоколад і цукерки - це лише мала частина.

Я обожнюю святкування кохання в усіх його проявах. Великому чи маленькому, між закоханими чи членами родини. Це не просто пропозиція руки і серця, це роздуми про ті стосунки, які у вас склалися.

Я люблю, коли мені нагадують, що, незважаючи на все погане, у моєму житті так багато людей, якими я дорожу. У дитинстві я так заздрила всім учням, які отримували валентинки для однокласників. Це була єдина частина домашнього навчання, яку я ненавиділа.

Наше визначення кохання вийшло далеко за рамки простого романтизму. Я довго чекала, коли в мене з'являться такі зв'язки, які варто святкувати, і, можливо, тому я так довго любила День святого Валентина.

За надію на те, що в мене є сьогодні.

- Самотність - небезпечне місце, щоб знайти себе, Ліро.

Мої підбори підгинаються, коли я повертаюся так швидко, що мало не падаю. Мої пальці хапаються за перила, намагаючись знайти рівновагу.

- Якого біса ти тут робиш? - шепочу я. - Весь сенс того, що ти залишаєшся в хатині, полягає в тому, щоб справді залишатися там, Тетчер. Тебе побачать.

Він виходить із завіси тіней далі на платформу. Світлові вогні із залу висвітлюють гладку червону коробку в його руках. Упаковка у формі серця змушує моє серце завмирати.

- Хіба не для цього потрібна маска? - вказує Тетчер.

Вона така сама, як і в інших хлопчиків, - рогатого упиря, тільки в Тетчера матово-чорна. Вона натягнута по контуру його обличчя, залишаючи відкритим тільки рот. Я мигцем помічаю його зачесане назад біле волосся прямо за рогами.

Важко заперечити його точку зору.

Здалеку його неможливо відрізнити від будь-якого іншого студента в масці в кампусі. Але якщо підійти досить близько, шанси впізнати його зростають.

А може, й ні.

Можливо, це тільки я можу розрізнити його риси, навіть у масці. Він так глибоко закарбувався в моїй пам'яті, що я впізнаю його із заплющеними очима, починаючи із запаху його одеколону і закінчуючи тим, як моє тіло прокидається в його присутності.

- Щось сталося? Що було настільки важливим, що не могло почекати, поки я повернуся додому?

Зі зрозумілих причин Тетчеру довелося залишитися осторонь нашої операції в День святого Валентина, про яку він неодноразово ділився своїм неприйняттям. Я знаю, що він невгамовний, і ув'язнення в стінах хатини повільно вбиває його.

Але заради себе самої я хотіла б, щоб він залишався на місці.

Він іде вперед, зачіпаючи моє плече, коли підходить до краю тераси і дивиться вниз. Довгі лінії його тіла втиснуті в зшитий на замовлення костюм, майже ідентичного відтінку з моєю сукнею, що, я знаю, не було випадковістю.

Повернувшись так, що його спина спирається на перила, він похитує коробку в руках.

- Я нетерплячий дарувальник, - каже він просто, ніби це більш ніж достатня причина, щоб з'явитися на людях просто зараз.

- Я не знала, що в тебе увійшло в звичку дарувати подарунки, - я обхоплюю себе за талію, коли прохолодний вітер проноситься повз.

- Немає такої звички.

Я не бачу його очей, і це мене турбує. Матовий матеріал закриває мене від блакитного кольору його райдужки, а його рот сидить у жорсткій лінії.

- Але... - його груди розширюються, коли він зітхає, простягаючи коробку до мене. - День Святого Валентина - твоє улюблене свято. Тож вважай це вдячністю.

Я прикушую нижню губу, усмішка проривається назовні, коли я беру коробку з його рук. Гладка тканина коробки тепла під моїми пальцями. Вона має дорогий вигляд. Незважаючи на те, що я їм тістечка і печиво на свою вагу, мій шлунок бурчить від можливості з'їсти шоколад.

- За що ти маєш мені дякувати? - я піднімаю брову, перебираючи пальцями по шву упаковки, обережно намагаючись відкрити її.

- Більше, ніж я здатен зрозуміти.

Коли верхня частина коробки відривається, моя щелепа ледь не падає на землю. Я думала, що він подарує мені цукерки, можливо, прикраси, тому що я знаю, що більшість хлопців віддають перевагу саме цьому, і я була б більш ніж щаслива від усього, що він вирішив мені подарувати.

Але це? Цього я ніяк не очікувала.

- Тетчер, - шепочу я, вітер підхоплює закінчення його імені. - Це... О Боже.

Це все, що я можу придумати, дивлячись униз на ділянки, де зазвичай у таких подарунках лежить шоколад, але всі десять місць замінені різними видами павуків, кожен з яких такий же рідкісний, як і інший. Я записувала їх у щоденник, сподіваючись замовити одного з них для своєї нової експозиції, але кожен з них, якого я задокументувала, сидить в ідеальній таксидермічній позі просто переді мною. Усе, що мені потрібно зробити, це повернутися додому і стратегічно розташувати їх уздовж штучного павутиння, яке я побудувала. Сльози застилають куточки моїх очей, моя рука лежить прямо над ротом, і я відчуваю, як тремтять мої пальці.

- Це найприємніша річ, яку мені коли-небудь дарували, - кажу я. - Як ти їх дістав? Їх майже неможливо знайти.

Засунувши руки в кишені, він знизує плечима, ніби в цьому немає нічого особливого.

- Рук зробив мені послугу.

- Дякую, - я обережно ставлю кришку назад на них, посміхаючись. - Як ти дізнався, що День святого Валентина - моє улюблене свято? Невже я настільки прозора?

Тетчер відштовхується від перил, швидко долаючи відстань між нами, поки не притискається до мене. Я відчуваю запах його м'ятної жуйки з кожним вдихом, який обдуває моє обличчя. Він бере коробку з моїх рук і ставить її на лавку поруч із нами.

Долоня його руки притискається до мого попереку, роблячи нас груди до грудей, а інша проходить по моїй руці. Він нахиляється до моєї шиї, і бік його маски торкається моєї щоки, пластик охолоджує моє почервоніле обличчя.

- Ти невидима для більшості, цей загадковий привид. Ти - загадка для всього світу, Ліро, і ти дозволила мені розгадати тебе, - його слова торкнулися мого вуха, змусивши мене здригнутися.

Обережно, ніжніше, ніж навіть він знав, на що здатен, він стискає мою руку своєю. Моя рука інстинктивно обвивається навколо його шиї, і я чую знайому пісню, що лунає з бального залу.

Світ унизу вирує життям, але ми живемо у своїй власній бульбашці тут, нагорі. Недоторканні, замкнені в магнітному силовому полі, яке відмовляється руйнуватися.

Я чекала цього все своє життя. Його.

Щоб він побачив у мені не дівчинку, яка ховалася в шафі, не примару, якою він вимагав, щоб я стала, а жінку, здатну стояти поруч із ним. Людину, здатну витримати бурю за бурею, якщо це означає, що ми вийдемо з неї разом.

Його рівня.

- Я коли-небудь казав тобі, що ненавиджу, коли ти укладаєш волосся?

Я відступаю назад, мої брови піднімаються до лінії волосся.

- Сейдж сказала, що така сукня створена спеціально для зачісок. Як ще я могла показати спину?

Його пальці проходять шлях вгору по моєму хребту, торкаючись ґудзиків по дорозі, поки не зустрічаються з потилицею. Я відчуваю, як він шукає всі шпильки, що утримують мої локони, і витягує їх одну за одною.

- Жодна сукня не варта того, щоб ховати їх подалі.

У моїх вухах лунає дзвін металу, що клацає об підлогу під нами. Він швидко розпускає моє волосся, витягує всі шпильки і дозволяє їм безтурботно впасти на підлогу.

Коли він закінчує, я відчуваю, як воно притискається до моїх плечей. Мій відрослий чубчик небезпечно близько закриває очі, і я точно знаю, що маю такий вигляд, ніби щойно засунула палець в електричну розетку.

Але я насолоджуюся тим, як він масажує мою шкіру голови, як накручує темні пасма на пальці, розчісуючи локони своїми великими руками. Якби все було інакше, він міг би стати піаністом із такими пальцями. Вони створені для того, щоб грати музику.

Коли він задоволений безладом на моїй голові, він повертає свою руку мені на спину.

- Що ми робимо? - шепочу я, поки ми розгойдуємося в такт мелодії музики, його руки на моєму тілі направляють нас.

- Було б соромно, якби ти виглядала такою гарною, і ніхто не запросив тебе на танець.

- Ми вже танцювали, Тетч.

- І, як я й казав тобі тоді, це був відволікаючий маневр, - поправляє він, міцніше стискаючи мою руку і штовхаючи мене назовні.

Я харчуюся, коли моє тіло обертається, його рука піднята високо, щоб утримати мене в кружлянні. Моя сукня піднімається, тканина кружляє в зоряній ночі. Я не помічаю посмішки на своїх губах, поки вона не змушує край моїх очей зморщитися.

Коли він знову притягує мене до своїх грудей, я незграбно приземляюся, і моя долоня опиняється просто над його серцем.

- Це, - дихає він мені в губи, - танець, дорогий фантом.

Якби я могла жити в одному моменті вічно, то це був би саме цей. Це ніч, про яку ти згадуєш, якщо тобі пощастило дожити до вісімдесяти. Ти сумуєш за нею і думаєш, що б ти зробив, щоб знову стати молодим.

Я хочу існувати з ним ось так вічно. Тільки я і він.

Кошмар Пондероз Спрінгс і його дорогий фантом.

- Коли все закінчиться, що ти будеш робити? - я розмірковую вголос, гадаючи про те, яким буде майбутнє для нас обох.

Він широко посміхається.

- Постараюся уникнути в'язниці до кінця життя.

Я сміюся, якраз коли він знову кружляє мене, і світ навколо стає кольоровим і розмитим.

- А я? - запитую я, задихаючись, коли він підхоплює мене на руки. - Що я буду робити?

- Ти будеш такою ж, як зараз, - починає він, заправляючи пасмо волосся мені за вухо. - Привидом мене. Існувати для мене.

Ці три слова танцюють на моїй мові.

Вони просто-таки просяться бути вимовленими вголос. Моє серце стрибає і скаче в грудях, кричачи знову і знову.

Ти любиш його! Ти любиш його! Скажи, що любиш його!

Це могло б залишитися лише нав'язливою ідеєю, але вона переросла в щось прекрасне і темне. Рожевий кущ з удвічі більшою кількістю шипів, але все одно захоплюючий дух. Я й раніше думала, що кохаю його, знала, що можу бути єдиною, але це, це кохання.

Таке, про яке я читала з дитинства. Люди загадують бажання на зірки заради такого кохання. Та, коли двоє людей, які завжди мали бути разом, стикаються і, нарешті, приймають той факт, що Всесвіт не просто так вводить людей у твоє життя.

Я хочу сказати це, але не кажу.

Тільки тому, що зараз їх недостатньо.

Їх недостатньо, щоб закарбувати цей момент. Їх ніколи не буде достатньо, щоб пояснити, як моє серце б'ється в іншому ритмі заради нього. Їх просто недостатньо, і він заслуговує на більше.

Тому я ковтаю і замінюю їх чимось іншим.

- У мене теж є подарунок для тебе.

Розділ 17

МІЙ КРИВАВИЙ ВАЛЕНТИН

ТЕТЧЕР

Мій рот наповнюється водою.

Ідея зжерти Ліру цілком, поки вона носить цю милу маленьку сукню, стає дедалі привабливішою тепер, коли ми заховані від сторонніх очей.

Я не знав, коли я став таким наркоманом, так нехарактерно схибленим на смаку вишні та звуці її голосу, але тепер я тут. Я повністю, абсолютно одержимий моєю маленькою переслідувачкою.

Я знав, що якщо впущу її у свій світ, це завдасть непоправної шкоди. Коли живеш чорно-білим життям, неможливо не бути заплямованим кимось, хто існує в повному кольорі.

Але я не думаю, що міг би передбачити це.

Цей голод, жага досвіду, про який я ніколи не думав раніше. Я завжди був задоволений тим, що Ліра була моєю, цією таємною вуайєристкою, яка належала мені в нічних тінях.

Але я ніколи не очікував, що захочу стати її. Що я хочу належати їй так само сильно, як вона належить мені. Якби цей убивця-наслідувач не прагнув зруйнувати моє життя, я б уже дав зрозуміти, що ми підходимо одне одному.

Моя рука зчеплена з її рукою, коли вона тягне мене через хатину. У цій сукні я б пішов за нею куди завгодно. Коли вона стоїть до мене спиною, я милуюся вигином її спини, пухким вигином її дупи і тим, як ця сукня залишає мало можливостей для уяви того, який вигляд вона має оголеною.

Якщо я слабкий від бажання володіти нею, то нехай я буду слабким.

Бути сильним нічого не означає, якщо я не можу отримати її.

- Обіцяй мені, що ти не збожеволієш, - її голос тремтить, поки ми йдемо коридором до дверей у кінці.

Це єдині двері в будинку, які залишаються замкненими. Єдина кімната, в яку вона заборонила мені заходити. Хоча мені було цікаво і трохи дратувало, що вона приховує це від мене, я не став порушувати це питання.

- Я бачив серце, що б'ється в чиїйсь грудній клітці, - я підняв брову. - Не так уже й багато залишилося, щоб мене налякати, люба.

Коли вона доходить до дверей, я із захопленням спостерігаю, як вона піднімається навшпиньки і бере ключ із верхньої частини рами. Тремтячими пальцями вона вставляє ключ у замок до клацання.

Я відчуваю її нерівне серцебиття. Що б не ховалося за цими дверима, вона ні з ким не ділилася цим. На кілька секунд мені здається, що я зараз знайду тут купу трупів.

- Мені страшно, - шепоче вона, крутячи ручку дверей, але не рухаючись, щоб відчинити їх.

Я роблю крок, поки мої груди не притискаються до її спини, мій рот опускається так, що опиняється поруч із її вухом. Мене заворожує те, як вона відразу ж притискається до мене, повністю довіряючи мені, щоб я спіймав її.

- Ніщо в тобі ніколи не могло налякати мене, Ліра Еббот, - бурмочу я. - Уся твоя темрява - моя власна. Ми однакові.

Мені не потрібно бачити її обличчя, щоб зрозуміти, що вона посміхається. Я відчуваю це по тому, як розслабляються її плечі. Двері голосно скриплять, відчиняючись, і пронизливий звук луною розноситься коридорами.

Ліра робить вдих, перш ніж переступити поріг, і я дивлюся, як темрява поглинає її тіло. Я сліпо йду за нею, двері зачиняються за нами, поки ми повністю не занурюємося в темряву.

Тьмяне клацання лунає відлунням, перш ніж стіни забарвлюються в зловісний червоний відтінок. Ями темряви окреслюють кути і столи. Моїм очам потрібно кілька секунд, щоб адаптуватися, але, коли це відбувається, я виявляю, що дивлюся на... ну, на себе.

Я займаю кожен сантиметр цієї кімнати, моя присутність відчутна в тиші.

Сотні моїх фотографій на різних етапах життя нанизані на нитки, які перекинуті від стіни до стіни. Опрацьовані фотографії наклеєні на стіни, ще більше розкидано по підлозі.

Я тягнуся вгору, зриваючи одну з них із прищіпки, що утримувала її на нитці. Я виходжу з кафе в центрі міста, опустивши голову і прикривши очі сонцезахисними окулярами.

Є одна моя фотографія в художньому музеї, інша - на пробіжці, кілька - з хлопцями в різних місцях. Я помічаю, що кілька з них зображують мене в шкільному басейні після уроків. Вони охоплюють кілька років, і я не здивуюся, якщо загалом тут щонайменше п'ятсот фотографій.

Це святиня мого існування, задокументована художнім поглядом Ліри. Я був єдиною людиною на всіх фотографіях, які вона дивилася і яким приділяла час. Моє его муркоче під шкірою, і мені все одно, чи дивно визнавати, що це привабливо.

Мені подобається, що вона закохана в мене, що вона дивиться тільки на мене - живе, існує, дихає тільки для мене.

Вона - мій одержимий ангел, а я - її одержимий бог.

- Що ти бачиш? - порушую я тишу, поки мої пальці пурхають по рядах фотографій. - Коли ти дивишся на них, на мене.

Ліра притискається до стіни, її ноги стукають одна об одну, коли вона намагається позбутися збентеження, не до кінця розуміючи, як це хвилююче - знати, що я завжди був єдиним, хто був у неї на думці.

Ні в кого більше не було шансів.

Вона зачарована тільки мною, і я відмовляюся дозволити їй зупинитися.

- Хлопчик, якого перетворили на зброю, перш ніж він зрозумів, що це означає, - хмикає вона, простягаючи мені мою фотографію, коли мені було років п'ятнадцять. - Я ніколи не розуміла, як вони називали тебе монстром, коли ти завжди був таким гарним. Ось так я тримала тебе поруч, коли не могла бути з тобою.

Мені здається, я ніколи не зрозумію, як Ліра сприймала мене. Як вона так легко подолала весь той жах, якого я завдавав, щоб побачити чоловіка, яким я міг би стати для неї. А можливо, у неї ніколи не було іншого враження. Можливо, вона прийняла мене такою злою людиною, якою я був, і хотіла мене, незважаючи ні на що.

Дивитися на Ліру - все одно що дивитися в дзеркало.

Я кидаю фотографію в руці на землю і підходжу до її маленької фігурки. Жорстке червоне світло окреслює краї її обличчя, але вона здається такою ж м'якою, коли я торкаюся її щоки своєю великою рукою.

- Чи знаєш ти, чому я хотів убити тебе, Ліро? - запитую я, проводячи язиком по нижній губі.

- Тому що тобі не подобалося, як я переслідувала тебе? - пропонує вона, не впевнена у своїй відповіді.

Я видихаю сміх, проводячи великим пальцем по шву її губ. Плюшева шкіра гладко лягає на мій палець. Я намагаюся згадати час, коли я хотів її смерті, тому що я ненавидів те, що вона собою являла.

Як я міг бажати її тільки живою і моєю?

- Мій батько сказав мені, коли я був маленьким, що, якщо я щось відчуваю, я повинен убити це. Так я залишався досконалим, - моя друга рука обвилася навколо її талії, відтягуючи її від стіни і притягуючи до свого тіла. - Я хотів убити те, за що ти стояла, те, що ти зробила зі мною.

Ліра лиже мій великий палець. Оксамитове відчуття її язика майже змушує мене стогнати. Я пам'ятаю, як вона обхоплювала мій член, терлася об нього, змушуючи мене кінчати.

Я переміщую свою хватку з її обличчя на шию, обхоплюючи пальцями її горло. Мій ніс торкається її носа, і я відчуваю кожен зітхання, що виривається з її легенів.

- Кожного разу, коли я бачив тебе, я дивився на це миле маленьке горлечко і думав про синці, які я хотів залишити, щоб усі знали, кому ти належиш. Я хотів обійняти тебе так міцно, щоб ребра тріснули. Коли ти говорила з кимось ще, я відчував напівспокусу розірвати його на частини. Я хотів зруйнувати тебе, покінчити з тобою, просто тому що знав, що ніколи не зможу володіти тобою.

Вона піднімає обличчя, притискаючись до мого дотику, замість того щоб відсторонитися від нього, жадаючи більшого. Її затверділі соски впираються в мої груди крізь щільний матеріал її сукні, і я дуже близький до того, щоб перевірити, чи оголена вона під ним.

- Я була в тебе тоді, ти просто не усвідомлював цього. Тепер я в тебе є, - хитромудрі пальці Ліри тягнуться до ґудзиків моєї сорочки, недбало розстібаючи їх. - Назавжди, якщо хочеш.

Я стискаю її шию, змушуючи її зітхнути.

Я посміхаюся.

- Ти знаєш, чого я хочу, дорогий фантом?

- Чого?

Я нахиляю голову так, що мої губи знаходяться на відстані подиху від її губ. Я можу насолоджуватися такою близькістю. Її серце б'ється об кінчики моїх пальців, збігаючись із моїм власним, і я вже не так упевнений, що в нас немає спільного серця.

- Я не хочу бути ідеальним, якщо це означає, що мені доведеться жити без тебе.

Наші роти стикаються, суміш язика і зубів, коли ми женемося за смаком одне одного, маючи намір наповнити наші тіла одне одним. Просунувши язик між її губами, я відчуваю, як вона бореться зі мною, доки врешті-решт не поступається, і я можу вільно досліджувати внутрішню частину її рота.

Я загубив свій піджак раніше, але тепер її руки швидко справляються з моєю сорочкою, зриваючи її з моїх плечей поспішними рухами. Вона дивиться вниз на свої пальці, які розстібають її і оголюють мій худий торс.

Я дозволяю їй дивитися, спостерігаючи, як її очі простежують жорсткі лінії мого тіла.

Моя сорочка падає на підлогу, і я поспішив зрівняти рахунок. Мої пальці пробираються крізь складки і брижі на її сукні, шукаючи будь-який шматочок голої шкіри, до якого я можу притиснути долоні. Я хапаю її за стегна, піднімаючи матеріал до талії.

- Тримай його, - наказую я. - Покажи мені, наскільки твоя кицька збуджена для мене.

Вона забирає в мене свою сукню, тримаючи її трохи вище стегон і показуючи мені тонкий клаптик матеріалу, який вона називає спідньою білизною. Я стогну в глибині горла, дивлячись на темну пляму в центрі бавовни.

Не в силах утриматися, я притискаю два пальці до її прикритої тканиною щілини, відчуваючи, як її волога просочується на мою шкіру. Вона тепла, липка і вся Ліра. Вона хникає, коли я торкаюся її клітора, і смикає стегнами назустріч мені.

- Примхливе, ненаситне створіння, - прохрипів я крізь мокрі, набряклі губи. - Твоя кицька егоїстична. Вона жадає тільки мене, чи не так? Моїх пальців, мого язика, мого члена?

- Ти мені так потрібен, - вона повертається проти моєї руки, слідуючи за повільними колами, які я обертаю проти її ядра. - Я потребую тебе скрізь.

Мій член смикається за штанами, болісно давлячи на блискавку, благаючи зануритися всередину неї, щоб полегшити біль, який вона відчуває. Я прикушую її нижню губу, втягуючи її в рот і потираючи язиком, перш ніж відпустити її.

- Ти хочеш, щоб я трахнув тебе, Ліро? - я просовую руку під її трусики і зустрічаю її мокрий центр. Свідчення її збудження покриває мою долоню, коли я жадібно гладжу її.

- Будь ласка, - вона обхоплює мене за шию, її вологі губи знаходять мою шию. - Я хочу, щоб ти був усередині мене.

Я стогну, відкидаючи голову назад, щоб дати їй доступ до моєї шкіри. Ліра кусає, щипає і смокче моє горло, просувається до ключиць, безсумнівно, залишаючи червоні рубці в міру просування.

Помічаючи мене. Заявляючи на мене права.

- Зароби це, - я запускаю вільну руку в корені її кучерів, відштовхуючи її губи, що присмокталися, від моєї шиї, щоб вона могла подивитися на мене. - Візьми ніж у моїй кишені. Змусь себе стікати кров'ю, поки я змушую тебе кінчати.

Її очі блищать, засклені від бажання, ніби вона ввела у свій організм якийсь розпусний наркотик і тепер під кайфом. Я проводжу пальцем по її щілині, дражню її вхід середнім пальцем.

Рука Ліри рухається, поки не занурюється в мою кишеню, її маленькі пальці обхоплюють лезо ножа. Коли вона витягує його, тримаючи між нами, я проникаю в неї.

Вона скрикує від задоволення, вигинаючись дугою, її зуби тримають у полоні нижню губу, а її теплі внутрішні стінки стискаються навколо мого пальця. Боже, яка ж вона туга. Це має бути незаконно, щоб одна людина почувалася так добре.

Використовуючи всі можливості контролю, які в мене залишилися, коли справа стосується маленької міс Смерть, я залишаюся нерухомим, чекаючи її наступного руху. Я хочу, щоб вона показала мені, як сильно вона жадає мене, на що вона готова піти, щоб володіти мною.

- Давай, кохана, - муркочу я, проводячи великим пальцем по чутливому вузлу між її стегон. - Проливай кров за мене.

Не боячись, підстьобувана похіттю, вона клацає лезом. Тримаючи його в правій руці і дивлячись мені прямо в очі, вона проводить ним по лівій долоні, не відриваючи від мене погляду, поки розсікає шкіру.

На її долоні збирається пурпурова калюжа, і мій палець проникає в неї ще глибше. Я неквапливо проводжу пальцем по її тугій дірочці, проштовхуючись всередину і виходячи з неї болісно повільними рухами.

Вона піднімає руку, підносячи її до мого рота. Бажання застигає в моєму нутрі, мій член пульсує, коли я підношу свій рот до її долоні. Випиваючи її кров, я відчуваю смак металевої рідини, що заповнює мій рот, перш ніж вона проникає в горло.

Вона стікає по моєму підборіддю, тепла, капає на груди.

Мій великий палець продовжує рухатися по колу, викликаючи гучне пхикання з глибини горла Ліри. Її кицька тече в мою руку, що значно полегшує додавання ще одного пальця, змушуючи її стінки розтягуватися навколо мене.

Я проводжу язиком по борозенках на її долоні, перш ніж відсторонити свій рот. Її очі розширюються, і вона засовує ніж назад у мою кишеню, перш ніж притиснутися своїми губами до моїх. Її нігті впиваються в мої плечі, і я стогну їй у рот.

Ми поглинаємо одне одного в безладній, хаотичній манері, яку ніяк не можна назвати м'якою. Це всепоглинаюча, байдужа техніка, просто відчайдушні спроби торкнутися і поцілувати кожен сантиметр відкритої шкіри.

Швидкість руху моєї руки збільшується, досягаючи тієї прихованої точки, яка посилає її за грань. Минає ще кілька недбалих поштовхів, і вона заливає мастилом усі мої пальці, звужується навколо мене і стогне так голосно, що я відчуваю вібрацію на своєму язиці.

Я відстороняюся від неї і дивлюся на її червоні губи, мій лоб опускається на її лоб.

- Хороша, блядь, дівчинка.

Вона задихається, легені наливаються кров'ю, а тіло здригається від оргазму. Я вважаю за краще, щоб вона була такою ж брудною, з хтивістю в рисах обличчя, яка задихається і хтивою, відчайдушно спраглою розрядки, яку можу дати їй тільки я.

Рука Ліри рухається, кінчик її пальця проводить по моїй шкірі. Коли я дивлюся вниз, я бачу, що вона малює сердечка кров'ю, яка капає з її вен.

Крихітні криваві сердечка.

Вони з'єднуються і стікають по моїх грудях, висихаючи неакуратними мазками.

Вона покриває мене ними. Позначаючи мою шкіру доказами своєї одержимості.

І я дозволяю їй це, тому що я п'яний.

П'ю кров дівчини, яка має намір любити мене, поки це не вб'є її.

До самої могили. Це те, чим ми є, завжди були. Такого роду зв'язок, що розпочався в смерті й триватиме далеко за її межами.

Таке похмуре, болісне зізнання в коханні.

Дуже схоже на Ліру.

- Частина мене завжди буде всередині тебе, - наполягає вона, притискаючись поцілунком до моєї шкіри просто в центрі грудини.

Мій розум кричить: - Ти була в мені задовго до цього моменту, люба.

Але мій рот залишається закритим, закритим і не дозволяє вимовляти ці думки вголос.

Натомість я вирішую поцілувати її знову, бо не знаю, як пояснити те, що відбувається зараз всередині мене. Ми перетворюємося на хтивий танець незграбних поцілунків, коли я веду її спиною вперед до одного зі столів. Наші тіла стикаються на краю, перекидаючи пляшки і ручки.

Я забираю свій рот від її рота і кручу її так, щоб повалити на рівну поверхню обличчям донизу, притулившись щокою до низки моїх фотографій. Сукня, яку вона обрала сьогодні, вражаюча, обтягує її в усіх місцях, де має, і подобається їй з усіх боків, тож шкода, що я маю її зіпсувати.

Мій жадібний палець хапається за низ декольте, розриваючи матеріал, доки я не чую задоволене клацання ґудзиків, що розсипаються по підлозі. Я оголюю кілометри гладкої, блідої шкіри на її спині.

- Мені подобалося воно, - бурмоче вона, дивлячись на мене через плече.

Я швидко опускаю поцілунок на середину її хребта і дивлюся на неї зверху вниз, прикривши очі.

- Я куплю тобі ще мільйон таких.

Чого б вона не захотіла, вона це отримає.

Я б подарував їй увесь світ, якби вона попросила мене про це.

Разом ми смикаємо й смикаємо сукню, поки вона не виявляється викинутою через усю кімнату, безсистемно розкиданою позаду мене. Мені залишається тільки оцінити її вигляд, схилену над столом, кілометри молочної шкіри, м'які м'язи, недоліки і досконалості, виставлені напоказ.

Тільки вона в одних трусиках чекає, коли я візьму її так, як захочу.

Я проводжу пальцем по її хребту, посміхаючись, коли залишаю після себе мурашки. Звук ременя, що розстібається, змушує її затамувати подих, і я спостерігаю, як вона звивається від збудження. Її дупа піднімається, упираючись у передню частину моїх штанів, треться вгору і вниз по моїй довжині, благаючи мене трахнути її.

Я дозволяю їй грати, дражнити себе, поки вона насаджується на мій член. Я опускаю руку на її дупу, бліда шкіра стає яскраво-рожевою. Вона здригається, з її губ зривається тихий скиглення.

- Я ніколи не бачив нічого настільки до біса гарного, - мій голос важкий від бажання, коли я стягую її трусики з ніг, дозволяючи їм скувати її щиколотки. - Ти нахилилася, кицька капає, благаючи мене трахнути тебе в сирому вигляді.

Я спускаю штани досить низько, щоб звільнити свій член, товстий, злий кінчик якого капає на контури її дупи. Немає такої сили на цій планеті, яка могла б відірвати мене від неї просто зараз.

- Тетчер, - стогне вона, розбито і благально, немов вона помре, якщо я не трахну її в цю секунду.

Обхопивши пальцями підставу члена, я гладжу себе, спостерігаючи, як її соки стікають внутрішньою стороною стегон, як ця туга кицька волає до мене, благає мене.

Я мучу себе ще трохи, підносячи кінчик члена до її щілини. Проводячи ним вгору і вниз, я покриваюся її збудженням, блискучий рожевий колір її кицьки втягує мене всередину.

Нахилившись над її тілом, притулившись грудьми до її спини, я обхоплюю пальцями її горло. Я чіпляюся за мочку її вуха, мій гарячий язик проходить по чутливій шкірі.

- Потрібна, одержима членом маленька повія, - гарчу я. Мій член упирається в тепло її тіла, змушуючи мої стегна тремтіти. - Скажи мені, як сильно ти цього хочеш.

Ліра притискається до мене, її руки витягнуті перед собою, вона шкребе кігтями по столу.

- Будь ласка, ти мені потрібен, - благає вона. - Будь ласка, ангеле.

Я впиваюся зубами в стик її шиї і плеча, слухаючи її солодкий голос, що називає мене таким доброчесним ім'ям. Ім'я, на яке я не маю права, але я ковтаю його, з'їдаючи так, немов не торкався їжі кілька днів.

Вставши, втомившись від гри з нею і мук із самим собою, я направляю свій член до її входу, відчуваючи жар її стінок у ту мить, коли протискуюся в неї. Я проникаю в неї дюйм за дюймом, поки не відчуваю, що досягаю дна, і ми обидва стогнемо в тандемі від полегшення. Тиск моїх пальців, що впиваються в її тазостегнові кістки, достатній, щоб залишити рубці.

Усе навколо загострюється, кожен нерв горить. Я відкидаю голову назад, насолоджуючись відчуттям її гарячих, слизьких стінок, що обіймають і охоплюють мене. Вона немов створена для мене.

Охоплений похіттю, я дістаю ніж зі штанів і проводжу по хребту її хребта, поки її кицька пульсує навколо моєї довжини. Я тримаю кінчик ножа прямо між її лопаток.

- Ти такий великий, - бурчить вона, впираючись обличчям у стіл. - Я така повна.

Я посміхаюся в садистському задоволенні, бажаючи, щоб вона була настільки повна мною, що не змогла б ходити, не відчуваючи мене всередині себе. Вийнявши член до кінця, я не даю їй попередження, перш ніж знову увійти в неї.

Від сили моїх поштовхів у неї перехоплює подих, рваний стогін проривається крізь зуби. Але вона лежить нерухомо, як хороша дівчинка, залишаючись на місці, як і повинно бути.

- Чи не забагато, улюбленець? Ти надто повна? - я воркую, покровительськи погладжуючи її, коли мої стегна відводяться назад, перш ніж знову увійти в її кицьку.

Вона хитає головою.

- Ні, ні. Я можу прийняти більше.

Кожен поштовх грубіший за попередній, звук шльопання шкіри і п'янкі стогони наростають. Я дивлюся вниз, спостерігаючи, як мій слизький ствол занурюється в її кицьку, бачу, як вона стискає мене, немов не хоче відпускати.

Це підпалює мою кров, і я відпускаю її тазостегнову кістку, пробираюся рукою по її спині, поки не захоплюю в кулак її волосся. Її тіло вигинається, і я ривком піднімаю її догори, поки мої груди не опиняються нарівні з її грудьми.

Піт, що покриває наші тіла, змішується, і моє тепле дихання торкається її вуха.

- Ти створена для мого члена, - я знову входжу в неї, відчуваючи пульсацію її дупи на своєму животі. - Ця солодка, туга кицька була створена, щоб прийняти кожен дюйм.

Притиснувшись губами до западинки під її щелепою, я відчуваю, як нерівно б'ється її пульс. Ліра так близько; я відчуваю, як вона говорить. Як тремтить її тугий канал, стискаючись, немов у лещатах. Моя вільна рука прямує до неї спереду, два пальці знаходять її клітор.

Стіл голосно вдаряється об стіну, коли я тру її бутон у ритмі з моїм виснажливим зануренням. Це підстьобує її крики блаженства, її стегна знову врізаються в мої, зустрічаючи кожен поштовх.

Я безперервний, ледь не хитаюся, бо моя голова гуде від екстазу. Я відчуваю, як напружуються мої яйця, як оргазм піднімається по хребту.

- Втопи мій член, - стогну я. - Скінчи для мене, крихітко.

Ліра здригається, коли кінчає, тремтить і падає з обриву. Її тіло розтікається по моєму стовбуру, просочуючи мене. Вона застигає навколо мене, відмовляючись дозволити мені вийти з її тугого маленького тіла. У мене немає іншого вибору, окрім як виплеснутися всередину неї.

Мій член смикається, з грудей виривається рваний стогін, і я випускаю струмені і струмені своєї сперми глибоко всередину неї. Я продовжую встромлятися в неї, проштовхуючи своє сім'я так далеко, як воно може пройти, виливаючи його так багато, що я відчуваю, як воно витікає з її кицьки, просочуючись крізь мене.

Все здається туманним, серпанок звільнення омиває мене, коли мій лоб опускається на її плече. Мої ноги тремтять, коли я виходжу з неї, відчуваю, як вона повертається піді мною, щоб спіймати моє тіло, що опускається.

Її обличчя притискається до моєї шиї, притискаючись до мене. Я хмикаю, коли її гаряче дихання торкається моєї вологої шкіри. Наші груди притиснуті одна до одної, обидва дихання намагаються вирівнятися.

- У тебе серце калатає, - шепоче вона, поклавши руку мені на груди, щоб заспокоїти биття в грудях.

Я сміюся, шматки мого вологого волосся падають перед моїм обличчям.

- Тобі ніхто не сказав? У мене його немає.

Вона посміхається, яскраво і сліпуче. Уся Ліра і весь я.

Її губи цілують засоси на моїй шиї, і вона чепуриться піді мною, така горда своїм правом на мене, милуючись засохлими кривавими сердечками, що все ще забарвлюють мою шкіру.

У мене неприємно защеміло в грудях, коли вона знову заговорила.

- Ти можеш взяти моє.

Розділ 18

ДОЛЯ

НЕВІДОМИЙ

Він кохає її.

Я бачив це в його очах сьогодні ввечері, коли вони думали, що за ними ніхто не спостерігає.

Я не можу звинувачувати мою милу Ліру. Вона не винна в тому, що він її обманює. Я чекав занадто довго, і тепер вона вірить, що Тетчер - її єдине справжнє кохання.

Вона не розуміє. Вона просто ще не бачить цього.

Але вона побачить.

Скоро вона зрозуміє, що ми завжди мали бути разом. Що немає більш досконалої пари. Тетчер був просто моєю заміною, поки зірки не зійшлися для нас.

Коли вона нарешті зрозуміє, вона вибачатиметься. Вона почуватиметься дуже винуватою за те, що змусила мене дивитися на них двох разом. Ліра спокутує свою провину за кожну секунду, проведену в його обіймах, а не в моїх.

Тому що вона побачить, що ми створені одне для одного.

Немає нікого кращого для неї, ніж я.

Цього разу історія не повториться. Я не втрачу її для іншого Пірсона.

Не цього разу. Цього разу вони не переможуть.

Цього разу дівчина дістанеться мені.

Розділ 19

ОПЛАКУВАННЯ ТРОЯНДИ

ТЕТЧЕР

Траур - складна річ.

Це пляма, яка ніколи не зникає. Печіння втрати зникає, але в тебе залишається ця рвана рана, яка не зарубцювалася. Вона просто продовжує текти, і ви приймаєте це.

Настає час, коли ви втрачаєте так багато людей, що все, чим ви тепер є, - це одна величезна рана. Усе, що ви можете зробити, це оплакувати тих, кого ви втратили, і сподіватися, що ви не помрете від втрати крові.

Мей Пірсон заслуговувала на краще життя, ніж у неї було.

Вона заслуговувала на кращого сина, кращого онука. Вона була занадто милою жінкою, щоб прожити все життя з такою нестачею любові. Мей заслуговувала на сім'ю, яка обіймала її, сміялася і проводила з нею вечори в саду.

Я ставився до неї тепліше, ніж до будь-кого іншого, і все ж наші стосунки залишалися холодними.

Коли я прокинувся вранці, Ліра лежала у мене на грудях, її тіло було притиснуте до мого, як у мавпи-павука, стегна лежали на моїх, а ноги були підігнуті під боки.

Мабуть, ми заснули у вітальні після того, як вона зажадала попрацювати над своїм проектом, якщо вже в неї є павуки для його наповнення. Диван був до смішного незручним, але, коли мої очі адаптувалися до ранкового світла, я витримав біль протягом кількох миттєвостей. Кілька тривалих епізодів, коли я милувався нею, поки вона спала.

Ліра не з тих, хто солодко спить. Вона не виглядає ангельською чи умиротвореною. Навпаки, вона більше схожа на дикого звіра.

Пучки волосся, що розлітаються на всі боки, такі пухнасті й завиті, що майже важко розгледіти її обличчя. Вона спить із відкритим ротом, і немає у світі будильника, який був би достатньо гучним, щоб розбудити її.

Але вона була прекрасна.

У хаотичному, дикому сенсі.

Той самий незнайомий біль відгукнувся в моїх грудях, чого було більш ніж достатньо, щоб змусити мене рухатися. Це змусило мене запанікувати.

Я обережно відірвав її від свого тіла, поклав подушку їй під голову і накрив ковдрою її ноги, перш ніж зникнути з хатини.

Мій план був пробігтися лісом навколо будинку Ліри, але я просто продовжував бігти, доки не опинився тут, біля воріт сімейного цвинтаря, захеканий і вкритий непристойною кількістю поту.

Я не знаю точно, чому я тут і що змусило мене бігти так далеко рано вранці, але якби мені довелося гадати?

Можливо, тому що я знав, що єдиною людиною, яка могла б пояснити, що зі мною відбувається, була б Мей. Я міг би розповісти їй про раптовий напад печії, яка здається мені найгіршим випадком, який я коли-небудь відчував, і в неї була б відповідь, як це лікувати.

Мокра земля видає жахливий хлюпаючий звук, коли я проходжу по могилах моїх предків. Тут поховані всі з прізвищем Пірсон, починаючи з людини, яка заснувала це місто.

Я пробираюся крізь них, поки не знаходжу найновіший надгробок. На могилі стоїть висока статуя ангела, і я не можу втриматися від усмішки, думаючи про те, як би вона ненавиділа цю несмачну штуку.

Коли мені було чотирнадцять, мій учитель англійської мови в дев'ятому класі публічно висміяла Сайласа перед усім класом учнів. Вона вголос розібрала хибні думки в його творі і, по суті, сказала йому, що не має значення, скільки грошей у його батька, це не змінить того факту, що в нього шизофренія, і він ніколи нічого не доб'ється через це.

Я залишив мертвого оленя на її ґанку, кишки були розкидані по сходах входу, а на дверях намальовано просте послання кров'ю тварини.

Ти наступна.

Я був більш ніж радий, коли наступного ранку вона написала заяву про звільнення.

Ця ідея, або, принаймні, її зачатки, виходили від Мей.

Вона не говорила мені залишити розрізану тварину на порозі будинку, але вона зрозуміла, що зі мною не так, щойно я повернувся додому зі школи того дня.

Вона сказала, що мій друг був неправий, і це нормально, що я злюся.

Це був перший раз, коли хтось розпізнав у мені емоцію і дав мені зрозуміти, що це нормально - відчувати її.

Присівши навпочіпки, я провів рукою по надгробку. На могильній плиті абсолютно нерухомо лежить троянда. Трава під моїми ногами нарешті росте. У землі немає часу на спогади; вона просто продовжує жити, ніби нашого горя не існує.

Я не вірю в те, що можна говорити вголос із тими, хто пішов. Куди б вони не пішли, я не думаю, що вони нас чують, а якщо й чують, то яка користь від моїх слів?

Однак, тільки один раз.

Цього єдиного разу, заради Мей, я зроблю те, що повинен був зробити, поки вона була жива.

- Я б хотів, щоб ти попросила мене зіграти що-небудь, що розповість тобі про те, як я жив, - я простежую борозенки її імені на камені. - Я б зіграв "Clair de lune", бо знаю, що вона була твоєю коханою, і я сподіваюся, що вона скаже тобі, що я сумую за тобою.

Смерть - це неминуча доля. Але якщо хтось і заслуговує більше часу, можливо, навіть безсмертя, то це Мей.

- Я знайду того, хто зробив це з тобою, Мей. Я не був ідеальним онуком, але це? Це я можу тобі обіцяти.

Я сумую за нею, як сумував за Розмарі. Я злюся, що двоє людей, які заслуговували на кращий кінець, так і не отримали його. Для мене не має сенсу, що такі люди, як я, все ще можуть дихати, а такі, як Розі та Мей, ніколи більше не відчують биття власного серця.

Взявши квітку зі свого місця, я покатав троянду без шипів між пальцями. Той, хто залишив її тут, мабуть, зробив це всього кілька годин тому. Піднісши пелюстки до носа, я відчуваю свіжість квітки, наче її зірвали з куща всього кілька годин тому.

Квітковий, солодкий аромат обпікає мій ніс. Аромат вривається в мою пам'ять, роячи думки, які були поховані давним-давно. Мій шлунок скорочується, і раптово я відриваюся від надгробку моєї бабусі і потрапляю в спогади, які я замкнув.

- У кожної троянди свій неповторний запах, - його голос схожий на вугілля. - Точно так само, як кожна жінка несе в собі особливий аромат. Навіть у смерті це заслуговує на визнання.

Мої пальці сирі, долоні обпечені від занадто сильного впливу хімікатів. Я бачу, як утворюються нові пухирі там, де після загоєння з часом виросли б мозолі. Сьогодні я використав забагато відбілювача, але в мене не було іншого вибору.

Крові було занадто багато для одного глечика.

Рука мого батька в рукавичці тягнеться до відра, що стоїть ліворуч від нього, перш ніж він розсипає вміст по верхньому шару свіжоукладеної землі. Саморобне добриво для нового трояндового куща в саду маєтку.

- Він розквітне насиченим абрикосовим кольором і зблідне до країв, - каже він мені, ніби мені не байдуже, якого кольору буде квітка. - А запах...

Генрі переривається, піднімає голову до неба, ніби робить глибокий вдих, згадуючи давній запах.

- Пахнутиме як чай, - він вдавлює руки в ґрунт. - Це перше, що я помічаю в жінці. Як вона пахне, як підібрати до неї ідеальну троянду.

Я дивлюся вниз на білу бирку в моїх маленьких руках.

Лідія - надряпано неакуратним почерком по всьому матеріалу. Я бачив багато подібних бирок, але ім'я завжди було іншим.

Дженніфер.

Іоланда.

Ніна.

Доун.

Усі жінки, яких він перетворив на свою нову улюблену квітку. Жінки, яких я бачив звисаючими з крокв садового сараю.

Я нічого не знав про них. Ні їхнього улюбленого кольору, ні того, чи є в них діти. Чи боялися вони темряви, як я, чи зрізали вони скоринку зі своїх бутербродів. Вони були чужими для мене і в житті, і в смерті.

Але я знаю, на що схожа їхня кров. Як він відчувається в моїх руках, як він обпікає мій ніс, і один тільки запах - це те, що будить мене щоночі в холодному поту. Як можна так близько знати нутрощі чийогось тіла, але при цьому не знати нічого, крім його імені?

Я ковтаю клубок у горлі, чекаючи, поки він закінчить. Коли він закінчив, він простягнув руку, внутрішній бік його рукавичок забарвився в рожевий колір. Зробивши крок уперед, я кладу табличку з ім'ям у його руку і дивлюся, як він прив'язує її до невеликої палиці, що стирчить із землі.

Генрі встає, витирає пил із рук і повертається, щоб подивитися на мене. Дме вітер, розвіваючи моє волосся перед обличчям, і коли він тягнеться, щоб прибрати його з моїх очей, я відступаю назад, уникаючи його дотику.

- Ці троянди - мій дизайн, - він дивиться в сад. - Але ти будеш моєю спадщиною. Моє досконале творіння, Александре. Ти пам'ятаєш моє найперше правило?

Я дивлюся вниз на свіжоукладену землю, останній притулок жінки на ім'я Лідія. Її сім'я ніколи не дізнається, що сталося з нею в тому сараї. Вони ніколи не дізнаються подробиць прибирання або того, що мій батько перетворив її на саморобне добриво для свого розарію.

Вони ніколи не зможуть поховати її належним чином, бо, крім кінцівки, яку він залишив місту для пошуку, ніхто ніколи не знайде решток її тіла.

- Ніколи не говори про те, що ховається під трояндами.

Квітка випадає з моєї руки, падаючи на мокру землю, і мене раптово починає нудити. Я притискаю руку до живота, згинаючи коліно. Рахую до трьох. Я роблю глибокий вдих. Рахую до десяти. Я роблю глибокий вдих. Рахую до двадцяти п'яти. Я роблю глибокий вдих.

Але непохитна нудота не минає. Спогад за спогадом проноситься перед моїм уявним поглядом із невблаганною вимогою згадати. Гребля зруйнувалася; коробка, в якій я все це зберігав, вибухнула, і тепер у мене залишилися моменти, які я ніколи не хотів згадувати.

Вітер завиває, дерева стогнуть від його сили. На горизонті гроза. Блакитне небо стає нудотно сірим, тріск блискавок висвітлює хмари вдалині.

Я думав, що коли Генрі Пірсона відвезли до в'язниці, це була остання його гра. Він більше не мав наді мною влади, щойно зачинилися ґрати його камери.

Я був вільний від нього.

Від його правил. Звісно, він впився б у мене своїми кігтями з в'язниці. Знайде спосіб вторгнутися в моє життя на відстані. Нарцису потрібно знати, що він усе ще впливає на мене, потрібно нагадувати мені, хто зробив мене тією людиною, якою я є сьогодні. Я - його чудове досягнення, його улюбленець, вундеркінд. Він не може просто залишити мене неушкодженим.

Генрі потребує контролю, і він втратив його, потрапивши до в'язниці.

Це його спосіб відновити цю владу.

Він відмовляється гнити, не переконавшись, що я знаю, що якби не він? Я б не існував.

Троянди.

Єдина відмінність Імітатора від мого батька - це троянди, які він залишає разом із частинами тіла.

Єдина людина, яка знає, що Генрі Пірсон зробив із тілами цих жінок - це я. Поліція ніколи не знаходила їх, ніколи не змушувала його розколотися настільки, щоб розкрити це.

Це були тільки він і я.

Наш останній маленький секрет.

Я зберігав його тільки як важіль тиску, щоб якщо щось подібне трапиться? Я б пригрозив розкрити місце, де кожна жінка була залишена розкладатися. Його поховання, ці тіла? Це була його остання перевага перед поліцією. Щойно він це втратить, для нього все буде скінчено.

Я був такий сліпий. Відповідь дивилася на мене весь цей час, прямо на очах. Імітатор грався з усіма нами, але квітка? Це не його рук справа.

Мій батько точно знає, хто вбивця-наслідувач.

Частини тіла, записки, залишені на шкірі - все це було для поліції. Це було для хлопчиків.

Троянди? Генрі сказав йому залишити їх для мене.

Він знав, що я здогадаюся.

І тепер він не залишив мені вибору.

Це останній варіант, якщо я хочу, щоб люди навколо мене вижили.

Настав час нанести візит дорогому таткові.

Розділ 20

РОЗПОРЯДЖЕННЯ

ТЕТЧЕР

Розділ 21

ПІВНІЧ І БАГРЯНИЙ КОЛІР

ЛІРА

"Єдиний спосіб позбутися спокуси - це піддатися їй".

Чи допомагало це мотивувати тебе в твоєму переслідуванні мене? Чи воно виділено тільки тому, що здається тобі важливим? - T.

Я посміхаюся, занурюючись у ванну, впираючись потилицею в бортик, поки вода змочує волосся на потилиці. Неслухняне волосся випало з пучка, але в мене немає сил мити його сьогодні.

Замість цього я зубами відтягую ковпачок ручки і пишу трохи нижче акуратного шрифту Тетчер.

Ти занадто багато собі лестиш. Не всі цитати, які мені подобаються, пов'язані з тобою. - Л.

Переанотування Тетчером деяких моїх улюблених книжок швидко стає одним із моїх улюблених способів скоротати час. Постійне перескакування з місця на місце порожніми сторінками книжок, його уривчасті зауваження під моїми особистими думками або його власними виділеними рядками.

Коли він закінчував читати книжку, яку я вже анотувала, він просовував її під мої двері, наче секретне послання, а коли я закінчувала захищати всі свої улюблені цитати чи міркування, я клала її на його тумбочку.

"Світ змінився, тому що ти зроблена зі слонової кістки і золота. Вигини твоїх губ переписують історію".

"Бути побаченим як слонова кістка і золото"

- це те, що я написала на сторінці багато років тому в цьому примірнику "Портрет Доріана Грея".

Світ змінився, бо ти зроблена з опівночі та пунцового кольору. Вигини твоїх губ переписують мою мету. - T.

Пальці ніг погойдуються під водою, у ніс вдаряє запах піни з ванни з квітучою вишнею. Я звинувачую ароматний запах у тому, чому мої очі сльозяться.

Ми немов незнайомці, які взяли до рук один і той самий роман, не схожі одне на одного і не знають одне одного в обличчя, але пов'язані так глибоко завдяки цим маленьким нотаткам, які ми писали між рядків. Я дізналася про нього стільки нового, про те, що він, можливо, і не помічав, що ділиться зі мною.

Такі думки, про які я ніколи б не дізналася, просто спостерігаючи за ним. Таке глибоке знайомство з Тетчером не схоже ні на що з того, що я коли-небудь відчувала, і я ніколи не хотіла припиняти жити цим.

"Я хочу змусити Ромео ревнувати. Я хочу, щоб мертві закохані всього світу чули наш сміх і сумували. Я хочу, щоб подих нашої пристрасті сколихнув пил у свідомості, щоб їхній попіл пробудив біль".

Я залишила маленькі сердечка навколо цитати.

Це роман про нарциса, чия зацикленість на собі вбила його. І це те, що ти підкреслюєш? Ти невиліковний романтик, люба. Як я став твоєю нав'язливою ідеєю? - T.

Я непривабливо фиркнула. Було б набагато простіше закохатися буквально в будь-кого іншого. Але я не хочу легко. Я ніколи не хотіла легкого кохання.

Я хочу кохання, яке варте боротьби. Споживання, нездорова прихильність. Таку, коли ти не можеш зрозуміти, де закінчується одна людина і починається інша. Я хочу любові, яка завдає болю, тому що вона справжня.

Я завжди знала, що Тетчер буде єдиною людиною, яка дасть мені це.

Обережно, ця битва анотацій здається дуже романтичною. Можливо, я навертаю тебе, ангеле. - Л.

- Ти коли-небудь спиш?

Я злегка підстрибую, дивлюся на двері і бачу там Тетчера. Його розпатлане, безладне волосся свідчить про те, що він щойно прокинувся, і я ніколи не бачила нічого більш чарівного.

- Ти народилася нічною істотою? - позіхання опановує його тіло, перш ніж він проводить волоссям по обличчю. - Чи варто мені турбуватися про те, що в тебе виростуть крила і ти перетворишся на кажана?

Я дивлюся на нього з ванної, прикриваючи рот книжкою, щоб приховати посмішку.

Його плече притиснуте до дверної рами, руки схрещені перед голими грудьми. На Тетчері тільки пара обтислих чорних боксерів, матеріал натягнутий на його сильні стегна. Мої очі практично облизують контури його преса.

Моє серце завмирає, побачивши красиві фіолетово-червоні синці, що прикрашають його ключиці та груди. Я почуваюся трохи винуватою за те, що зіпсувала таку ідеальну людину, але мені подобається, що вони показують усьому світу, що він мій.

Сонний вираз його обличчя здається таким вразливим.

Мої соски тверднуть під теплою водою, живіт поколює від бажання.

Я ненаситна.

До того, як він доторкнувся до мене, я не вважала себе сексуальною особистістю. Я маю на увазі, що до Тетча мене ніколи не цілували. Але тепер, коли я знаю, який він на дотик, як він змушує мене відчувати себе, я ніколи не зможу насититися.

- Тобі наснився кошмар? - запитую я, закриваючи книжку і кладучи ручку між сторінками, щоб не загубити місце. Я сідаю трохи вище, холодне повітря обдуває мої груди, коли я тягнуся вперед, щоб покласти книжку на кришку унітазу.

- Це просто сни, Ліро, - він закочує очі, вкотре заперечуючи, як мало він спить через нічні жахи, які мучать його сни.

Повернувшись усім тілом, я кладу руки на край ванни й упираюсь у них підборіддям, спостерігаючи, як він проходить далі до ванни, бере книжку з сидіння й перегортає сторінки.

- Ти розповіси мені про них?

- Мої сни?

- Так.

- Чому?

Я зітхаю, закочуючи очі. Іноді він може бути таким складним. Усі його думки мають якийсь збочений прихований мотив. Наче ідея про те, що хтось просто хоче бути добрим, неправдоподібна.

- Тому що я дбаю про тебе, Тетчер, - я дозволила своїй голові впасти на руку, притулившись до краю ванни. - Я хочу знати ці речі про тебе. Я хочу знати про твої сни. Чому ти пішов учора вранці, немов тебе хтось підпалив, а повернувся весь у поту. Я знаю, тобі важко це зрозуміти, але тобі більше не доведеться справлятися з усім самотужки.

Він перегортає сторінки "Портрет Доріана Грея" - пошарпаний примірник потріскався біля корінця, а сторінки потьмяніли. Я дозволяю йому посидіти в тиші, даючи йому можливість вибрати, як він хоче відповісти.

Якщо він поки що не хоче говорити мені, я зрозумію. Я не буду тиснути на нього, щоб він дав мені більше, ніж готовий дати. Не можна вимагати, щоб лев перетворився на зебру. Я не можу вимагати від хлопчика, який нічого не знає про кохання, бездоганно орієнтуватися у стосунках, як чоловік.

Коли він мовчить, я простягаю руку і ніжними рухами обводжу обручку моєї матері на його мізинці.

- Я збираюся побачитися з батьком.

Це зізнання змушує мою руку відсмикнути назад, і я здригаюся від того, як ці слова атакують мій захист. Від різкого руху навколо мене вирує вода.

- Що? - я подавилася словами, коли вони випали. - Навіщо?

Я не очікувала цього. Я думала, що він скаже щось про свої сни. Але не це.

Скільки часу минуло відтоді, як Тетчер бачив свого батька? Говорив із ним? Відповів на лист, який він відправив? Останнє, що він бачив, це як його запихають у кузов поліцейської машини.

- Не з власної волі, - різко поправляє він, ніби це має мене заспокоїти. - Учора вранці я ходив на могилу Мей. Там я дещо зрозумів - Генрі знає, хто такий Імітатор. Якби я міг припустити, він втягнув себе в це, щоб знову опинитися поруч зі мною. Незалежно від цього, він може бути нашим єдиним варіантом, щоб покласти край усьому цьому.

Моє серце опускається до моїх ніг.

Страх пронизує мене наскрізь, і я починаю боротися або бігти.

Я не дозволю йому зробити це.

Він не може цього зробити.

- Добре, - я киваю. - Тоді пішли Алістера або Рука.

- Єдина людина, з якою він говоритиме, це я, - він повертається так, що опиняється повністю обличчям до мене у ванній. - Він зробив це, щоб привернути мою увагу; посилати їх було б безглуздо. Я знаю свого батька.

Паніка піднімається в моєму горлі, раптове бажання вирвати або закричати накочує на мене, як хвиля, що набігає. Сльози застилають куточки моїх очей, коли я згадую погляд Генрі тієї ночі, коли він убив мою матір.

Який жорстокий вигляд вони мали. Холодні, невблаганні, вони навіть не були людськими. Тетчера ніколи, ніколи так не дивилися. Жодного разу. Вони були суворими, різкими, холодними, але ніщо не зрівняється з відсутністю співчуття тієї ночі.

- Тоді я піду.

Очі Тетчера перетворилися на щілини, щелепа стиснулася, мускул на щоці сіпнувся. Його голос настільки похмурий, що по шкірі пробігає холодок.

- Тільки через мій труп.

Від води навколо мене йде пара, але мені дуже холодно. Сльози котяться з моїх очей, горло стискається. Я так багато хочу сказати, але єдине, що виходить, це "Ти не можеш піти".

Бачачи страждання на моєму обличчі, він нахиляється вперед, звівши брови, і обводить вказівним пальцем вільний локон, тихенько пощипуючи його.

- Він не збирається мене вбивати, - запевняє він мене. - Ти робиш йому занадто велику милість, дорогий фантом. Зі мною все буде гаразд.

- Я не турбуюся про це, - я жую свою нижню губу, моя голова сильно трясеться. Біль у всіх моїх грудях такий відчутний, цей емоційний біль викликає таку фізичну реакцію.

- Тоді чому ти так наполягаєш на тому, щоб я не їхав?

- Я просто... - я зробила паузу, не знаючи, як це сказати, почуваючись трохи божевільною. - Я щойно отримала тебе. Нарешті, після всіх цих років, ти в мене є. Я знімала шар за шаром. І тепер я дісталася сюди.

Я спираюся на коліна, оголюючи верхню половину тулуба від прохолодного повітря. Мої соски відразу ж затверділи, але я не звертаю уваги на свою наготу. Натомість я тикаю пальцем у його груди, трохи вище серця.

- Я зараз тут, і мені страшно уявити, ким ти станеш, коли вийдеш звідти, Тетчер.

Генрі завдав Тетчу непоправної шкоди. Непростимі, жахливі речі. Ця людина змусила свою дитину відчувати, що в неї немає емоцій, убила її молодість і перетворила її на машину для вбивства.

Що ближчим мені стає Тетчер, то далі він віддаляється від авторитету Генрі. Яким він буде після зустрічі з батьком через стільки років?

Його рука опускається на мою щоку, потираючи сльози, що течуть по моїй щоці. Я відштовхую його дотики, закриваючи очі, коли моє тіло здригається від паніки.

Я не можу дозволити йому зробити це. Ми не можемо пройти через це.

- Генрі Пірсон більше не контролює мене, - відповідає він, його тон непохитний, ніби він намагається змусити себе повірити в це.

Я не впевнена, кого потрібно переконувати більше - мене чи себе.

- Хто я є, ким я стаю, це вже не має нічого спільного з ним.

- Через нього я втратила все. Я не втрачу тебе через нього.

Неприємна смуга гніву пронизала мене. Я ніколи нікого не ненавиділа так, як Генрі Пірсона. Було б радісно спостерігати за його смертю. Моя рука обвивається навколо зап'ястя Тетча, міцно стискаючи його, доки мої нігті не починають впиватися в слабку шкіру на його пульсі.

- Я клянуся, Тетчер, якщо через нього я втрачу тебе, я вб'ю його. Ти розумієш це? - я закликаю, благаючи його зрозуміти, на що я здатна, якщо з ним щось трапиться. - Я вб'ю, ти чуєш мене? Я буду...

Його рухи заглушають мої слова.

Він встає, піднімає ногу і заходить у воду разом зі мною. Довгі худі руки обхоплюють мою талію, коли він сідає у ванну, і приголомшливе відчуття безпеки оволодіває мною. Вода хлюпається на бортах, але ми не звертаємо на це уваги, коли він затягує мене до себе на коліна, розташовуючись так, що я обхоплюю його талію, а його спина зручно впирається в край ванни.

- По-легше, маленька міс Смерть, - він опускає свій лоб на мій, його пальці вимальовують кола на моєму попереку. - Ножі геть. Я нікуди не піду. Я тут.

Мої пальці зариваються у волосся на його потилиці, перебираючи пасма. Наше дихання змішується, я вдихаю кожен його видих, бажаючи дихати тільки його повітрям.

- Не роби цього зі мною, будь ласка, - прошу я.

Моє тіло тремтить, і я притискаюся до його колін, жадаючи близькості, яка виникає, коли він перебуває всередині мене. Я хочу постійно перебувати під його грьобаною шкірою. Мені потрібно, щоб він загубився в мені просто зараз, забув про те, що ходив до свого мерзотника - батька, і ніколи більше не згадував про це.

- Я роблю це для тебе, Ліро, - бурмоче він, руки ковзають униз, поки він не хапає мене за дупу обома руками. - Якщо ми хочемо вибратися з цього, у мене немає іншого вибору.

Я не можу зупинити сльози, що течуть по моєму обличчю. Можливо, це сльози, які мені давно потрібно було випустити. Але моя печаль не заглушає мого бажання його. Мої груди впираються в його широкі груди, гола шкіра проти голої шкіри.

Він піде, незважаючи на мої благання. Ніщо не змусить його передумати, коли він щось вирішить. Він занадто впертий для свого власного клятого блага.

- Якщо ти забудеш, хто ти там, - шепочу я, крутячи стегнами проти опуклості в його боксерах, - згадай, як це - бути зі мною.

Ліва сторона його рота нахиляється вгору.

- Як я можу забути?

Мої губи крадуть усі слова, які в нас залишалися. Це не гарячковий або квапливий, це ніжний поцілунок, який говорить, що я хочу запам'ятати кожну борозенку твого рота, я хочу захистити ці тендітні частинки тебе, які занадто гострі для інших, але в мене тепер є рукавички, і ти не можеш порізати мене. Навіть якби вони порізали мої долоні, все було б гаразд.

Заради нього я б стікала кров'ю. Заради нього це варте того.

Я відчуваю смак солі власних сліз, коли облизую шов на його губах, занурюючись у його рот і пробуючи його на смак. Мої стегна скрегочуть по його твердіючій довжині, і я стогну, коли його товстий стовбур торкається пучка нервів між моїми стегнами.

Наші руки блукають, тіла танцюють у вальсі потреб. Його губи переміщаються до куточка мого рота, через щелепу і вниз по горлу. Я відчуваю, як його руки обхоплюють нижню частину моїх грудей, піднімаючи їх, а його язик проводить по моїх сосках.

Гарячий, вологий рот Тетчера ніжно посмоктує бутон, поки я рухаю стегнами назустріч йому. Він не поспішає з кожними грудьми, масажуючи їх кінчиками пальців і покусуючи чутливу плоть, перш ніж злизати печіння болю.

Я хочу тримати його подалі від батька, захистити його від болю, від того виснажливого впливу, який Генрі все ще чинить на нього. Я жадаю цього, навіть якщо це нереально, і я дозволяю цій потребі підживлювати мою похіть.

Моя кров палає, вирує в низу живота. Я дозволяю своїм пальцям зануритися у воду і ривком спускаю пояс його боксерів, доки не обхоплюю рукою його член, що пульсує.

Він стогне в мою шкіру, стискаючи мене міцніше. Я прикушую вже наявні засоси, проводжу язиком по кінчику його чутливої голівки.

Разом ми стягуємо його боксери, щоб повністю оголити його, і моє тіло переміщується так, щоб опинитися трохи вище його талії.

- Осідлай мене, - вимагає Тетчер. - Дай мені відчути, як ти береш кожен дюйм мене всередині цієї одержимої кицьки.

Його слова вдаряють по моїй шкірі, наче хлист, змушуючи тупий біль у моєму серці посилитися до майже болючої точки. Потягнувшись під себе, я обхопила рукою основу його стовбура, погладила його кілька разів, перш ніж провести голівкою члена по моїх слизьких складках.

Я тремчу, коли він упирається в мій вхід, повільне дразнення вбиває нас обох. Нарешті, позбавивши нас обох від страждань, я дозволяю своїй вазі впасти, опускаюся на його довжину і вбираю його до упору одним рухом.

Його незаперечна повнота змушує мене пхикати. Я відчуваю його скрізь, до самих пальців ніг. Мій живіт стискається від повноти. Я насолоджуюся цим відчуттям ще кілька миттєвостей, міцно стискаючись навколо нього, перш ніж встановити повільний темп.

Пальці Тетчера охоплюють мої стегна, спрямовуючи мене вгору і вниз по його стовбуру. Вода переливається через край ванни на підлогу і колишеться навколо нас, поки він занурюється в моє тіло.

- Так до біса солодко, - стогне він, відкидаючи голову назад і оголюючи нитки вен, що оперізують його шию. - Так тісно.

Я нахиляюся до нього, мої руки лежать на його плечах, щоб зберегти рівновагу. Коли він знову дивиться на мене, наші обличчя стикаються, губи всього за кілька сантиметрів одна від одної, але не рухаються, щоб поцілувати одна одну. Я погойдую стегнами, працюючи його членом усередині і зовні мене, поки ми вдихаємо одне одного, обмінюючись стогонами і зітханнями.

- Така мила крихітка. Така хороша дівчинка для мене, люба.

Це відчуття відрізняється від того, що було в інші рази.

З Тетчером це було терміново, відчайдушно, жорстоко, ми гналися за кайфом, який виходив від тіл одне одного, але це? Почуття якесь гірко-солодке. Ми притискаємося одне до одного, боячись втратити тепло. Ми тихо стогнемо і калатаємо серцями.

- Ти такий до біса гарний, - бурмочу я, запустивши пальці в його волосся. - Я ніколи не хочу зупинятися.

Я скачу на ньому швидше, і він зустрічає мої поштовхи знизу, вриваючись у мене. Мої груди підстрибують у такт моїм рухам. Його губи пробігають по моїй щоці, мої вії тріпочуть на його лобі.

- Тоді не треба.

Прикусивши нижню губу, мої стегна горять, я продовжую наш темп, поки мій оргазм не підкрадається до мене, як таємниця. Це не вибух, як минулого разу - ні, це м'яка хвиля, яка накочує на мене, посилаючи мене в блаженство так само сильно.

Я відчуваю його всюди, спіраль у моєму животі клацає, коли мої внутрішні стінки притискаються до його. Я хникаю, притискаючись до його шкіри, очі щільно закриті, а тіло напружується від задоволення. Тетчер сильніше стискає мої стегна, вдавлюючись у мене недбалими поштовхами.

Його стегна шльопаються об мою дупу, коли він трахає мене під час кульмінації, спричиняючи хвилю за хвилею насолоди, топлячи мене в теплі. Мій клітор треться об його тонізований живіт, коли він занурюється в мене, перезбудження майже занадто велике, щоб впоратися з ним.

- Скінчи для мене ще раз, - простогнав він, задихаючись.

Я обхоплюю його шию руками, зариваючись обличчям у його шию, і хитаю головою.

- Я не думаю, що зможу, - шепочу я, тертя мого клітора посилюється.

Він обхоплює мене рукою за талію, змушуючи залишатися на місці, коли він із силою входить у мене. Шльопанці мокрої шкіри луною віддаються у ванній, його серце б'ється об моє власне, а мої нігті впиваються в його спину.

- Будь хорошою дівчинкою, крихітко. Дай мені ще один, - воркує він, вдаряючи в ту точку глибоко всередині мене. - Я хочу відчути, як твоя красива пизда стискається навколо мене. Видоюй з мене мою сперму.

Я видаю задушений схлип блаженства в його плече, коли він трахає мене сильніше, стимулюючи мій клітор у процесі. Це все так сильно, занадто сильно, що в мене немає вибору, окрім як знову впасти через край.

- Ось так, - кусає він моє плече. - Ти відчуваєш, як мій член благає твою кицьку кінчити? Ти така солодка для мене, кохана. Така гарна дівчинка, що кінчає в мене.

Це електричний струм, який гуде в мені, моя кицька напружується і відпускається кілька разів, коли я кінчаю знову. Тетчер практично гарчить мені у вухо, моє ім'я звучить на його губах як переривчастий подих, і він всмоктується в мене ще раз, перш ніж вилитися в мене. Ніколи в житті я не була так вдячна за протизаплідні засоби.

Я відкидаюся назад, щоб подивитися на нього, настільки зосереджена на наслідках свого оргазму, що від побаченого в мене майже перехоплює подих. Його брови насуплені, а спокусливі губи злегка прочинені, коли він дозволяє собі загубитися в задоволенні. У цей момент він не є жодним із тих, ким його малює світ. Він не монстр і не вбивця - він має ангельський вигляд, замкнений в ейфорії.

Наші тіла опускаються разом, відновлюючи дихання, коли ми занурюємося в знемогу одне з одним. Я притискаюся до його грудей, а він не робить жодних рухів, щоб відсторонитися від мене.

Ми просто існуємо одне з одним ось так.

Перш ніж я встигаю подумати про це, я кажу.

- Мені здається, я знала тебе в минулому житті. Ти думаєш, це божевілля?

Кінчики моїх пальців проводять по лінії його ключиць.

- Ні, - я чую посмішку в його голосі. - Але те, що я хочу знати тебе в кожному житті після цього, можливо.

Розділ 22

ЛЕГКЕ ВІДВОЛІКАННЯ

РУК

- Де ти був?

- У пеклі.

Алістер втупився на мене, невесело, як зазвичай.

Ніяка кицька Браяр не зробить цього чувака менш скалкою в моїй дупі.

Заносячи останні дві каністри з бензином, я оглядаю порожній вестибюль історичної будівлі. Ратуша перебуває тут з моменту заснування Пондероз Спрінгс. Це ідеальна жертва, досить віддалена, щоб вогонь не перекинувся на іншу будівлю, але при цьому розташована на вершині невеликого пагорба, з якого відкривається вид на місто. Одна з найперших будівель, сім'я Ван Дорен побудувала її голими руками.

Ми - спадщина суддів і адвокатів. Це наша спадщина в цих стінах.

Поетично, що саме я збираюся спалити її дотла.

- Ми впевнені, що твій батько виконає свою частину роботи? - запитує він, беручи банку з рідиною для запальничок з моєї купи горючої рідини, яка лежить на підлозі перед нами.

- Якщо він хоче зберегти свою роботу, він це зробить, - я затиснув сірник між зубами. - Я сумніваюся, що вони дозволять йому зайняти місце судді, якщо всі дізнаються про багаторічне насильство.

Минуло дуже багато часу відтоді, як я просив батька про що-небудь. Вважаю, це навіть не рахується, враховуючи, що це шантаж. Але нам потрібно доставити Тетчера до в'язниці Рімонд, і, на жаль, єдина людина, яку я знаю з такими зв'язками, - Теодор Ван Дорен, найсумнівно найвідоміший окружний прокурор Пондероз Спрінгс.

Нам потрібна була своя людина, і я її знайшов.

- Він не в захваті від того, що допомагає нам, а Тетчер був до біса роздратований тим, що йому доведеться працювати з Тео, незважаючи ні на що.

Плечі Алістера напружуються, і я бачу, як він здригається.

- Ти не сказав йому, чому ми це робимо, чи не так?

Що саме має зробити хлопець, щоб завоювати тут довіру?

- Я не до біса дурний, придурку. Усе, що знає мій батько, це те, що Тетчеру потрібно було відвідати Генрі. Він навіть не знає про це, - я похитав глечиком перед його обличчям, щоб підкреслити частину плану.

Очевидно, мені довелося поділитися тим, що Тетчер живий і я знаю, де він перебуває. Мій батько міг би легко здати його поліції, але вони не знають його так, як я.

Він вважає себе праведником; він робить аморальні вчинки тільки в ім'я свого Бога. Якщо я заплямую цей образ, який він собі намалював, він перетвориться на ніщо. Це заманливо, незалежно від того, буде він мовчати чи ні, але я працюю над прощенням.

Вжух і все таке.

- А якщо він скаже, що до біса його репутацію, і здасть Тетча? Або не виконає наказ? Що тоді, Рук? - Алістер схрещує руки перед грудьми, підштовхуючи мене. - Залучати Тео було поганою ідеєю. Я говорив тобі про це.

Я скрегочу зубами, роздратований його метушнею. Я не в настрої сваритися з ним.

У нас є справи, і ми не входимо до цього списку. Усе було б набагато простіше, якби я не розумів, чому він так хвилюється. Ми не хочемо втратити ще одного друга, брата у всіх сенсах цього слова, крім крові.

- Тоді ми вб'ємо його, - прямо кажу я.

Він думає, що я вище того, щоб убити людину, яка роками вибивала з мене лайно? Хто породив це бажання завдавати болю? Хто спотворив моє бачення, поки я щиро не повірив, що шрами, які я носив, були платою за всі мої гріхи?

- Я роблю все можливе, щоб покласти цьому край. Ми повинні були ризикнути, Алістере. Заради Сайласа, заради Розі. Я хочу, щоб Сейдж була в безпеці, і вона ніколи не буде в безпеці, поки все це не закінчиться.

Поки Стівен та Істон Сінклер живі й вільні, Сейдж боротиметься. Безсонні ночі, погані сни, відмова від їжі. Я спостерігаю за нею день у день, за тим, як вона одягає сильну, красиву маску для всього світу.

Але я бачу її, коли ми залишаємося наодинці, і бачу, як вогонь, що горить у ній, тремтить, перетворюючись на вугілля, згасаючи з кожною секундою, і це до біса вбиває мене. Її очі сумні, і вони не горять так яскраво. Вночі? Вона притискається до мене так, ніби це останній раз, коли вона торкається до мене, щоночі.

Сейдж так скептично ставиться до майбутнього, що це з'їдає її сьогодення живцем.

У світі немає нічого, чим би я не ризикнув заради неї, включно із самим собою. Я б не став прориватися через пекло, щоб повернутися до неї, якби її спробували забрати. Я хочу витягнути її з цього токсичного місця, підштовхнути її до здійснення своєї мрії і вдихнути в неї всі ті життя, які вони вкрали.

Я хочу всього для Сейдж Донах'ю, тому що вона на це заслуговує. Заради неї я готовий схопити весь світ голими руками, обпалений і закривавлений.

- У нас є двадцять хвилин, щоб підпалити це місце, - нагадую я йому. - Мені потрібно, щоб ти розставив газові балончики по кімнаті, але не відкривай їх, матір твою, поки я не повернуся.

- І що ти збираєшся робити?

- Я діятиму з тилу, підпалюючи в міру просування. Тож будь готовий бігти.

Я рухаюся до коридору, запах бензину змушує мою кров нагріватися.

Я судорожно стискаю пальці, розуміючи, що за кілька хвилин уся будівля буде охоплена полум'ям. У місті не залишиться жодного жителя, який би не бачив цього полум'я. Це моя арена. Вогонь - моя зброя, і я більш ніж готовий нею орудувати.

Алістер хапає мене за плече, утримуючи на місці.

- Не підпалюй себе, - Його обличчя кам'яне, але голос суворий, як у батька. Завжди піклується про мене, навіть коли я ненавиджу це.

На моєму обличчі з'являється зла посмішка, сірники в кишені практично співають.

- Запалюй, Колдуелл. Це найцікавіше.

АЛІСТЕР

Я дав Браяр обіцянку кілька місяців тому. Про що зараз шкодую, коли запах вогню посилюється, і я закінчую розставляти по холу всі закриті каністри з рідиною для запальничок і бензином.

Я присягнувся маленькій злодійці, що виберуся з цього.

У той момент, слухаючи, як вона говорить про наше майбутнє і про те, який, на її думку, воно матиме вигляд, коли ми покинемо це місце, було легко пообіцяти, що я доживу до цього. Так до біса легко, як і все інше, коли я з нею.

Я хочу бути людиною, яка тримає своє слово, але я знав, що я зроблю, якщо буде гірше.

Я б не здригнувся пожертвувати собою, якби це означало, що вона вибереться живою і неушкодженою. Браяр, вона сильна, вона переживе мою смерть, зрештою, вона житиме далі і знайде щастя, на яке заслужила.

Але якби з нею що-небудь трапилося? Я б не сказав того ж про себе.

Мені завжди було комфортно в темряві; я народився в ній. Але тепер? Я не знаю, як жити у світі без світла, яке дає вона.

Мої пальці згинаються. Відсутність контролю над своєю долею дратує мене до чортиків.

Я дивлюся на свій телефон, перевіряю час, спостерігаючи, як він спливає. Мене бісить, що це був наш єдиний вихід - звернутися по допомогу до лайняного батька Рука. Єдине, що може бути хорошого в тому, що Тео Ван Дорен відкриє рота, це те, що я нарешті зможу скрутити йому шию під своїм черевиком.

Дивлячись у коридор, я бачу сірий дим, що клубочиться під зачиненими дверима. Він піднімається по стінах, палаючими ліанами прокладаючи собі шлях до стелі. Піт виступає в мене на лобі, бо температура в будівлі підвищується. Мої легені жадають свіжого повітря.

Я за дві секунди від того, щоб знайти піротехніка, коли він вривається у двері залу засідань міської ради, за ним летить клуби диму, а позаду нього палає вогонь.

З капюшоном і чорною маскою з тканини, що закриває обличчя від носа донизу, він зливається з димом, наче це одне й те саме.

- Нам пора, - він іде до кутів холу, відгвинчуючи кришки на закритих газових балончиках, які я розставив по кімнаті.

- Думаєш? - саркастично бурмочу я, дивлячись на те, як знижується видимість.

Ми рухаємося до виходу, знаючи, що маємо близько п'яти хвилин, перш ніж усі наявні поліцейські та пожежники увірвуться всередину цієї діри. Моя рука хапає дверну ручку, крутячи її в пальцях.

- Не треба! - кричить Рук позаду мене, жбурляючи кепку мені на потилицю. - Таке враження, що ти намагаєшся вбити мене на хрін. Коли ми це відкриємо, повітря освітить це місце, як виродок. Дай мені закінчити, і тоді ми зможемо відкрити його разом.

Мої корінні зуби скрегочуть, щелепа стискається. Якщо він підірве мене, клянуся, я охрінію... Закінчивши, він біжить до дверей, робить глибокий вдих і дає мені команду відчинити двері.

- Зустрінемося в Стіксі?

Я киваю.

- У Стіксі.

Я відчиняю двері, і відчуваю, як він зривається з місця в мертвий спринт.

- Давай, давай, давай... - бурмоче він, зістрибуючи зі сходів будівлі і прямуючи до галявини перед будинком, де стоїть невеликий фонтан.

Відчуваючи його терміновість, я наслідую його приклад і біжу за ним. Коли мої ноги ступають на траву, гуркіт вибуху позаду мене змушує мене впасти на землю. Хвилі жару, що йдуть позаду мене, змушують мене заплющити очі.

Я вже бачив багато його пожеж, але вони ніколи не були такими.

Звук скла, що б'ється, і дерева, що розколюється, віддається луною. Я повертаюся, у вухах голосно дзвенить, і бачу ратушу, оповиту оранжево-червоним полум'ям. Мстиве полум'я лиже боки будівлі, спалюючи дах.

Це один величезний середній палець для жителів цього гниючого міста.

- Думаєш, це досить великий відволікаючий маневр? - усміхається Рук, спостерігаючи за тим, що відбувається на землі поруч зі мною, лежачи на землі і вдихаючи свіже повітря.

Немов почувши його голос, вдалині лунає виття поліцейських сирен, і знову з'являється нагальна потреба забратися звідси на хрін. Готуючись встати, готуючись дістатися до машини і поїхати якомога швидше, я чую голос.

Причина, з якої ми це почали. Чому ми залишилися в Пондероз Спрінгс. Це голос, який ніколи не просив нас пройти через це, але ми відмовилися дозволити йому зробити це наодинці.

Його помста стала нашою. Його біль був нашим спільним.

Четвертий і останній член ублюдочних синів-засновників Пондероз Спрінгс.

- Я йду, а ти дозволяєш Руку взяти на себе керівництво? - його голос димний, тихий, протяжний. - Ти втратив свою перевагу, Колдуелл.

Ласкаво просимо додому, Сайлас.

Розділ 23

ТВОРЕЦЬ

ТЕТЧЕР

За товстими металевими дверима дзвенять ланцюги.

Мої пальці пробігають по вбудованій полиці прямо над невеликим ліжком у стилі бункера, усі книжки перелічені за алфавітом. Під ліжком лежить матрац, застарілий, зношений, з плямами жахливого жовтого кольору, але відмінно зроблений. Уздовж вицвілих білих стін наклеєні газетні вирізки, а в кутку стоїть металевий унітаз, що переносить бог знає які хвороби.

Тут пахне цвіллю і затхлим одягом. Чисто, але все ж від нього виходить певний сморід. Знайомий.

Якби я простягнув руки, мені б вистачило ще кількох сантиметрів, щоб торкнутися обох стін цієї кімнати. Це та сама діра, у якій загинув мій батько. Ніякого контакту із зовнішнім світом, ніякого сонячного світла.

Тільки бетонний блок шість на дев'ять.

Стогін дверей, що відчиняються, звертає мою увагу на тих, хто заходить усередину. Я контролюю ситуацію, знову кажу я собі. Він не зробить і не скаже нічого такого, що могло б порушити мій незворушний вигляд.

Я контролюю себе.

Генрі Пірсон завжди був умовно привабливим чоловіком. Чоловік, якого можна побачити в продуктовому магазині, з яскраво-блакитними очима, настільки ясними, що вони можуть змусити вас перевести погляд. Підтягнутий батько з добре укладеним світлим волоссям на іншій стороні вулиці, який посміхається, коли ви пробігаєте повз. Можливо, навіть побачення наосліп, з яким вас звела подруга і який добре одягнений і випромінює впевненість у собі.

Приємний, сприйманий, пересічний.

Тюремне повітря і час не були добрі до нього, не те щоб я очікував цього.

- У вас є двадцять хвилин, - нагадує мені охоронець за його спиною, перш ніж заштовхати ув'язненого в камеру і зачинити двері, фактично замкнувши нас тут один з одним.

Тиша тріщить у повітрі, як суха блискавка, що готова вдарити будь-якої секунди. Волоски на моїй потилиці встають дибки, коли я розглядаю людину, що стоїть переді мною.

Схоже, що за весь час, проведений тут, він знайшов час, щоб підтримати свою статуру. Такий самий високий і худий, як я пам'ятаю. А ось брудна борода - це щось новеньке. Зморшки навколо носа і рота зістарили його, а може, справа в одиночному ув'язненні.

Але його очі.

Вони нітрохи не змінилися.

- Привіт, Генрі.

Він стежить за мною, зміни за останні кілька років відтоді, як він бачив мене, забарвлені в синьо-червоний відтінок поліцейських вогнів. Я був дитиною, стояв біля входу в будинок і дивився, як його відводять.

- Александре! - його голос - шовк, змія, що чекає в траві. Раніше я здригався, коли він говорив. - Подивися на себе!

Він зчіплює руки перед собою, хитаючи головою, наче він так радий мене бачити, так переповнений батьківським захопленням.

Я розумію, що тепер на кілька дюймів вищий за нього. Він більше не підноситься наді мною, як у дитинстві. Це та людина, яка панувала наді мною в дитинстві? Той, хто контролював кожен мій крок?

- Ти виглядаєш сильним, - каже він, схвально киваючи головою, на його обличчі усмішка. - Я непогано впорався, чи не так?

Йому властиво приписувати собі заслуги, грандіозне почуття важливості, яке дає йому право на успіх кожного, незалежно від його участі. Нарцисичні нахили вмирають важко.

Я вирішую повністю проігнорувати це зауваження, щоб не привертати до нього уваги, якої він шукає.

- Вибач мені, якщо я не відповідаю тобі взаємністю, - хмикаю я, потираючи великим і вказівним пальцями один об одного. - Помаранчевий тобі не личить.

Генрі сміється, гогочучи. Це батіг проти сирої, вологої шкіри.

Це в його характері - залишатися спокійним, стійко незачепленим, бо його мало хвилюють почуття інших людей. Відстороненість, яка робила його страшним, змушувала людей боятися його.

Цей сміх просочувався крізь стіни сараю, поки він працював. Я слухав його в тандемі з криками, від яких холоне кров, годинами, чекаючи, коли він закінчить, щоб я міг прибрати за ним.

Завжди прибираю за ним.

- Ти нарешті прийшов вибачитися за те, що залишив мене гнити тут? - запитує він, потираючи зап'ястя, на яких застебнуті наручники. - Скільки років минуло відтоді, як я востаннє бачив свого сина?

Недостатньо багато.

- Я не знав, що через мене тебе кинули до в'язниці, - я хитнув головою вбік. - Невже я весь цей час убивав усіх цих жінок?

Річ у тім, що Генрі любить гратися з вашим розумом, залякувати й маніпулювати, доки ви не повірите лише словам, що виходять із його вуст. Він розумний, але у всіх психопатів є слабке місце.

У нього це його его.

- Не стався до мене, як до дурня, синку. Ти залишив у живих цю дівчинку-щура, свідка. А тепер ось це, - він трясе ланцюгами, що тримають його під замком, ніби я їх не бачу, - ось до чого я опустився. Я повинен вибачитися перед тобою, принаймні.

Мої корінні зуби скрегочуть, і я стримую гарячу хвилю гніву, яка хоче вирватися з мого рота. Звісно, він звинувачує у своєму падінні мене. Начебто не він убив Фібі Еббот за шаблоном, у нападі паніки, бо вона збиралася розповісти поліції про все, що бачила, як він робив у тому сараї.

Ні, звісно, він ніколи не зізнається, що запанікував. Тільки не Генрі Пірсон. Ця людина досконала, не піддається впливу - він ніколи б не став своєю власною загибеллю.

- Я прийшов сюди не для того, щоб говорити з тобою про минуле, - кажу я замість цього, мій тон рівний.

Він усміхається, похмуро, не показуючи зубів, перш ніж зайняти місце на маленькому дерев'яному стільці в кутку. Помаранчевий комбінезон колишеться, коли він рухається.

- Звичайно, ні, - каже він, відмахуючись від мене. - Чому б нам не поговорити про те, чим ти займався? Ти вже почав працювати в сімейному бізнесі?

Убив когось недавно?

Я поправляю запонки, посміхаючись. Звісно, він хоче знати. Поговорити, підживити його фантазії похмурими розповідями про те, що я робив без нього. Але я не дам йому такого задоволення. Нехай в'яне разом зі своїми спогадами.

- У тебе є наслідувач, - я облизую передні зуби.

Кладучи щиколотку на коліно, він кладе руки на стегна. На його обличчі застигла усмішка, і я намагаюся не тремтіти. Іноді ми так схожі, у нас так багато однакових звичок.

Він так болісно нормальний у цій масці.

- Як приємно, - воркує він, плескаючи в долоні, з цікавими очима. - Залишає кінцівки і таке інше?

Я киваю, підживлюючи його цікавість, щоб привернути його увагу.

- Нотатки вирізані на шкірі, а повні тіла не знайдені.

Він хмикає, складаючи губи разом.

- Мені подобається увага до деталей.

- Але є одна річ, яка відрізняється, - я спостерігаю за ним, за тим, як він реагує на мої наступні слова. - Він залишає троянди з частинами тіла.

Немов відчувши мою підозру, він змінює риси обличчя, даючи мені байдужу відповідь.

- У всіх серійних убивць є візитна картка, навіть у тих, кого надихнув я.

- Троянди були залишені для мене, подарунок від тебе, - я проводжу пальцями по корінцях його книжок і беру одну з полиці. - Хто він, Генрі?

- Ти думаєш, я знаю? - мені не потрібно дивитися на нього, щоб зрозуміти, що на його обличчі зображено ідеальне замішання. - Як я можу? У мене вже багато років не було відвідувачів. Можливо, це просто твоя підсвідомість сумує за батьком.

Я перебираю пальцями сторінки, піднімаю погляд від книжки і бачу, що він стоїть, посміхаючись, гордий собою за те, що привів мене сюди. Він думає, що спіймав мене в цю гру в кішки-мишки, заманив у пастку і готовий погратися зі мною.

Ось тільки він забуває, що не знає, як я працюю.

Генрі розкрив мені всі свої карти з моменту мого народження. Я знаю, як він діє, як працює його мозок, його наступний хід, як його читати. Він показав мені все, і я навчився.

Ніхто не знає кривдника так, як ображений.

Але він забуває, що він показав мені все, що знає. Я знаю все про те, як він працює, як він діє. Він нічого не знає про мене, тільки те, що, на його думку, він зробив із мене.

- Ха, - я нахмурюю брови, зачиняючи книжку. - Шкода. Я думав... - легка усмішка злітає з моїх губ. - Ну, думаю, неважливо, що я думав.

Я відклав книжку і попрямував до дверей камери, щоб постукати і дати охоронцеві знати, що я готовий піти, коли він різко переключився, піднявши руки вгору.

- Зачекайте, що ти подумав?

- Ну, його робота... - я облизую нижню губу, демонструючи це. - Чудова. Я не знав нікого, крім тебе, хто був би здатний на щось настільки... невловиме. Я думав, що ти, мабуть, допомагав йому, але, гадаю, навіть найвеличніше можна відтворити.

Я знизую плечима, піднімаючи руку до дверей.

Найкращий спосіб напасти на нарциса - це погладити його его. Йому потрібна була платформа, щоб хвалитися своєю роботою, щоб усвідомити, що він зробив. Видавлювання цього з нього не принесе мені жодної користі.

- Ніщо не може перевершити оригінал. Зрештою, він усього лише наслідувач, - його голос звучить різкіше, порожнеча в очах стає більш очевидною.

Туман людяності розсіюється на його рисах, і я бачу, як на поверхню виповзає людина, яка виростила мене. Його чарівність зникає, і маска співчуття спадає.

- О, я не знаю про це. Ти б бачив, що про нього пишуть у газетах. Вони не можуть перестати захоплюватися ним. Він практично переписує історію, плідний убивця, настільки відомий, що вони навіть не пам'ятають людину, яку він наслідував.

Ланцюги, що фіксують його, гримлять, коли він стоїть, його груди торкаються мого плеча, наші тіла настільки близькі, що я відчуваю тепло, яке випромінює від нього хвилями.

- Вони завжди пам'ятатимуть мене, - його очі темніють, щелепа стиснута, але не від гніву, а від неповаги.

Ось він.

М'ясник Весни.

- Час минув, - кажу я безпристрасно. - Вони знають, що ти ніколи не виберешся звідси. Якої шкоди ти можеш завдати? Вони більше не бояться тебе.

З його рота виривається маніакальний сміх, істерично високий, з отрутою. Мій хребет напружується, нігті впиваються в долоні.

Усі ті жінки, які померли від цього звуку.

Їхня плоть нанизана на гаки для м'яса. Понівечені і стікають кров'ю, як тварини.

Моя мама, моя мила, добра мама.

- Ти контролюєш ситуацію, - повторюю я про себе. Вдихаючи через ніс, я стискаю щелепи. - Ти контролюєш себе. Ти йому не належиш. Він не створював тебе.

- Єдина причина існування цього наслідувача, - він підкидає руки вгору, - це я! Це моя пам'ять лякає їх, а не він!

Запах його дихання змушує моє горло стискатися, а в шлунку зароджується блювотний позив. Я не хотів бути тут, не хотів приходити сюди. Злість лиже мій хребет, тихо закипаючи.

Я не повинен був сюди приходити.

- Ти дав свою згоду імпотенту, який не був достатньо креативним, щоб придумати свій власний дизайн? - я облизую зуби, посміхаючись від злості. Я дивлюся на нього спідлоба, бо хочу, щоб він знав, що я вважаю його нижчим за себе. Пил здіймається навколо моїх оксфордів. - В'язниця зробила тебе слабким, батьку.

Його подих обдуває моє обличчя, і від його запаху кімната починає кружляти.

Відбілювач обпікає мої пальці, запах запеченої плоті.

Людські трупи, розрізані металом, розмелені на шматки.

Його дихання біля мого вуха.

- Ні краплі крові на цій підлозі, Александре. Ні краплі.

Ми - два павуки, сплетені в шовк. Якщо я збираюся померти в його павутині, він помре разом зі мною. Я тримаю його там, де хочу, але я втрачаю хватку. Мої груди горять, а мозок болить, коли спогад за спогадом звільняється.

Усередині мене клацають ланцюги, клітини, в які я помістив своє дитяче - я, - розчиняються.

Він дивиться на мене, спостерігаючи. Краї його рота викривляються, перетворюючись на зображення хижака. Я опускаю очі, відмовляючись бути його здобиччю.

- Добре зіграно, синку. Дуже добре зіграно, - він киває головою, проводить рукою по підборіддю, змушуючи кайдани клацнути. - Ти зробив усе це для милої маленької дівчинки Еббот?

Ця бетонна кімната недостатньо велика для тієї кількості люті, яка спалює мої вени. Я міг би втопити його. За кілька секунд він перетворився з центру моєї травми на мішень.

Він перетворюється на всіх тих чоловіків, за якими я полював. Безіменні обличчя, які кричали під вагою мого клинка.

Він абсолютно не знає, що таке страждання, але скоро дізнається.

- У жінок Еббот є погана звичка шукати те, що їм шкідливо. Вона така ж солодка на смак, як Фібі? - Він злобно посміхається. Від жовтого відтінку його зубів мене нудить.

Я хапаюся за передню частину його комбінезона, пальці впиваються в матеріал. Лють і адреналін накачують мене силою, про яку я навіть не підозрював. Я піднімаю його з підлоги за сорочку і кидаю в стіну позаду нього.

Він хрипить, коли я тримаю його там, і дивиться на мене так, ніби ніколи не бачив мене раніше. Наче він не впізнає людину перед собою, і я не можу з цим не погодитися. Я навіть не можу впізнати себе.

- З ким ти працюєш, Генрі. Гало? Сінклер? - шиплю я, бажаючи подивитися, як йому боляче.

- Це поетично, Тетчер. Прокляття поколінь. Ти плануєш повторити нашу історію?

Я тягну його, тканина розтягується, звук розриву віддається луною, перш ніж я врізаюся спиною в стіну з жахливим стуком. Його хребет стикається з бетоном, і я молюся, щоб він зламався надвоє.

- Мені набридло грати з тобою в ігри, - мій голос надтріснутий, збочене гарчання дряпає моє горло.

На мене дивляться беземоційні очі.

- Ось воно, - дихає він. - Мій прекрасний, досконалий монстр. Це твоє право за народженням, Александре. Ти не зможеш утекти від нього. Ти і я - одне й те саме.

- Ми зовсім не схожі.

- Обережніше, сину. Схоже, ти дав їй владу покінчити з тобою, - він насміхається. - Ліра Еббот не зможе виправити те, ким ти був народжений стати. Вона тікатиме від цього, як вони всі роблять. Ніхто ніколи не зможе полюбити те, що я створив у тобі.

Для мене не мало значення, зможе Ліра полюбити мене чи ні.

Я б прийняв її одержимість. Я б узяв її і живив її кожен день нашого життя.

І якщо вона стане причиною мого падіння? Нехай буде так.

Я дозволю їй зробити це. Сам вручу їй ніж і дозволю закінчити цю спадщину. Рід Пірсонів може померти разом зі мною.

Тільки вона могла дати мені кінець, тому що саме я дав Лірі початок.

- Я створив тебе ідеальним, і подивися, на що ти дозволив їй перетворити себе.

Я смикаю його вперед, посилаючи його прямо в твердий бар'єр переді мною. Кістки деренчать, і він морщиться від болю. Знову, знову, знову і знову. Усе, що я бачу, - червоне, поки я вкарбовую його тіло в бетон, поки його сорочка не розривається на шматки, розтерті моїми пальцями.

Його тіло осідає на підлогу, він кашляє, коли кров бризкає на його потріскані губи. Він намагається віддихатися і стогне, дивлячись на мене.

- Ти погубив мене! - кричу я, мій голос гуркоче по стінах. Слина бризкає йому в обличчя. Я притискаю руку до грудей. - Ти взяв здорову, нормальну дитину і перетворив мене на це.

- Давай, Александре.

Його пальці вичавлюють життя з очей моєї матері.

- Якщо ти відчуваєш, убий це, сину. Убий.

Піт збирається на комірі мого костюма, моя велика фігура нависає над людиною, яка мучить мої сни, яка забрала в мене будь-яку надію на нормальне життя і змусила мене стати монстром.

- Ти народився таким. Я лише вирощував те, що вже було. Я намагався зробити з тебе щось велике. Не моя вина, що в тебе не вийшло, - він витирає кров у себе на губах тильною стороною долоні.

Я присідаю навпочіпки, щоб бути з ним на рівні очей.

- Ти знаєш, чим я відплатив тобі за все те виховання, яке ти робив, тату? За всі твої правила? За все прибирання? - я беру його обличчя у свої руки, стискаючи його щелепу між пальцями. - Я вбиваю чоловіків, які такі ж, як ти. Сумні. Жалюгідні. Слабоумні покидьки. Я перехитрю їх, долаю їх, я їх убиваю. Щоразу, коли я спостерігаю, як світло йде з їхніх очей, це завжди ти на столі. Коли я знімаю з них шкіру, витягаю їхні органи, це завжди ти, який помирає від моєї руки.

Реальність моїх слів топить мене. Прийняття гримить у моєму шлунку, і щось усередині мене розривається на частини. Начебто я все життя дивився в дзеркало і бачив лише темну, зловісну фігуру, що дивиться на мене.

Ніяких рис обличчя, тільки картина похмурої, тіньової присутності.

Нарешті я можу побачити себе у відображенні.

- Ти не підготував протеже. Ти створив свою загибель.

На мить я дивлюся на нього зверху вниз. Ця слабка людина. Волосся рідшає, він постарів, усе ближче й ближче до свого останнього дня, коли вони закінчать його правління смертельною ін'єкцією.

Йдучи сюди, я не боявся, що він поверне собі владу. У нього немає влади, тому що я відмовляюся її йому давати. Я кращий, сильніший, ніж він міг собі уявити.

Я боявся приїзду через те, що це змусить мене згадати.

Усі скелети мого минулого оживають, вириваються зі своїх безіменних могил і виповзають на передній план моєї свідомості, і я не впевнений, як я впораюся з наслідками цього.

Я відвертаюся від нього, плюю на підлогу його камери, поки йду до дверей і стукаю по товстому металу.

- Александре, - кашляє він, але я не даю йому можливості обернутися. Я просто роблю паузу. - Може, я і зробив кілька поганих вчинків, але я ніколи не завдавав тобі шкоди. Це має щось означати.

Це не каяття.

Це гра.

Хамелеон змінює кольори, щоб уникнути смерті. Він знає, що узи, які пов'язували нас, зруйнувалися, що я йду і ніколи не повернуся. Це його остання можливість заманити мене назад.

Зовні дзвенять ключі охоронця. Наш час разом минув, пісок часу остаточно вичерпався. Я чую його голос ще раз перед тим, як двері його труни знову зачиняються, і я залишаю його гнити.

Останній подарунок від М'ясника Весни.

Можливо, він стане моїм найулюбленішим.

- Коннер Годфрі.

Розділ 24

ПРИРОДЖЕНИЙ ХИЖАК

ЛІРА

- Готово! - кричу я, піднімаючись із сидячого положення. Моя футболка в тонку смужку піднімається трохи вище пупка, холодний протяг обдуває мою відкриту шкіру.

Посмішка на моєму обличчі трохи спадає, коли єдиною компанією для мене стають звуки Едвіна Коллінза, що грають через мої колонки. Тут немає нікого, хто міг би відсвяткувати разом зі мною, що тільки змушує мене замислитися над тим, чому я зараз єдина людина в моєму домі.

Робота над дизайном павука мала відволікти мене.

Я дивлюся вниз на витіювату чорну вікторіанську раму, мої пальці простежують закручений візерунок. За склом - моя штучна фіолетова павутина, на створення якої пішло занадто багато часу. Весь цей час я думала про те, наскільки талановитими мають бути павуки, щоб плести їх так легко.

Кілька павуків розташувалися на вершині павутини, боком, догори дриґом, правим боком догори. Вони розсипані навколо, щоб кінцевий проєкт виглядав закінченим і повним. Цікаво, чи дозволить мені Тетчер повісити її у своїй кімнаті, адже саме він купив більшість екземплярів у цій скляній рамці?

Швидше за все, ні.

Він міг би купити їх, але щоб дивитися на них щоночі? Сумнівно. Я все ще не переконала його погодувати Альві, яка, зауважте, наймиліша змія на планеті. Я повільно просувалася вперед, намагаючись переконати його, що всі мої істоти і комахи не такі вже й погані.

Мій телефон задзижчав на столі, нагадуючи, що мені потрібно оновити його, а у верхній частині екрана замиготів час.

Майже опівночі.

Минуло вже кілька годин відтоді, як він пішов, і моє занепокоєння тільки посилюється, що довше я тут сиджу. Я хочу, щоб він увійшов у двері, цілий і живий. Але я з жахом уявляю собі версію, яка з'явиться на моєму порозі.

Солодощі. Я хочу солодкого. Єдина логічна реакція на цей стрес - наїстися якомога більше цукру, перш ніж впасти в діабетичну кому.

Я проходжу через вітальню на кухню, мої босі ноги стукають паркетною підлогою, поки я пробираюся до комори. У моєму списку справ, які потрібно зробити найближчим часом, похід за продуктами посів перше місце, тому що полиці практично порожні.

Я переглядаю коробки з вівсянкою, до яких я ніколи не торкалася - гадаю, я купила їх тільки тому, що сказала собі, що почну харчуватися здоровішою їжею, що тривало приблизно два дні.

- Бінго, - шепочу я собі.

Я встаю навшпиньки, тягнуся до вишень "Queen Anne cordial" на верхній шафі. Контейнер зачіпає кінчики моїх пальців, і я тягнуся трохи вище, витягуючи своє тіло настільки, наскільки це можливо.

Майже... майже... майже...

ТУД. ТУД. ТУД. ТУД. ТУД.

З моїх губ зривається крик. Моє серце підстрибує в горлі, нерівний ритм змушує дрібні волоски на потилиці піднятися. Я притискаю руку до грудей, намагаючись змусити серце сповільнитися.

Я стою обличчям до входу в комору, нагостривши вуха. Мої пальці обхоплюють раму, я заглядаю у вітальню і дивлюся на вхідні двері.

Музика продовжує грати, поки я дивлюся на двері, чекаю, моргаю, сподіваючись, що звук - лише плід моєї гіперактивної уяви. Пісня добігає кінця, з динаміків вириваються цівки, після чого настає коротка пауза тиші.

Я рахую, скільки разів мої груди піднімаються й опускаються, перш ніж знову лунає стукіт.

ТУД. ТУД. ТУД. ТУД. ТУД.

Моє тіло смикається. Сила ударів у двері змушує їх деренчати, стрясаючи дерево, поки той, хто чекає зовні, вимагає входу. Я витираю пересохлі губи, ноги трохи хитаються, коли я біжу до кухонного столу і хапаю великий кухарський ніж із блоку.

Лезо блищить у тьмяному світлі, і я міцно стискаю його в кулаці. Я не поспішаючи йду до вітальні, прислухаючись до кроків ззовні чи голосів, але мене зустрічає лише тиша.

Грає інша пісня, і я проклинаю себе за те, що ввімкнула її так голосно.

Я чую свій пульс у вухах, коли обхоплюю рукою дверну ручку. Зробивши кілька спокійних, глибоких вдихів і піднявши ніж, я готуюся до атаки, щойно двері відчиняться.

Різке повітря вривається в будинок, щойно я відчиняю двері.

Зовні панує непроглядна темрява. Опале листя від подиху вітерця закручується в маленькі торнадо на передньому дворі, і я швидко вмикаю ліхтар на ґанку. Він оживає, створюючи невелике світіння, але я все ще нікого не бачу.

Мій мозок каже мені, що це був просто вітер. Але інтуїція каже, що у вітру не настільки сильні руки, щоб так бити по вхідних дверях.

Я роблю крок через раму, і мої босі ноги ступають на сирий ґанок. Ніч в Орегоні прохолодна, і мої джинси та футболка погано справляються із завданням захисту від холоду. Трохи опустивши ніж у руці, я дивлюся ліворуч і праворуч і бачу тільки гойдалки на ґанку і маленький столик.

Усе на своїх місцях. Ніщо не було порушено.

- Привіт? - кличу я в темряву.

Ліс, що оточує мою ділянку, дивиться на мене, дерева стогнуть від сили вітру, а порив вітру розчісує моє волосся перед обличчям.

Так, Ліро, хороший хід. Вбивця-психопат безумовно відповість. Боги, ти поводишся так, ніби ніколи не бачила жодного клішованого фільму жахів. Жодного, матір твою.

Ще раз окинувши поглядом ґанок і подвір'я перед будинком, я повертаюся в тепло і зачиняю за собою двері. Вони замикаються, і я роблю вдих, припадаючи чолом до дерева.

- Нерозумно, - бурмочу я про себе, піднімаючи голову від дверей і опускаючи її назад. - Найімовірніше, це був просто єнот, великий єнот. Скажений єнот!

Я сміюся, обертаючись. Коли мої очі піднімаються вгору, повітря в легенях різко падає і випаровується доти, доки я не перестаю дихати. Тому що це була не тварина, яка повзе до ганку.

- Коннер? - я вагаюся, намагаюся ковтнути, дивлячись на чоловіка в моїй вітальні.

Коннер Годфрі стоїть над журнальним столиком, дивлячись донизу на мій закінчений проект. Пістолет лежить у нього на боці, і на коротку секунду я думаю про себе: - Ось так я і помру.

- Ти закінчила його, - тихо каже він, усміхаючись. - Це прекрасно.

Я йду вперед, ніж усе ще стиснутий у руці. Куля вилетить набагато швидше, ніж я встигну кинути в нього це. Це якщо я взагалі влучу в ціль.

- Що ти тут робиш?

- Я прийшов сюди за тобою, - він злегка зморщується, коли закінчує фразу, біль у роті та язиці, ймовірно, заважає йому говорити.

Коли я бачила його востаннє, він був пронизаний клинком Тетчера, і я залишила його там стікати кров'ю. Востаннє, коли ми були разом, він намагався засунути свій язик мені в горло.

- Ти не повинен бути тут, Коннере, - кажу я спокійно, не бажаючи дратувати людину, яка має потужнішу зброю, ніж у мене. - Тобі потрібно піти.

Його очі скляніють, коли він дивиться на мене, він піднімає голову, але також піднімає пістолет. Він спрямовує ствол у мій бік, нахиляючи голову.

- Сідай, Ліро, - він вказує на диван перед собою. - Я хочу, щоб ти дещо побачила.

Я так сильно прикушую губу, що відчуваю смак крові на язиці. Мій пульс некомфортно тисне на скроні. Тетчер скоро повернеться додому, вірно? Він має скоро бути вдома.

Усе, що мені потрібно зробити, це тягнути час, поки він не з'явиться.

Я проходжу у вітальню, рухаючись обережно, оскільки його пістолет відстежує мої рухи, поки я не сідаю на диван, як він і просив.

- Поклади це на стіл. Тобі не потрібно захищатися від мене, міс Еббот, - посмішка на його обличчі викликає в мене нудоту. - Я ніколи не заподію тобі шкоди. Якщо тільки ти мене не змусиш.

Трагічний випадок дежавю омиває мене.

Генрі не хотів завдавати болю моїй матері. Її дії, те, що вона відвернулася від нього, призвело до її смерті. Так він їй сказав.

Я намагаюся не думати про те, як моя мати закохалася в таку людину, як Генрі Пірсон. Що сталося між ними, що змусило її полюбити його. Хоча Тетчер має з ним спільні риси, у моїх очах він ніколи не був схожий на свого батька. Я завжди бачила залишки співчуття і людяності під його холодною зовнішністю.

Думаю, тепер я зрозуміла, як легко вона потрапила в його пастку. Вона думала, що знає його, довіряє йому, але це була лише маска, яку він хотів, щоб вона бачила.

Я зробила це з Коннером.

Хоча наші стосунки не були романтичними, я довіряла йому як другу. Думала, що він добрий, ніжний і хоче для мене найкращого. Безневинна, невинна людина, яка не заподіє шкоди жодній душі.

Ця маска була брехнею.

Однією великою, збоченою брехнею.

Невже я вічно буду проклята за погане судження? Невже сліпа довіра - це спадкове? Відмовлятися від усього поганого і бачити в комусь тільки хороше?

- Я так довго чекав цього моменту.

Мій погляд зупиняється на тому, як він простягає руку, намагаючись прибрати локон з мого обличчя, але я здригаюся, відштовхуюся від нього і прямую до спинки дивана.

- Поклади ніж на стіл, Ліро, - вимагає він, направляючи пістолет мені в груди. - Я більше не буду просити.

Його вираз обличчя псується. Я більше не впізнаю цю людину, що стоїть переді мною. Коннер завжди був звичайним, повсякденним хлопцем. Повсякденний одяг, охайний зовнішній вигляд, привабливі карі очі.

А ця людина? Одягнений у чорне, волосся скуйовджене, наче він надто часто проводив по ньому пальцями, очі - намистинки й затьмарені... Я не знаю його. Вони почуваються як дві різні людини.

Я роблю те, що він просить, сподіваючись, що де б не був Тетчер, він близько. Ніж клацає об стіл, і мої руки падають назад на коліна. М'язи на його щелепі сіпаються, коли він відводить руку назад і тягнеться за спину, щоб дістати щось із задньої кишені.

- Це було б набагато простіше, якби я міг більше говорити, але я приніс тобі дещо почитати, щоб ти могла зрозуміти, щоб ти побачила, що я роблю.

Він кидає на стіл коричневий шкіряний журнал, невеличкий, з кількома сторінками, щось, що можна тримати при собі в будь-яку секунду дня.

- Коннере, що ти хочеш від мене? Чому ти тут? Це через Стівена - він змушує тебе це робити?

Я не сумніваюся, що він тут з власної волі, але, можливо, я зможу заспокоїти його ще на деякий час, граючи в його гру та вдаючи, що мені не байдуже. Я впевнена, що він тут, щоб помститися Тетчеру, використовуючи для цього мене.

Його его було уражене, і це його відплата.

- Я хочу, щоб ти прочитала це, - повторює він, морщачись, коли вимовляє слова. - Щойно ти це зробиш, усе набуде сенсу.

- Чому ти не можеш...

- Читай! - його голос змушує мене підстрибнути, і журнальний столик здригається під його кулаком, коли він встромляє пістолет у книжку і притискає її стволом до мене.

- Гаразд, гаразд, - я намагаюся проковтнути клубок у горлі, але з кожним рухом пістолета моє серце завмирає. Мої руки тремтять, коли я піднімаю журнал у шкіряній палітурці.

Я відкриваю його на випадковій сторінці, плануючи пропустити написані слова, щоб заспокоїти його, але після перших кількох речень я виявляю, що дійсно читаю.

Запис № 20

Відтоді, як я побачив Ліру Еббот, яка приїхала в університет Холлоу Гайтс, я зрозумів, що вона - мій другий шанс на кохання. Доросла і красива. Фібі не була вдячна. Вона не цінувала мене. Вона вибрала Генрі навіть після того, як я розповів їй про його вчинок, після того, як показав, на що він здатний. Вона все ще хотіла його. Кохала його. І це вбило її. Ліра буде іншою. Вона буде моєю.

Запис № 37

Вона - видіння, овіяне красою і неясністю. Я хочу доторкнутися до неї. Сьогодні я годинами слухав її розмови в лабораторії. Скоро знову почнеться школа, і я знаю, що сумуватиму за нашими відокремленими моментами разом. Чи буде вона теж сумувати за ними?

Запис № 41

Музична скринька була ідеальною. Я знав, що з тієї секунди, як побачив її в магазині, вона буде в захваті. Її милий голос, що шепоче в темряві слова подяки, майже змусив мене розкритися. Шкода, що наш таємний момент у бібліотечній вежі був зіпсований її друзями. Вони все ближче й ближче до Гало, а це означає, що мені доведеться ще довго терпіти поганий настрій Стівена. Однак зустріч із нею того варта.

Він був примарою в Бібліотечній вежі, чув усе, про що ми з дівчатками говорили того дня, і доповідав про це своєму хазяїну, як загублений собака.

Я перегортаю сторінки, копаюся, шукаю слова, які, як я знаю, мають прозвучати. Усередині мене все кипить, горить, і я відчуваю, як це нагріває мою кров.

Він тут не для того, щоб помститися Тетчеру за те, що той поранив його.

Він тут заради мене.

Запис № 45

Стівену все ще важко зрозуміти моє захоплення Лірою, але я не ставлю під сумнів його бажання тримати Кораліну Віттакер у своєму підвалі, хоча ми мали продати її рік тому. Думаю, тепер він знає, що єдиний спосіб для мене почати наслідувати цього одержимого егоїзмом таргана, Генрі, - це отримати Ліру в кінці всього цього. І Стівен потребує мене, знає, що я єдиний, хто здатен це зробити. Можливо, найбільше він бореться з тим, що я більше не жадаю грошей і влади, про які ми говорили багато років тому. Усе, чого я хочу - це вона.

Запис № 50

Вона не моя мати. Вона не з тих жінок, які роздають своє тіло або мучать тих, хто її любить. Вона не схожа на тих брудних, огидних жінок, які заражають цей світ своїми маніпуляціями. Я знаю це. Я знаю, що моя ніжна дівчинка просто... відволіклася. Але, тим не менш, це бентежить, знаючи, що вона з ним. Біжить до нього. Я змушу його страждати за те, що він доторкнувся до неї.

Запис № 58

Я не можу дочекатися, коли залишу це місце позаду. Постійне прагнення Стівена повернути місто, яке по праву належало його родині, починає втомлювати. Це та ж сама історія, що й коли ми зустрічалися в коледжі. Однак я не можу судити про його мотиви. Не тоді, коли він завжди знав, хто я, чим займаюся за зачиненими дверима відтоді, як ми зустрілися багато років тому. Я можу продовжувати вбивати цих дівчат заради його вигоди, якщо це означає, що в мене є його захист зі зворотного боку. Якщо тільки я зможу бути з нею врешті-решт. Цікаво, куди міс Еббот хотіла б поїхати? Я відвезу її куди завгодно.

Запис № 62

Я вб'ю цього маленького тупого виродка. Я вбиваю довше, ніж він живе, а він думає, що він страшний, розмахуючи ножем? Вдарити мене ножем у рот? Він і гадки не має, якого болю я можу йому завдати. Ще кілька тижнів. Ще кілька тижнів, і я переріжу йому горло, поки вона буде дивитися. Вона побачить, що я єдиний чоловік для неї. Вона вибачиться за те, що не поважала мене.

Я перестаю читати, надивившись.

Коннер Годфрі - Імітатор.

Саме його руками були знайдені всі ці мертві дівчата. Безневинні дівчата, які не зробили нічого, щоб заслужити уготовану їм долю.

Моторошний спокій оселився в моїх кістках. У моїй душі почалося гниття, і я відчуваю, як усередині мене, немов орда мух, копошиться зараза темряви.

Я відчуваю не гнів і не печаль. Ні, це повне спустошення. Світ залишив мене безплідною, і я хочу заповнити прогалини, які він залишив у мені, такою помстою, що однієї її вистачило б на тисячу воєн.

Я поклала книжку на стіл, втупилася на нього, але не побачила його. Можливо, це адреналін, який поглинає мій страх перед пістолетом, який він усе ще тримає в руках, але в цей момент постріл не турбує мене.

Ніщо не турбує.

- Ти вбив Мей.

Це не питання, просто безпристрасна заява, сказана рівним тоном і м'яким тоном. Мене знову залишили, щоб показати світові, наскільки холодним може стати моє ніжне серце.

- У мене не було вибору, - він зсувається з місця, квапливо обходячи стіл. Присівши переді мною навпочіпки, однією теплою рукою обхопивши мою щоку, він дивиться на мене очима, сповненими збоченого обожнювання. - Хіба ти не бачиш? Я зробив усе це для нас, щоб ми могли бути разом. Ти і я, ми однакові. Ти не боїшся темряви - ти приймаєш її. Ми повинні були бути разом, Ліро.

- Ти знав мою матір.

- Я намагався захистити її від Генрі, намагався. Я намагався любити її, Ліро.

Я холодно моргаю.

- Через тебе поліція полює на Тетчера.

Мотивація втихомирити його до прибуття допомоги вичерпалася в мені. Я більше не потребую допомоги і не хочу її. Мене цілком влаштовує те, де я сиджу.

Його хватка трохи слабшає, губи стискаються в тонку лінію при згадці про Тетча.

- Не говори про нього. Ми можемо потурбуватися про нього пізніше, - він зітхає. - Я хочу поговорити про нас. Це початок нашої вічності, мила дівчинка. Я чекав на тебе все своє життя, ту, яка розуміє мене. Бачить мене.

У мені з'являється тріщина. Тріщина.

Я не впевнена, чи чує він це, чи ланцюги, що дзвенять, волочаться по моїй грудній клітці. Ця струнка істота повзе з глибин моєї душі, роззявляючи рот, клацаючи зубами.

Я стала нічим іншим, як забуттям. Немає ні початку, ні кінця. Я просто живий труп, що розкладається. Піднявши очі, я дивлюся в карі райдужки перед собою.

Вони злегка розширюються, коли я рухаюся.

Я облизую свої ікла. Моя помста лежить на блюдечку просто переді мною, і я не шкодую ні секунди, щоб встромити зуби в стиглу плоть відплати.

Раптово світ закручується і закручується, поки я не покидаю його, пофарбований у прекрасний відтінок вермільйона³.

Розділ 25

ПІСЛЯМОВА

ТЕТЧЕР

- Я гарантую, що у Ліри є їжа, на відміну від вас, невдах, - заявляє Рук, відчиняючи задні двері моєї машини ще до того, як я поставив її на стоянку. - Наступного разу, коли захочеш відволіктися, попроси про це Алістера.

- Закінчуй із цим, дитино, - простогнав Алістер, втомившись від скарг Рука. - Ми не можемо допомогти, усе було закрито дорогою сюди.

Рук зривається з місця і йде до кабіни, Алістер впритул за ним, коли він вислизає з пасажирського сидіння.

- Уже скучив за тишею? - запитую я людину на задньому сидінні, яка все ще не рушила до дверей.

- Я ніколи не заперечував проти шуму, - відповідає він неголосно. - Поки він не в моїй голові.

Сайлас Готорн має... гарний вигляд. Шкіра жива, очі трохи менш мертві, тіло міцне.

Я знаю його багато років, бачив, як він змінюється і росте. Я був свідком багатьох його версій, але зараз він має найкращий вигляд за останні роки. Здоровий. Болісний образ його в ті дні, коли ми знайшли тіло Розмарі, був випалений на моїх повіках протягом кількох місяців.

Приємно знати, що він зміг повернутися після цього, незалежно від того, яку частину себе йому довелося залишити, щоб зробити це.

- З тобою все гаразд? - запитую я. - Я знаю, що ти скажеш "так" перед Руком, незалежно від того, як ти насправді почуваєшся, тож я подумав, що маю запитати.

Він затримується на секунду, дивлячись у лобове скло. Я завжди знаходив, що мої розмови з Сайласом були довгими через тривалі моменти тиші, які в них присутні.

Ми дуже різні, він і я.

Я буду говорити недобрі, брехливі речі, щоб відволікти людей, щоб уникнути запитань, на які я не хочу відповідати, але він? Він до жорстокості чесний. Я ніколи не чув, щоб він брехав. Він не поспішає, переконуючись, що коли він говорить, він має на увазі саме те, що думає.

Немає ніякого читання між рядків або помилкових слів. Якщо він це сказав, значить, так воно і є. І крапка.

Я завжди заздрив цьому.

- Я приймаю це день за днем. Ліки - це здорово, але в мене бувають погані моменти. Я радий бути вдома, бачити свою сім'ю, але в деякі дні я все ще почуваюся тягарем. Це постійний приплив сил; я просто намагаюся зрозуміти, як його пережити.

Я киваю.

- Отже, сьогодні. Як ти сьогодні?

- Сьогодні добре, - він дає мені крихітну усмішку, достатньо, щоб я побачив.

Думаю, я один із небагатьох, з ким він так чинить.

Він завжди небагатослівний.

Коли ми були молодші, я найчастіше бував у нього вдома. Я жадав тиші, яку він мені забезпечував. Нам не потрібно було говорити, ми просто ніби існували в товаристві одне одного, усвідомлюючи демонів, які переслідували нас, але не говорячи про це.

Я сумував за тишею Сайласа. Вона завжди була моєю улюбленою.

- Коли Розмарі... - він робить паузу. - Коли Розмарі померла, я так і не подякував тобі. Ти дозволив мені ненавидіти тебе, щоб у мене було куди подіти всю ненависть.

- Я не зовсім розумію, що ти маєш на увазі, - кажу я, вимикаючи машину.

- Рук, він піклувався про мене більше, ніж моя мати. Що, на якийсь час, мені було необхідно. Алістер дозволив мені злитися, показав мені спосіб виплеснути образу. Мені це теж було потрібно, - він дивиться на мене в дзеркало заднього виду. - Але ти, ти змусив мене рухатися. Ти змусив мене рухатися вперед, навіть коли я ненавидів тебе за це. Дякую, що дбав про мене більше, ніж я дбав про себе.

Я важко ковтаю, даю йому уривчастий кивок у дзеркало, перш ніж узятися за ручку дверей і штовхнути їх.

- Ну... - я виходжу з машини. - Ти відключив для мене камери спостереження у в'язниці. Будемо вважати, що ми квити.

- Де...

- Тетчер!

Від крику Рука в мене кров холоне в жилах. Жах скручує моє нутро, коли він вривається через парадні двері, його обличчя попелясте, без сміху і кольору. Він не схожий на себе.

Ліра.

Я пробігаю решту шляху до ґанку, насупивши брови, коли добираюся до нього і дивлюся вниз на його похмурий вираз обличчя.

- Де вона? - вимагаю я, грудна клітка здіймається, намагаючись набрати кисень.

Він піднімає руку, вказуючи на двері.

- Вона... тут так багато... вона... я... - він не може закінчити речення. Що б не було в кінці речення, він не може його передати.

Моє горло стискається. Я залишаю його на сходах, вриваюся у двері і входжу в хатину. Мене відразу ж атакує знайомий запах.

У крові є властивість, про яку тобі ніхто не говорить. Це просто досвід, через який потрібно пройти, щоб зрозуміти його. Що більше часу мокрої крові, то солодше вона пахне. Стигла, фруктова, майже як гранати, залишені на сонці надовго.

Це все, що я відчуваю.

Солодка, липка кров.

У моїх грудях виникає напруга. М'язи мого серця розтягуються, розриваючись. Це потопаюче відчуття в животі, коли я знаю, але не хочу прийняти правду.

Уранці вона благала мене не йти. Говорила мені знову і знову, що в неї було жахливе передчуття, що я поїду, але це було не через мене. Це було через неї. Я сказав їй, що все буде добре. Що все буде добре. Ми розберемося, і я повернуся до неї.

Я проходжу повз вітальню, де мене зустрічає зламаний журнальний столик. Павучий вольєр валяється на підлозі. Рухаючись у бік кухні, я знаходжу Алістера, що стоїть прямо перед входом до неї.

- Тетч... - починає він, але я не затримуюся, щоб дослухати його до кінця.

Я проходжу повз нього. Там я знаходжу те, що змусило Рука збліднути.

Кухня Ліри раніше була місцем, яке я б назвав затишним. Тепла кімната, наповнена дрібничками і розбіжними столовими приборами.

Сьогодні це Джексон Поллок.

Стіни вкриті безладними мазками червоного кольору, пернатими бризками артеріальної крові. Вона бруднить шафи, затримується в тріщинах на підлозі. Кров не залишає недоторканою жодну стіну, кожен прилавок втоплений. Вона капає з вентиляційної труби над плитою в застояну темну калюжу.

Коли я роблю крок уперед, земля піді мною видає липкий хлюпаючий звук, немов воду віджимають від мокрої губки. Сморід смерті і гнилих фруктів витає в повітрі, поки я намагаюся усвідомити те, що відбувається переді мною.

Я бачив різанину. Це не те. Є жахи, а є ось це.

Кожен помах вперед, кожен раз, коли ніж проникав у плоть, був особистим. Емоційно заряджена сцена злочину, що випромінює ворожість і всепоглинаючу образу. Це було не вбивство.

Це було знищення.

На кам'яному острові в центрі кухні лежить чоловіче тіло. Я можу сказати, що це чоловік, тільки за зростом і статурою. Я не знаю, хто він - можливо, це був незнайомець, - але сумніваюся, що хтось із його близьких зміг би впізнати його в такому стані.

Його ноги звисають із краю. Від штанів майже нічого не залишилося. М'язи стегон являють собою стрічки, смуги відрізаної плоті, наче дикий звір кігтями прорвав тканину, щоб прогризти кістку під нею.

Роздроблені руки, порізані й роздроблені від агресивної нарізки, лежать поруч із його боком, ледь тримаючись на руці. Торс являє собою сузір'я порізів від коротких, вузьких ударів до жахливих різьблених рваних ран. Його так багато разів різали по кишках, що шматки жовтого жиру залишалися розвернутими і сочащимися.

Це тіло перетворилося на голницю. Його кололи, різали і шматували не менше двохсот разів, якщо не більше. Ви знаєте, як важко завдати стільки ударів? Наскільки це фізично виснажливо?

Дюжина знарядь убивства розкидана по кухні. Предмет, відповідальний за невиразне обличчя цієї людини, лежить у раковині. У череп цієї людини стільки разів встромляли ніж для оброблення м'яса, що череп втратив форму - увігнута суміш крові, тканин і кісток злиплася, як суп.

Чиста, сира лють у цій кімнаті була відчутна.

- Це Годфрі, - оголошує Рук звідкись позаду мене.

- Імітатор не вбиває людей, - я дивлюся на стелю, спостерігаючи, як грудки падають на підлогу, перш ніж повернутися й подивитися на нього та Алістера в дверному отворі.

- Ні, - він хитає головою, гримасує, дивлячись на сцену, а потім вказує на тіло. - Це Коннер Годфрі, або те, що від нього залишилося. Я знайшов його машину, припарковану на задньому дворі.

Я озираюся на спотворене тіло, і раптово все це набуває набагато більшого сенсу. Лють, емоції, зневага до людського життя. Коннер прийшов по неї, а мене тут не було.

Я можу тільки припустити, що вона дізналася про нього і про те, що він зробив.

Звичайно, вона вбила б своїх власних монстрів. Моя дівчинка - ніж, жорстокий, невблаганний, прекрасний.

Ліра - емоційний вбивця, вона нападає, коли її провокують, не відчуваючи після цього жодних докорів сумління. Вона - нападник із дротом, крихкий і смертоносний, як бомби. Щойно ви висмикуєте обойму, її вже не зупинити.

Це робить її небезпечною. Набагато небезпечнішою, ніж я коли-небудь був.

- Де, чорт забирай, Ліра? - бурчить Алістер. - Вона втекла?

Я оглядаю кухню, обертаючись по колу, поки не помічаю зачинені двері в комору. Тепер, коли в мене є уявлення про те, що сталося сьогодні вночі, мені не потрібно питати, де Ліра.

- Ви троє можете позбутися тіла? - я закочую рукава до ліктів і йду до комори.

- Так, - відповідає мені Сайлас, і я киваю в мовчазній подяці.

Я приблизно уявляю, що знайду по той бік цих дверей, але все одно не думаю, що готовий до цього. Єдиної лампочки, що освітлює крихітну шафу, достатньо, щоб побачити, що лежить на підлозі.

Мій дорогий фантом.

Ліра притулилася до полиці, її руки слабо бовтаються з боків, ноги витягнуті, а обличчя позбавлене енергії. Її локони притиснуті до голови від крові. Її одяг усе ще виглядає вологим, але я помічаю кілька засохлих плям на її обличчі та руках.

Вона виглядає такою... чистою, тендітною, це ніжне, турботливе малятко. Як це можливо, щоб такий дикий звір ховався під поверхнею тіла, яке так нічого не підозрює?

Я ненавиджу світ за те, що він зробив із нею.

Доля подарувала Лірі кровоточиве серце. Прекрасним, змученим, кровоточивим серцем, яке відчуває все занадто сильно. Світ зловживав цим, поки воно не перетворилося на зброю, змусивши її стати цією версією реінкарнації смерті, щоб впоратися із занадто сильними почуттями. Її погляд жахливий.

Але невелика різанина ніколи не лякала мене. Ніщо в Лірі Еббот ніколи не змушувало мене боятися її.

Вона не рухається, коли я входжу, присідає так, щоб бачити мої очі. У її порожньому погляді немає ні виразу, ні впізнавання. Просто повна бездушність, загублена у власному розумі. Замкнена в забутому місці всередині себе.

Шафа.

Місце, де вона відгороджується від світу.

Але вона обіцяла мені, клялася, що я ніколи не буду замкнений. Вона завжди триматиме мене всередині, незалежно від того, як сильно їй потрібно було зникнути. Я проводжу язиком по передній поверхні зубів і обережно простягаю руку.

- Ліро, крихітко, - муркочу я, голос м'який, як мед. - Поглянь на мене.

Мої пальці торкаються її щоки, і це схоже на увімкнення вимикача. Вона кліпає, її затуманені очі рухаються, поки не знаходять мої власні. Я дозволяю їй дивитися, дозволяю їй побачити, що я тут і це реально.

- Ось вона, - хвалю я, посміхаючись краєчком губ. - Ласкаво просимо назад у світ живих, дорогенька, - моя рука лягає на її шию, дозволяючи їй упасти в неї. - Давай приведемо тебе до ладу.

Вона лежить мертвим вантажем у моїй хватці, коли моя друга рука прогинається під нею, піднімаючи її тіло, поки я не притискаю її до своїх грудей. Я дозволяю собі бути тим, на що вона може спертися, тим почуттям, якому вона може довіряти. Її жорстке, нерухоме тіло занурюється в мене. Якби не її очі, я б подумав, що вона мертва.

Я відгороджую її від сцени на кухні, проходячи через іншу частину будинку, рахуючи легкі злети й падіння її грудей. Ми тихо піднімаємося сходами, звертаємо в коридор і заходимо в її ванну.

Я давно обіцяв собі, що закінчив прибирати чужий безлад.

І все ж я годинами стою в її ванній і купаю її. Я відтираю її тіло такими ніжними рухами, що ледь упізнаю власні руки. "Т", яку я вирізав на її шкірі, червона, на ранніх стадіях загоєння, і вона носить її як сон. Я мию її волосся, поки вода не стане прозорою. Я витираю її насухо й одягаю, і все це в повній тиші, поки не розумію...

Я закінчив прибирати за всіма, крім Ліри.

Вона - виняток у всіх відношеннях. Усе, ким я себе вважав, не стосується того, ким я є з нею.

Ліра ледь може всидіти в ліжку, поки я розчісую їй волосся, а коли я закінчую, вона валиться на простирадла, зариваючись обличчям у подушку, коли втома остаточно опановує її розум.

Її занепокоєння про те, що я забуду, хто я є з нею, не має сенсу. Не тоді, коли я знаю, що завжди повертатимуся до неї. Я завжди повинен був стати тим, ким я є з нею.

Ми - дві половинки однієї діри. Дві покалічені людини, які намагаються знайти розраду в усій цій темряві, яка нам дісталася. Довгі роки я мріяв ніколи не зустріти її. Щоб ніч, коли ми зустрілися, була стерта і забута.

Але тепер усе, що має значення, це дівчина в шафі і жінка, яка вийшла з неї живою. Я хотів би зробити більше, щоб врятувати її матір хоча б для того, щоб подякувати їй.

За те, що вона створила єдину людину на Землі, без якої я не можу жити.

Я хотів би зупинити свого батька хоча б для того, щоб сказати Фібі Еббот, що її дочка більше ніколи не буде самотня. Що незалежно від того, який кінець ми зустрінемо, у неї завжди буду я.

У житті й у смерті.

- Н-не треба..., - бурмоче вона в дрімоті.

Я дивлюся вниз на неї, віддаючи все, що я є, цій крихітній, вбивчій жінці в цьому ліжку.

Болісно, цілком її.

І хоча я не знаю, що вона хоче сказати, я все одно відповідаю: - Не буду.

Багаття шипить у ночі, горить високо і тріщить, обвуглюючи те, що залишилося від Коннера Годфрі.

Залишити Ліру відпочивати було на краще, і, хоча я перебуваю зовні, мені неприємна думка про те, що вона прокинеться, а мене не буде поруч. Тим не менш, потрібно було зробити сміховинну кількість прибирання.

Ніхто більше не зможе звинуватити її в ніжності.

Ми витягли тіло на вулицю і разом спробували навести лад у будинку. Погана новина - я повинен сказати Лірі, що її хвилинна лють призвела до того, що ми переробимо всю її кухню.

Хороша новина - у мене таке відчуття, що скоро ми покинемо її будиночок у лісі й переїдемо в маєток.

- Гало існує з часів прадіда Стівена, - кричить Алістер ліворуч від мене, стоячи поруч із відкритим вогнем і перегортаючи сторінки залишеного Годфрі щоденника. - Сінклери почали це, щоб, цитую, - помститися дочкам і сестрам сімей-засновників. Вони побудували свої статки на цьому лайні.

Я на ногах уже майже двадцять сім годин, і жодного разу не відчув втоми. Досі, поки мій адреналін не впав, а вага сьогоднішнього дня не стала реальністю.

Ще одне тіло, яке потрібно поховати, ще один секрет, який потрібно забрати з собою.

- Усі ці невинні дівчата через ревнощі? Схоже, сука - це риса, з якою народжуються всі Сінклери, - бурчить Рук, сидячи в кріслі на галявині навпроти мене, нас розділяють палаючі дрова.

З його губ звисає сигарета, толстовка насунута на очі. Втома відчутна - ми всі її відчуваємо. Можливо, тому що минуло так багато часу відтоді, як ми відчували, що можемо справді відпочити.

- Тут є все. Участь Джеймса Віттакера, Френка, Грега, їхні плани в коледжі. Мотив. Я маю на увазі, Годфрі був хворим виродком, але це? - Алістер похитує книгу в руках. - Це золото.

Вогонь реве у відповідь, вугілля розлітається за вітром.

- Достатньо, щоб поховати Стівена? - запитую я, дивлячись у полум'я.

- І ще трохи.

Ми занурюємося в реальність, що це, наша помста, нарешті може бути...

- Усе скінчено, - каже Сайлас праворуч від мене, засунувши руки в кишені. - Таке відчуття, що все нарешті закінчилося.

- Одетта Маршалл не вірить жодному нашому слову, - кажу я, не в силах побороти свій скептицизм. Нічого доброго ніколи не залишається, не в цій групі.

- Тетч, - кличе Рук, випускаючи цівку диму. - На двадцять хвилин я хочу прикинутися, що все закінчилося, добре? Навіть якщо це не так, навіть якщо це всього лише двадцять хвилин, протягом яких я буду думати про всі способи, якими я збираюся спокійно трахнути свою дівчину і відвезти її далеко, далеко звідси. Так що, будь ласка, просто... заткнися.

Я фиркнув в унісон із хихиканням Алістера. У мене таке відчуття, що ми обидва йшли в одному напрямку, але тільки цього разу ми підкоримося бажанню Рука.

Ми в кінці. У двох дюймах від фінішної межі.

І кожен із нас занурюється в тишу, намагаючись підготуватися до того, що це може означати для майбутнього.

Ми перетравлюємо два роки болю.

Ми приймаємо той факт, що Стівен Сінклер і Гало не будуть займати наші думки кожну секунду дня. Ми маємо справу з суворою реальністю: примари, яких ми створили, залишаться з нами на все життя, але кров із часом змиється з наших рук.

Ми переносимося в місце, яке відображає цей момент часу.

Коли ми щойно закінчили школу, і світ був неосяжний. Можливості того, ким нам належало стати, були безмежними, і кожен із нас був готовий рухатися далі від цього міста і чорної смуги, яку воно нам влаштувало.

Смерть Розі поставила нас на паузу, і сьогодні, в цей момент, ми б знову натиснули "Продовжити".

Але тепер ми інші. Змінилися.

Ми більше ніколи не будемо тими людьми, якими були колись.

Наші цілі та мрії змінилися, їх змінили впливи, яких ми ніколи не очікували. Ми живемо в сьогоденні, яке ніколи б не уявили собі два роки тому.

Алістер ніколи не зможе повернутися до того мстивого, скривдженого хлопця, яким він був раніше. Не тоді, коли Браяр поруч, щоб постійно нагадувати йому про всі речі в цьому світі, якими він може бути, і жодна з них не є злістю. Рук був поранений раніше, і цей рік зцілив його так, як він сам ніколи б не зміг. Він би втік від свого болю. А тепер, завдяки Сейдж, він зміг поглянути їй в обличчя.

А я, ну, я не був повністю впевнений у тому, що робитиму після випускного. Я знав, що хочу вивчати медицину десь далеко від Пондероз Спрінгс. Тільки тому, що я відмовлявся приймати себе таким, яким я є.

А зараз? Мені все одно, де я опинюся. Лише б дорогий Фантом був зі мною. Я хочу провести поруч із нею ціле життя, а я й так витратив занадто багато нашого часу даремно.

- Дякую, - Сайлас промовляє над вогнем, довго дивиться на кожного з нас, перш ніж продовжити. - За те, що ви залишилися. За те, що поставили свої життя на паузу і на кін.

- Завжди, - Рук відповідає негайно.

- Не варто подяки, - Алістер, завжди такий скромний.

Тривалий час я заперечував, що кожен із них означає для мене. Я опирався думці про те, що мені потрібен хтось, крім мене самого. Мені подобалося відгороджуватися від усього світу, якщо це означало, що мені не доведеться підходити близько. Я різав, різав і робив тих, хто намагався підібратися, осколками шрапнелі, яку мій батько залишив у моїй шкірі.

Але я знав, можливо, навіть відтоді, як ми зустрілися один з одним усі ці роки тому, я знав.

ДНК не робила мене вбивцею.

І вона не визначає, хто моя сім'я.

- Хто ще міг би захистити вас трьох, якби я не ошивався поблизу? - я піднімаю брову, шокуючи їх. Я не дуже відомий тим, що тепло реагую на подібні ситуації.

- Я просто знаю, що Розмарі так до біса злиться, що втратила можливість, щоб Тетчер стала пристойною людиною, - фиркає Алістер, схрестивши руки перед грудьми, його біла футболка забруднена кров'ю.

- Я все ще застряг на людській частині, - додає Рук.

- Уяви, як Мей почувається, знаючи, що ти завжди будеш інструментом, - рявкаю я.

Ми вперше зібралися всі разом, щоб справді оплакати їх обох, посидіти в горі одне одного й усвідомити, що вони обидва значили для кожного з нас.

Тиша триває лише мить.

- Ти заріжеш мене, якщо я скажу, що Ліра мене лякає?

- Ні, - зітхання виривається з мене, коли я дивлюся на Рука. - Але вона може.

Ми зустрічали одне одного в такі темні дні, що здавалося, ніби сонця ніколи не було. Наші узи були викувані з пекельного полум'я і кривавих кісточок. Ми не кохаємо одне одного і не піклуємося одне про одного так, як світ міг би зрозуміти.

Ми знайшли одне одного в дитинстві, кожен з нас був позначений клеймом, якого ніколи не хотів, і разом ми навчилися володіти ним.

Чотири позашлюбні сини, які знайшли розраду в хаосі одне одного.

Я спостерігаю за тим, як світанок визирає з-під обрію, піднімається над вічнозеленими соснами, пробиваючись крізь туман молочно-помаранчевими променями світла. Холодне повітря, яке я вдихаю, здається майже новим.

- До Стіксу? - пропоную я.

- До Стікса, - відповідають вони луною.

Розділ 26

ТАК ЦЕ І Є КОХАННЯ?

ЛІРА

Коли я прокидаюся, у кімнаті темно.

Голова розколюється, поки очі звикають до темряви. Мені потрібно кілька хвилин, щоб відірватися від простирадла, сісти і відчути тонку пелену поту на своєму тілі.

Я почуваюся огидно, у роті пересохло.

Як довго я спала?

Дні й ночі немов змішалися, коли я встаю на тремтячі коліна. Я така слабка, все ще почуваюся втомленою, хоча щойно прокинулася. Наче я занадто довго відпочивала. Я не поспішаючи йду у ванну, не вмикаючи світла, поки приводжу себе до ладу.

Пара з душу трохи розсіює туман у голові, і я почуваюся свіжішою, кращою, ніж коли мої очі вперше відкрилися. Я закінчую чистити зуби і повертаюся до своєї кімнати з новими силами. Я надягаю пару трусів і пробігаюся руками по безлічі сорочок.

Стягнувши з вішалки одну з білих сорочок Тетчера на ґудзиках і накинувши її на плечі, я не поспішаючи застібаю її спереду, перш ніж заритися носом у рукави.

Я вдихаю, раз, два, а на третій раз, розплющивши очі, дивлюся на свої руки, і на кінчику вказівного пальця залишається глибока червона пляма. Наче я вколола палець або занурила його у фарбу.

У моєму мозку клацає вимикач, ніби хтось увімкнув електрику в моєму мозку. Повернувшись, я вибігаю зі своєї спальні в сусідню.

Останнє, що я пам'ятаю, це читання щоденника Годфрі. Усе подальше - порожнеча. Усередині мого розуму товста, чорна стіна. Я стою прямо перед нею, б'юся кулаком об твердий камінь, але вона не зрушується з місця. Що б не знаходилося за нею, воно хоче, щоб я тримався подалі.

Обережно я відчиняю двері Тетчера, сподіваючись, що він там. Як усе пройшло з його батьком? Чи все з ним гаразд? Він узагалі зміг повернутися додому до мене? Що сталося з Коннером?

Моє серце б'ється швидше з кожним питанням. Моя неясна пам'ять - єдина причина моєї паніки.

Однак, коли я виявляю, що Тетч міцно спить у своєму ліжку, це заспокоює мене настільки, що я можу перевести дух. Місячне світло падає на його оголений торс різкими смугами, проникаючи крізь жалюзі й відбиваючись від його блідої шкіри.

Його біле волосся спадає на лоб, зачіпаючи вії, і в мене виникає спокуса доторкнутися до цих безладних пасом. Цікаво, чи помітить він?

Я вже тихо підходжу до краю його ліжка й повільно опускаюся на матрац, обережно, щоб він не відчув, як ліжко зсувається під моєю вагою. Шовкові простирадла, на яких він наполіг, тануть від мого дотику.

Я повзу, поки не опиняюся поруч із ним, моя рука підтримує мою голову, а лікоть упирається в м'яку подушку. Я перебуваю досить далеко, щоб ми не торкалися одне одного, але досить близько, щоб мої пальці могли проводити по тонізованій площині його грудей.

Коли він спить ось так, він має вигляд зовсім як той хлопчик, якого я зустріла всі ці роки тому, тільки з жорсткішими рисами обличчя. Я насолоджуюся цим моментом, бо хто знає, ким він буде, коли прокинеться? Хто знає, якої шкоди завдав йому Генрі у в'язниці або які збочені, хворі фантазії він вклав у його голову?

Я знаю, Мей говорив мені, що його батько давно придушив у ньому всі м'які риси. Але я не думаю, що це правда. Я думаю, він просто став експертом у тому, як це приховувати.

Він м'який.

У тому, чого ви не очікуєте.

Він м'який вранці, щойно випивши кави, і його погляд ще сонний. Саме тоді він обирає, з яких кухлів ми питимемо каву цього дня, і якимось чином він завжди слідкує за тим, щоб вони поєднувалися один з одним. М'який, коли він готує нам вечерю, і ще більш м'який, коли анотує мої книжки.

Він не може бути ніким, крім такого.

Не тоді, коли єдине, що він коли-небудь любив, це звук, який видають чорно-білі клавіші.

Нічим іншим він бути не може.

Не тоді, коли слово "піаніно" в перекладі з італійської означає "м'який".

Він здригається від мого дотику, і я швидко відстороняюся від нього, затамувавши подих, коли він повертає голову, напружено мружачи очі. Мирна дрімота, якою він насолоджувався, зникає, і я бачу фізичні зміни на його обличчі.

Кошмар.

Йому сниться кошмар.

Я знаю, що потрібно дозволяти людям органічно прокидатися від нічних кошмарів; я чула про це багато років - я знаю це. Але з якоїсь причини мій перший інстинкт - простягнути руку і доторкнутися до його обличчя. Це колінна реакція - спробувати заспокоїти той біль, з яким він зіткнувся у своїй свідомості.

Це була помилка. Моя помилка, а не його.

Тому я не можу звинувачувати його за те, як він прокидається. Його очі відчинені, знебарвлені й засклянілі, він усе ще в пастці сну. Я не можу звинувачувати його за те, як він перевертає своє тіло, задушивши мене під собою. Я навіть не можу звинувачувати його, коли відчуваю ніж, притиснутий до моєї шиї.

Він нависає наді мною з небезпечним виразом обличчя, і я бачу, що він не до кінця усвідомлює свої дії. Мій пульс частішає, і я розширюю очі, коли ніж встромляється у вигини мого горла.

- Тетч, це я. Це всього лише сон, - зітхаю я, намагаючись дотягнутися до нього, але його коліна притискаються до моїх зап'ясть. - Ангеле, подивися на мене. Це я, це Ліра.

Я думаю, що він справді може вбити мене на цілих дві хвилини, поки туман його сну не розсіється, і його розум не наздожене його тіло. Тиск леза слабшає, і він моргає.

- Ліра? - прохрипів він, протискуючись через гравій у горлі.

Печаль проступає на його обличчі. Я ніколи раніше не бачила, щоб на його обличчі промайнула така відверта емоція. Наче жах, пережитий уві сні, повністю зняв із нього захист.

- Мені шкода, - шепоче він, відкочуючись від мене. - Мені так шкода.

Я дивлюся, як він притискається до краю ліжка, заривається головою в руки, його плечі напружені. Моє серце болить за нього, але я знаю, що не можу прибрати те, що завдає йому болю.

Користуючись нагодою, я переповзаю через ліжко, сідаю на коліна позаду нього й обхоплюю руками його талію. Я кладу підборіддя йому на плече, притискаючи його голову до своєї.

- Усе гаразд. Це був просто сон, - заспокоюю я його, знаючи, що востаннє, коли ми розмовляли про це, він був категоричний у тому, що в нього їх немає.

- Це мої спогади.

- Що?

- Мої кошмари. Це мої дитячі спогади, - зізнається він, його груди рухаються, коли він зітхає. - Я думаю, я придушив їх, і єдиний спосіб згадати їх - це коли я спав. Ось чому я не хотів іти до Генрі. Я знав, що згадаю його.

Я слухаю, як він розповідає про відвідини свого батька. Як він згадував усіх цих жінок і всі способи, якими його змушували прибирати за ними. Мої груди горять, коли він говорить про те, як бачив смерть своєї матері, як йому довелося допомагати Генрі ховати її після цього.

Я слухаю всі жахливі, жахливі речі, через які йому довелося пройти, і мені стає шкода його. Маленький хлопчик, який ніколи не заслуговував того жаху, свідком якого він став. Ніхто не повинен бути змушений ставати монстром, щоб вижити.

- Я вбила Коннера, чи не так?

Це єдиний варіант, який має сенс. Тетчер був у в'язниці, і я знаю, що Годфрі з'являвся в хатині. Я не створила це у своїй уяві. Невже я теж стала монстром, щоб вижити?

- Так, маленька міс Смерть. Це так, - він знову нахиляється до мене, повертаючи голову так, що перенісся треться об мою щоку. - Ти пам'ятаєш це?

Я хитаю головою.

- Ні. Усе в тумані. Я не знаю, як я опинилася у своєму ліжку і як довго я спала. Усе померкло після того, як я знайшла його у вітальні.

- Іноді, я думаю, ми проходимо через такі жахливі речі, що наш мозок робить усе можливе, щоб захистити нас від повторного переживання, - його губи торкаються моєї шкіри. - Ти хочеш, щоб я розповів тобі, що я бачив?

- Так, - Я опускаю голову в улоговинку на його шиї. - Але не сьогодні.

Я цілую його плече, міцно притискаюся до нього і вдихаю його запах. Сьогодні ввечері я просто хочу бути з ним. Я не хочу думати або турбуватися про те, що станеться, коли ми покинемо цю кімнату.

Тут він мій, а я його.

Кінець.

Тут ми будемо жити довго і щасливо.

- Можу я поставити тобі запитання, Ліро?

Я киваю, відсторонюючись, щоб він міг повернути своє тіло обличчям до мене. Мої брови хмуряться, я стурбована. Тетчер завжди впевнений у собі; він не ставить запитань. Він просто робить.

Але я можу сказати, що все, що він хоче сказати, змушує його почуватися ніяково.

- Я... - він зупиняється, його горло рухається, поки він підбирає слова. - Я іноді відчуваю речі, я думаю. Це фізичні реакції на певні ситуації, але я ніколи не можу їх визначити.

Його так довго привчали до цього, що він навіть не може визначити, що таке його емоції. Тетчер прожив більшу частину свого життя, вбиваючи і відгороджуючись від почуттів - звісно, він не знає, на що вони схожі.

- Добре, тоді скажи мені, що вони для тебе означають.

Глибока V-подібна складка на його лобі.

- Що ти маєш на увазі?

Я прикушую внутрішню сторону щоки, щоб не посміхнутися. Трохи кумедно, що цей всезнайка так розгубився.

- Коли ти прокинувся від свого сну і зрозумів, що це я під тобою. На що це було схоже?

Він бере один із моїх локонів, проводить пальцем по пасму і злегка потягує.

- Це було волого. Слизько, як краплі дощу на одязі, - відверто відповідає він.

- Смуток, печаль, розпач, - кажу я йому, намагаючись згадати, які почуття вони викликають у мене. - Це залежить від того, наскільки сильний дощ. Дай мені ще одну.

- Шипіння. Бульбашки, що плавають у моєму животі. Я відчув це, коли ти подарував мені цифрове піаніно. Це постійне шипіння.

Я посміхаюся, широко і яскраво.

- Щастя.

Ми робимо це, туди-сюди, деякий час. Він пояснює, що таке кожне з цих почуттів, а я намагаюся їх визначити. Ми розмовляємо годинами, багаторазово переміщаючись по ліжку. У якийсь момент його голова опиняється у мене на колінах, а пізніше я притуляюся до стіни, поки він розтирає мені ноги.

Ми ковзаємо і пливемо, заповнюючи прогалини в наших стосунках. Усі ті дрібниці, про які ніхто не думає, але які в підсумку виявляються найважливішими. Якби я могла, я б залишилася тут назавжди, з ним, ось так.

У якийсь момент він опиняється на мені, його велике тіло розсовує мої ноги, голова впирається в мої груди, поки я масажую його шкіру голови. Це повільний розвиток, як наші руки починають блукати, а тіла стають живими, доки його руки не обхоплюють мої щоки, притискаючи мене до себе, а потім він цілує мене. Я занурююся в те, як його рот рухається разом із моїм. Я штовхаюся в нього, прагнучи відчути його смак. Він стогне на моїх губах, відсторонюючись, щоб пробурмотіти кілька слів.

Його руки прослизають під мою сорочку - ну, технічно, - і я відчуваю, як його долоні проходять по моїх ребрах, рухаючись вгору. Наші язики - відчайдушні коханці, що пестять, перекочуються, танцюють. Я стогну, коли він влаштовується між моїх ніг, гладкий матеріал його боксерів треться об мої стегна.

Мої руки тягнуться до його плечей, ще більше притягуючи його до себе. Я хочу, щоб він притиснувся до мене всією своєю вагою, втиснувся в мене, злився воєдино так, щоб не залишилося жодного незайманого куточка, сплутався, як плющ.

Великі руки обхоплюють мої груди, пальці щипають чутливі соски. Він штовхається в мене стегнами, розтираючи опуклість своїх боксерів об мої шовкові трусики. Я вже мокра від збентеження, забруднивши спідню білизну своїм збудженням.

Він рознімає наші роти, опускає голову вниз, щоб прикусити тканину сорочки, чіпляється за мій сосок і смикає його. Я хникаю, натискаючи на його зуби.

- Я хочу, щоб ти змусив мене стікати кров'ю.

Слова ширяють у повітрі й нагрівають мою шкіру. Я злизую його смак зі своїх губ.

- Зроби мене своїм, - він повертається між моїх стегон, голівка його члена торкається мого клітора. Тертя від нашого одягу посилює задоволення. - Я хочу бути твоїм.

Моє залежне, одержиме грьобане серце ридає від радості. Тепло поширюється моїми грудьми, як від внутрішнього феєрверку. Є щось таке в тому, щоб належати комусь. Повністю, цілком і повністю.

Я належала Тетчеру роками. Здається, що все своє життя.

Але я ніколи не знала, як це - належати іншій людині. Дивитися на них і знати, що вони хочуть, щоб ти на них претендував. Щоб увесь світ визнав, що ти - частина його.

Вигравірувана літера Т на моїй спині поколює, бажаючи, щоб я відповіла тим самим.

Моя рука намацує ніж, що лежить поруч зі мною, і стискає його в міцному кулаці. Ця зброя символізує насильство і кровопролиття, але в цій кімнаті, між нами, це набагато більше, ніж це. Це спосіб, яким ми прокладаємо шлях до душі одне одного, вирізаючи одне для одного місця в нашій кровоносній системі.

- Ти впевнений? - запитую я, проводячи краєм металу по його грудях.

- Мені потрібне постійне нагадування про те, хто мій дім, - він притискається переніссям до мого носа, підтримуючи себе руками. - Я хочу дивитися на твій знак щодня, щоб ніколи не забувати про ті частини мене, які завжди належали тобі, дорогий фантом.

Сльози щастя печуть мої очі, почуття завершеності оселяється в моїх кістках, коли я прикладаю кінчик ножа до його правої грудини. З максимальною точністю, на яку я здатна, я вгризаюся в його шкіру, вирізаючи першу літеру мого імені.

Я тільки почала, коли його рука обвивається навколо мого зап'ястя, змушуючи мене зробити паузу. Я вже збираюся запитати, чи все з ним гаразд, коли він вимовляє.

- Вістря клинка. Я відчуваю це, коли торкаюся до тебе. Коли я поруч із тобою, це як свіжі порізи. Болісно в тому сенсі, якого я жадаю, - бурмоче він. - Що це?

Мої груди розширюються, і я стискаю губи разом. Я знаю, що це означає для мене. Я знаю цю емоцію так добре, що здається, ніби я народилася, щоб відчути її. Але я боюся того, що це означає для нього.

- Я...

- Скажи мені, - закликає він. - Що це для тебе?

- Любов, - я кажу це на видиху. - Ось що таке любов для мене. Воно пече, завдає болю, тому що воно справжнє, і ти боїшся його втратити. Але воно залишається з тобою. Вона залишає шрами.

Він киває, прикушуючи нижню губу, а я затримую дихання.

Я чекаю, що він відсторониться, але замість цього він відпускає мою руку.

- Продовжуй, - він спонукає мене продовжувати.

- Це боляче?

- У мене є дещо, щоб відволіктися від болю, - він похмуро посміхається.

Я відчуваю, як його пальці опускаються між моїх стегон, проникають у мою кицьку через трусики, хапають мій клітор і спрямовують свою увагу туди. По мені пробігають цівки тепла, і я стискаю стегна навколо нього.

Я зітхаю, моя хватка на ножі трохи слабшає.

- Намагаєшся зосередитися, кохана? - він усміхається, вимовляючи ці слова. - Це назавжди, ти ж знаєш. Не зіпсуй його.

Мої зуби скрегочуть, коли я зосереджуюся, вганяючи ніж у його плоть, достатньо глибоко, щоб залишити шрам. Кров капає на його білу сорочку, в яку я одягнена, і тепло від неї зігріває мою шкіру.

Він повністю зсуває мої трусики вбік. З мене виривається пхикання, коли його пальці занурюються в мій вологий вхід. Його пальці повільно ковзають вгору і вниз по моїй щілині, а великий палець все ще жорстоко тре мій клітор.

Моїм тілом розливається жар, коли його пальці працюють у мені, і я не можу нічого вдіяти із собою, але не можу стриматися, щоб не накинутися на його пальці. Я дозволяю йому трахати мене рукою, відчуваючи, як він сильніше притискається до цього губчастого місця глибоко всередині мене.

Насилу утримуючи очі відкритими, я видихнула, подивившись на букву, кинула ніж на ліжко, і надряпане "S" назавжди залишилося на його грудях. Воно ніколи не піде. Це назавжди залишиться з ним. Потоки червоного кольору заливають мене, поки він продовжує працювати наді мною.

Я плачу від інтенсивності, насолода пронизує мене наскрізь. У той момент, коли знайоме відчуття наростає в моєму животі, Тетчер зупиняється і витягує з мене свої пальці.

Він дивиться на літеру, що кровоточить, проводить пальцем по цівці крові й підносить його до мого рота.

- Спробуй, як добре почувається твоє клеймо, - наказує він, притискаючись до шва моїх губ. Я беру його палець до рота, проводжу язиком навколо і очищаю його, дозволяючи металевому смаку вторгнутися в мої почуття.

Коли я закінчую, він занурює голову у виїмку на моїй шиї та плечі, вбираючи кожен звук, який я видаю, як зголодніла людина, що отримала свою першу за десятиліття їжу. Його язик проводить довгу смугу по моєму горлу, перш ніж його зуби впиваються в мою шкіру.

- Я хочу тебе, - дихаю я, мої руки занурюються в його волосся, штовхаю свої стегна вгору, щоб довести його до кінця. - Будь ласка.

- Ти так солодко благаєш, - пробурмотів він, притискаючись до моєї шкіри, не поспішаючи відсторонятися від мене.

Я підводжуся на ліктях, волосся падає перед моїм обличчям. Я здуваю кілька клаптиків з очей і дивлюся, як Тетчер знімає свої боксери, перш ніж стати переді мною на коліна. Смуги червоного кольору проходять по борознах його преса, біле волосся падає вперед, м'язи підтягнуті й напружені.

Занепалий бог, мармурова статуя. Руйнівно чудовий.

Навіть його член гарний, дві великі вени з кожного боку ведуть до кінчика, що випирає, товстого і твердого. Мої внутрішні стінки стискаються, бажаючи відчути його.

Я різко вдихаю, коли він обхоплює рукою підставу свого стовбура, потягуючи його від кореня до кінчика, поки перлина сперми не падає з голівки і не потрапляє на мою розкриту кицьку.

Він спрямовує себе до мого входу, вдавлюється в мій тугий отвір, а потім відступає назад. Він дражнить мене, здається, кілька годин, занурюючись у мене на кілька дюймів, перш ніж повністю вийти.

- Подивися на свою нужденну пізду, що плаче за мною, дорогий фантом.

- Тетчер, будь ласка, - благаю я, мій живіт так сильно стискається, так хочеться відчути знайому повноту, яку він дає.

Зглянувшись наді мною, він вводить свій член у мій тугий канал на всю довжину. Моя спина вигинається дугою, поколююче почуття охоплює мене, коли він занурюється в мене до упору.

- Мені подобається, як ти приймаєш мій член, кохана, - шипить він крізь зціплені зуби. - Я міг би жити всередині цієї тугої кицьки.

- Тоді зроби це, - я хмикаю в задній частині мого горла.

- Не спокушай мене, блядь, - він закінчує свою пропозицію каральним поштовхом. - Ти думаєш, я не буду? Що я не замкну тебе в цій кімнаті на кілька днів? Годувати тебе тільки моїм членом? Змушу тебе пити мою сперму?

Тетчер підносить одну руку до мого горла, жадібно стискаючи його, і згинається в талії, щоб прикусити мою нижню губу, засмоктуючи її в рот.

Моя кицька видає вологі чмокаючі звуки, коли він виривається і знову входить у мене. Він розгойдує стегнами, впиваючись у мене так, що мої очі закочуються до потилиці.

Усе гаряче й боляче, коли він трахає мене. Мої стегна зустрічають його кожен поштовх, я відчуваю його в своєму животі, коли він занурюється в мене, немов це єдине, що він повинен був зробити.

Я впиваюся нігтями в його спину, закликаючи його трахати мене швидше.

Екстаз пронизує мене, коли кінчик його члена торкається моєї точки G. Я стискаю пальці ніг, видаючи гортанний стогін, досить гучний, щоб затремтіли шибки.

- Ось це крапка, чи не так, красуне? - бурчить він, його дихання збивається. - Скажи мені, як добре я змушую цю пизду відчувати себе.

Я невпевнено киваю головою, задихаючись від слів.

- Так добре, так до біса добре, ангеле.

Я скрикую, коли він починає рухатися швидше, широкі й м'язисті стегна дають достатньо засобів, щоб продовжувати так ще невідомо скільки. Він вбивається в мене так сильно, що я чую тільки, як наша шкіра шльопається одна об одну, а одна з його рук пестить мою дупу, штовхаючи мене в його стегна.

Я відчуваю наближення оргазму. Занадто туга спіраль у моєму животі не витримає довго.

- Я відчуваю, як твоя кицька благає мій член скінчити, - простогнав Тетчер. - Ця туга, жалюгідна пизда волає до мого гарячого насіння. Ти хочеш, щоб я наповнив тебе, чи не так?

Я киваю головою, а може, й ні. Я не можу сказати, бо я настільки загублена в насолоді, що не можу зосередитися ні на чому, окрім як на тому, що моє тіло смикається, коли він входить у мене. Мої стіни стискаються навколо нього, брови насуплені, серцебиття частішає від близькості, пристрасті, яка тріщить між нами.

- Тетчер! - кричу я у вологе повітря, мої пальці впиваються в його. Всепоглинаючий жар вривається в моє тіло, як лісова пожежа в суху траву. З моїх грудей виривається переривчастий крик, а пальці ніг підгинаються.

- Блядь, - стогне він, коли я стискаюся навколо нього, хапаючись за стегна, із силою вдавлюючи моє тіло в його тіло, поки він входить у мене.

Моя голова падає назад, і я дозволяю йому використовувати моє тіло для свого задоволення. Його тіло нависає над моїм, його зуби впиваються в моє горло досить сильно, щоб залишити темний синяк.

Він збивається з ритму, стає дедалі швидшим, дедалі більш потребуючим.

- Чорт, я зараз кінчу, крихітко. Я...

Мої пальці чіпляються за його волосся, притягуючи його голову вгору, щоб я могла скріпити наші роти разом, задушити його поцілунком, а мої стегна насуваються на його, коли він напружується.

Гучний стогін стрясає мене, коли він виливається в мене, покриваючи мої нутрощі своїм теплим виділенням, продовжуючи вливати в мене свій потік болісно повільними поштовхами.

Наші чола зустрілися, і ми дивимося одне на одного, роблячи переривчасті вдихи, від яких його скульптурні груди різко здіймаються й опускаються. Я дозволяю біцепсам Тетчера притиснути мене до його грудей, намагаючись перевести подих.

Якщо він ніколи не скаже, що кохає мене, я змирюся з цим. Мені не потрібні слова, щоб зрозуміти, що Тетчер піклується про мене. Це дріб'язкове слово порівняно з тими межами, які ми готові переступити одне заради одного.

Мені не потрібне слово, коли воно справжнє.

Він мій покровитель, мій захисник. Зв'язок, який ніколи не покине мене і не перерветься, як би його не перевіряли. Це любов, яка залишається зі мною в тихі ночі, коли я замкнена у своїй голові.

Мені ніколи не потрібно було робити себе зручною для Тетчера. Мені ніколи не доводилося стримувати себе або бути меншою. Мені ніколи не потрібно було робити себе легшою для кохання.

Він завжди проковтував мене цілком і смакував кожен шматочок.

Розділ 27

ПРИВІТ, ОФІЦЕРЕ

ТЕТЧЕР

Я відчув, як напружилися їхні хребти, коли я увійшов.

Сріблястий звук дзвіночка над дверима сповістив про моє прибуття, і всі відвідувачі місцевого кафе звернули на мене свою увагу.

Спочатку це була просто цікавість - хто ж цей новий клієнт, який увійшов у "Viva Coffee" на розі Головної вулиці. Тільки коли вони зрозуміли, хто це, їхні короткі погляди перетворилися на відверті пильні.

Їхній страх був очевидний.

Вони фізично відштовхувалися, коли я проходив далі у відреставроване кафе промислового вигляду. Плечі згорбилися, щоб приховати обличчя, а мій коханий - батько, який притискав свою дружину трохи ближче до себе.

Мене навіть не заарештували, але в суді громадської думки я вважаюся винним з дев'яти років.

Можливо, урок Ліри "Емоції 101" змінив моє ставлення до близьких людей, але це не скасовує того, як приємно лякати городян. Вони вигнали мене, відвернулися від мене в дитинстві. Я хочу, щоб вони боялися мене як дорослого. Я хочу, щоб вони боялися переступати через мене.

Вони не заслуговують на моє нове зростання, яке Ліра посадила й обережно поливає.

Це вони з самого початку перетворили Хлопчиків-с-пальчиків на лиходіїв. Ми просто вирішили, що замість того, щоб намагатися їх переконати, ми будемо грати роль, яку вони для нас придумали. Ми влаштували їм анархію; ми тероризували їх; ми активно бунтували. Я думаю, якщо вже на те пішло, ми дали жителям Пондероз Спрінгс один дуже важливий урок.

Не створюйте монстрів, з якими ви не в змозі впоратися.

Два пальці віджимають рукав мого костюма вгору, рівно настільки, щоб показати годинник. Моя гостя спізнюється. Поправка - вона хоче, щоб я думав, що вона спізнюється. Моє сьогоднішнє побачення десь тут, разом із шістьма іншими офіцерами під прикриттям, яких я вже помітив.

Я відкидаюся на спинку стільця, підношу до губ маленьку білу чашку і роблю ковток еспресо. Насичений, гіркий смак обдає мій язик, поки я дивлюся на стіну вікон ліворуч від мене, дощ б'є по склу.

Минає ще десять чи близько того хвилин, перш ніж я чую клацання її підборів, щось жіночне, що нагадує чоловікам у її сфері, що це більше не світ хлопчиків.

Вона проходить повз мене, стілець скрипить по підлозі, коли вона відсуває його від круглого столу, а потім граціозно сідає. Я ставлю свою каву, схрещую одну ногу на коліні й відкидаюся на металеве сидіння.

- Тетчер Пірсон, - вона самовдоволена, надмірно впевнена, що все піде за її сценарієм.

- Одетт Маршалл, - відповідаю я, зберігаючи пасивний вираз обличчя.

Я джентльмен - мені не подобається руйнувати надії та мрії леді. Принаймні, не одразу. Я дозволю їй ще трохи насолодитися своєю близькою перемогою.

- Ви маєте жахливо гарний вигляд для людини в перегонах, - вона повторює мою позу, світле волосся колишеться під час руху.

- Зачарований, - я обдаровую її натягнутою посмішкою. - Але будьте обережні. Я тепер чоловік, а вона не вміє ділитися.

Саме з цієї причини я попросив Сайласа розважати Ліру, поки я зустрічався з детективом. Вона власниця, і, хоча я більш ніж здатний захистити себе, це ніколи не йде на користь людям, які намагаються прийти за мною.

Днями Алістер пожартував, що мені, можливо, доведеться купити повідець для королеви-вбивці, інакше я проведу залишок життя, позбуваючись трупів.

Я тільки посміхнувся, бо знав, що буду вічно ховати трупи, якщо вона цього хоче. Якщо це те, що їй потрібно.

- Твоя маленька подружка не дуже зрадіє, коли побачить, що я забрала тебе до себе.

- Вона впевнена в моєму поверненні.

Одетта робить глибокий вдих, нахиляється вперед до столу, спираючись на руки. Уїдливі, котячі очі дивляться в мої; зараз вона більше схожа на фатальну жінку, ніж на детектива. Я підозрюю, що якби вона захотіла, то в мене в грудях була б ціла обойма.

Я змусив їх виглядати досить нерозумно, ганяючись за мною останні кілька місяців.

- Ви оточені, Тетчер, - вона не поспішає з кожним словом, ніби я не розумію серйозності свого становища. - Я зустрілася з тобою з цікавості, щоб вислухати твою версію, перш ніж вони кинуть твою дупу в камеру смертників.

Я посміхаюся, проводячи пальцем по обідку кавової чашки.

- Ви хочете почути, чому я попросив про зустріч із вами?

Протягом кількох секунд я думаю, що вона може перестрибнути через стіл і задушити мене. Ми з нею дуже різні особистості, але ми обидва занадто самовпевнені для власного блага.

- Якщо справа не у вбивствах, то, думаю, ми закінчили.

- У мене є дещо для тебе, - моя усмішка переростає в оскал. - Прощальний, прощальний подарунок.

Вона насміхається, хитаючи головою.

- Ти справді думаєш, що підеш звідси, чи не так?

- Ні, - сухо відповідаю я, нахиляючись вперед і зчіплюючи пальці на столі переді мною. - Я знаю, що піду.

- Що заважає мені заарештувати тебе просто зараз?

Я знаю, що вона прийшла сюди, думаючи, що отримає свого злочинця, і вона отримає - тільки не того, якого вона передбачала. У мене немає бажання потрапити до в'язниці, і якщо так сталося, що вона не повірила інформації, яку я збираюся їй повідомити, у Рука вже готовий план Б.

- Крім моєї невинуватості? - докоряю я. Ну, це часткова невинність, але це просто семантика. Вона прийшла по вбивцю-наслідувача, і я тут, щоб дати їй його. - Ви не ідіотка, Одетт. І з якоїсь причини я вірю, що ви щиро хочете допомогти.

Я лізу в ліву кишеню піджака, дістаю пошарпаний щоденник Годфрі і папку, яку зібрав Сайлас. Я простягаю обидва ці документи через стіл у її бік - мирне підношення, заповнене іменами, написаними кров'ю.

Вона тупо дивиться на них, не рухаючись.

- У цьому журналі ви знайдете все, що вам потрібно щодо особи вашого вбивці. Імена жертв за кілька років - він тільки недавно почав захоплюватися наслідуванням. Імітатор убивав задовго до цього.

Я вражений тим, як добре вона приховує свою реакцію, зберігаючи пасивний вираз обличчя, коли вона бере папку до рук, неуважно перегортаючи аркуші, її щелепа стиснута.

- Що ж це за файли?

- Я мало не забув найцікавіше, - я постукую по столу вказівним пальцем. - Вам приписують знищення десятиліттями існуючої мережі секс-торгівлі, пов'язаної з організованою злочинністю. Приготуйтеся до того, що вас покажуть у новинах, можливо, навіть напишуть книгу. Ви станете дуже знаменитою, міс Маршалл.

Ми дивимося один на одного, двоє людей, змушені стати ворогами тільки тому, що ми обидва опинилися на протилежних сторонах. Одетт проживає своє життя в чорно-білих тонах, правильних і неправильних. Це той шлях, якого намагаються дотримуватися всі ті, хто перебуває на правильному боці закону.

Але насправді все не так просто.

Ніщо ніколи не буває таким однозначним.

- То ти просто віддаєш їх добровільно? Не збираєшся привласнити собі заслугу за це відкриття? - вона кладе папки назад на стіл, скрегочучи зубами, щоб не сказати те, що їй хочеться.

Вона бореться за те, щоб зберегти перевагу, не розуміючи, що в неї її ніколи й не було.

- Правосуддя важливе для вас. Ось чому ви носите намисто Святого Михайла, - я показую на золотий ланцюжок, захований під піджаком. - Незважаючи на те, що ви не релігійні, не кажучи вже про католиків. Ви станете героєм, який потрібен цій історії.

Шок читається на її обличчі ясно як день, і я бачу, як її пальці смикаються, щоб потягнутися до прикраси на шиї, але вона утримується, прикушуючи внутрішню сторону щоки, перш ніж голосно смоктати зуби.

- Гадаю, тобі нецікаво грати хорошого хлопця? Героя? - огризається вона.

Я сміюся, холодно і відсторонено.

- Ні, коли сірий колір мені так личить.

Костюм, зшитий по моїй фігурі, від Brioni, і відтінок насправді сталевий сірий, але я ніколи не можу упустити можливість бути сатириком. Це все частина мого гедоністичного шарму.

- Чому я повинна тобі довіряти? - вона піднімає брову, і я розумію, що вона чекає від мене брехні.

- О, не варто, - я хитаю головою, лізу в кишеню штанів і дістаю тонкий аркуш білого паперу. - Це моя адреса. Я скоро переїду назад у маєток. Якщо щось у цих файлах не сходиться, і ви все ще вірите, що я ваш убивця, тоді ви знаєте, де мене знайти.

Я остання людина, якій Одетт має довіряти. Але я знаю, що вона досить допитлива, щоб захотіти зазирнути в ті файли, які лежать перед нею. Вона дозволить мені піти звідси, подобається їй це чи ні.

Ми робимо це тільки заради Розмарі, заради нашої свободи. Це не змінює того, ким я є або що я роблю час від часу.

Зрештою, може я й не Імітатор, але я вбивця.

Ми обидва назавжди залишимося по різні боки закону. Це лише перемир'я у війні, що триває між нами. Коротке перемир'я заради загиблого друга і виживання дівчат у цьому місті.

Я дозволяю їй ще мить дивитися на мене, перш ніж піднятися на ноги. Я відчуваю, як усі в кав'ярні незграбно напружилися, і клієнти, і поліцейські, чекаючи її команди.

Я не поспішаючи застібаю ґудзик на передній частині свого костюма, тягнуся в кишеню і відкриваю гаманець. Я гортаю кілька великих купюр, перш ніж кинути їх на стіл.

- Ти серйозно підкуповуєш офіцера на публіці?

- Не ображай мене, детективе. Це було б набагато більше, якби це було так, - я клацаю язиком. - Це за твою каву, а також за каву Герріка Найта, який дується в кутку, за машини без розпізнавальних знаків і за трьох агентів позаду нас. Насолоджуйтеся.

У повітрі з'являється легкість, коли я починаю йти, з моїх плечей знімається тягар, коли я розумію, що йду звідси і йду додому до неї. Спочатку в моїх грудях пульсує під одягом.

Я йду звідси назустріч майбутньому з Лірою. Майбутньому з жінкою, яка володіє моєю душею і люто захищає все, що залишилося від мого холодного серця. Я не знаю, який вигляд матимуть наші дні, але я знаю, що вони будуть кращими, ніж усе, що я коли-небудь міг собі уявити.

Немає ні мрії, ні мети, ні надії.

Є тільки вона.

Її мрії - мої. Її цілі - мої. Вона - моя надія.

- Незалежно від того, що в цьому, Пірсоне, - гукає мене ззаду Одетт, - я бачу тебе не востаннє.

Я насуваю на очі темні сонцезахисні окуляри й усміхаюся, озираючись через плече.

- Може бути, а може й ні, - я знизую плечима, мій тон різкий. - Але це єдиний раз, коли я поводитимуся добре.

Розділ 28

ВСЕ ДОБРЕ, ЩО ДОБРЕ ЗАКІНЧУЄТЬСЯ

ЛІРА

Три місяці потому

Я ненавиджу жити в цьому клятому будинку.

Це брехня.

Я не ненавиджу його. Я просто... засмучуюся.

Будинок, у якому мешкає Пірсон Пойнт, бездоганний. Якщо дивитися зовні, то внутрішнє оздоблення ніколи не буде справедливим. Досі важко повірити, що це місце тепер мій дім. Що всі ці високі стелі, химерний мармур і надміру екстравагантність - це те місце, де я проводжу свої дні.

Ми переробляємо більшу частину будинку, намагаючись знайти баланс між нав'язливою чистотою і еклектичним безладом. Єдине, про що нам вдалося домовитися, - це те, що ми зробимо солярій моїм робочим місцем. Саме там зараз знаходяться всі мої банки зі зразками та обладнання, а також Альві, який цілком задоволений своєю новою житлоплощею.

Але, чесно кажучи, я була б не проти жити в будиночку. Та де завгодно. Мені просто подобається прокидатися щоранку поруч із Тетчем, наші тіла - сонні, сплутані кінцівки. Коли він втомлюється, він забуває про особистий простір, і я завжди опиняюся притиснутою до його боку або лежу в нього на грудях.

Це здається нестерпним, але мене не хвилює, що немає жодної хвилини, коли ми не були б разом. Мені подобається снідати з ним, бігати вранці, обідати за межами кампусу, а потім повертатися додому. Це стало нашим новим розпорядком дня відтоді, як він повернувся до школи.

Єдине, чого я не люблю, так це втрачати лайно. У маєтку так багато місця, так багато кімнат, що я ніколи не можу встежити за чим-небудь довше трьох секунд. Включно з Тетчером.

- Де він? Де він, де... - бурмочу я. - Знайшла!

Я тріумфально піднімаю черевик у повітря, перш ніж сунути ногу в "Док Мартен". Швидко виходжу зі спальні й бігом спускаюся сходами у фойє. Ми так спізнюємося, і в мене немає часу грати в хованки з моїм хлопцем.

Тетчер зазвичай перебуває в кількох місцях, залежно від часу доби.

Вранці він у спортзалі, а вечорами зазвичай на кухні, щось готує, бо боги знають, що я спалю будинок. Останнім часом він крутиться на задньому дворі, керує будівельниками.

Ми разом вирішили переробити сад. Ми хотіли викопати і знести старі спогади і травми, які там гнили, щоб побудувати щось нове, що представляє наше майбутнє.

Проте, я ставлю на те, що він у підвалі.

Я повертаю за ріг і біжу підтюпцем коридором, поки не доходжу до потрібних дверей. Я сподіваюся, що він готовий, бо не хочу, щоб Рук і Сейдж поїхали, не попрощавшись.

Мені все ще дивно думати про це, знаючи, що всі збираються вирушити у свої власні пригоди подалі від Пондероз Спрінгс. Це сумно, але в якомусь сенсі це того варте.

Ми всі заслуговуємо на те, щоб прагнути до того, що робить нас щасливими, незалежно від того, куди це нас приведе. Я ніколи не думала, що у мене з'являться дружні стосунки, з якими буде боляче прощатися.

Я знаю, що ми, як і раніше, будемо пов'язані одне з одним, пов'язані так, як ніхто і ніколи не зможе нас розняти, але буде важко дивитися, як вони йдуть.

Мої ноги стукають сходами, коли я спускаюся ними, і я сповільнююся, коли чую звуки фортепіано.

Пісня навіює ностальгію. Вона майже неземної краси, змушуючи потойбічне відчуття самотності оселитися в моїх кістках. Течія мелодії м'яка, лоскоче мої вуха теплом.

Якимось чином вона змушує мене почуватися далекою, але не самотньою. Темні, меланхолійні ноти викликають відчуття мороку і смерті, але не настільки сумне. Це схоже на радість відродження, коли ти гребеш під хвилею, яка вкрала все твоє повітря, і виринаєш на іншому боці, щоб подихати свіжим повітрям.

Тетчер сидить спиною до мене, коли грає.

Я спостерігаю, як він у найм'якшій формі кланяється і б'ється об кожну ноту, як пальці пестять клавіші швидкими поцілунками, перебираючи відтінки білого і чорного.

Коли він грає, я слухаю.

Найчастіше він говорить те, для чого в нього немає слів. У ці моменти я чую його так ясно, ніби він шепоче мені на вухо. Немає жодних сумнівів у тому, які емоції він відчуває або про що думає. Фортепіано вимагає від Тетчера відвертості.

Це не просто його тіло, це його душа.

Коли гра закінчується, він затримується на хвилину, перш ніж заговорити зі мною. Я не знаю, як ми розуміємо, що хтось інший перебуває в кімнаті, але це так. Це маленький сигнал тривоги, який лунає, коли він входить у мій простір, і моє тіло завжди знає про нього.

- Що ти думаєш?

Я роблю останні кілька кроків, проходжу і сідаю на лавку поруч із ним. Ми сидимо обличчям у різні боки, але повертаємо наші тіла так, щоб бачити одне одного.

- Це переслідує, - кажу я йому, милуючись лініями і вигинами його красивого обличчя, коли він дивиться на мене.

Його великий палець тягнеться вгору, торкаючись моєї нижньої губи, а потім переходить на щоку.

- Так і має бути, - він киває. - Вона твоя.

Мої груди розширюються. Я навіть не знала, що він працював над цим.

Коли я переїхала і зайнялася пошуками, природно, я знайшла його колекцію музичних аркушів. Один із них був із моїм ім'ям, написаним зверху, але мій був єдиним незавершеним.

Написання музики - це трофей, так він мені сказав, коли я запитала про це. Він розповів про те, як складає ці концерти, традиційно написані для соліста і зазвичай у супроводі оркестру. Вони складаються з трьох частин, і кожен убитий отримує один концерт.

Я була першим музичним твором, який він коли-небудь створював, але єдиним, який він так і не закінчив.

Можливо, це було тому, що доля знала те, чого не знали ми.

Йому не судилося вбити мене тієї ночі, як просив його батько. Він ніколи не зможе закінчити пісню, поки не зможе зробити те, для чого він справді призначений.

Кохати мене.

Я прибираю кілька пасом його волосся з очей, просто тому що можу, посміхаючись від того, що почуваюся повною. Вільною.

- Я хотів, щоб це звучало як жалоба, тому що частина тебе померла тієї ночі, коли ми зустрілися, - він притискає своє чоло до мого, дозволяючи мені вдихнути його.

- Дякую, що любиш мене з тим, що залишилося. Дякую, що дозволив мені бути твоїм привидом. За те, що бачиш мене, - кажу я йому. - Я не можу дочекатися, щоб переслідувати тебе до кінця нашого життя і після нього.

Як би я хотіла повернутися назад і сказати тій дівчинці, яка сховалася в шафі, що одного дня вона не почуватиметься такою самотньою. Що одного разу хлопчик із крижаними очима і матовим волоссям залишиться. Він прокидатиметься щодня і любитиме її, незважаючи на все, через що йому довелося пройти.

Нарешті ми отримали нашу похмуру казку. Щасливий кінець.

Привид і хлопчик, який був узимку.

ТЕТЧЕР

- І це все?

Рук зачиняє багажник машини з надмірною силою, піт блищить на його лобі.

- Краще б, блядь, так і було, - бурчить він, притуляючись спиною до машини, коли закінчує завантажувати сумки Сейдж.

- Ми повинні розмовляти щодня, - бурмоче Сейдж, міцно обіймаючи Браяр.

- Сіетл знаходиться всього в одному літаку від Лос-Анджелеса, - відповідає Браяр.

Ліра відсторонюється від мене, і моє холодне тіло відразу ж сумує за її теплом.

- Не забувай про мене. Щомісячні зустрічі Товариства одинаків у Zoom.

- Ніколи, - відповідають вони разом, притягуючи її у свої обійми, і всі троє сплітаються в клубок.

Моя неприязнь до першої та другої, інакше відомих як Браяр і Сейдж, трохи зменшилася. Я, як і раніше, не люблю тих, хто становить загрозу для хлопців, але навчився бути трохи терпимішим.

У мене не було вибору, коли вони проводили вихідні у мене вдома.

Я відвертаюся від них, даючи Лірі можливість побути з друзями. Алістер уже дивиться на мене.

- Якщо хто-небудь із вас спробує мене обійняти, - попереджаю я, дивлячись на кожного з них, - я не відповідатиму за свої дії.

- Ніхто не хоче торкатися твоєї колючої дупи, - Рук відштовхується від машини, штовхаючи мене рукою. - Ти грьобаний кактус.

Ми стоїмо біля наших машин, щойно покинувши "Пік" востаннє всією групою за... ну, я не впевнений, скільки часу мине, коли ми знову будемо всі разом у місці, яке зберігає так багато спогадів.

Я пам'ятаю, як у дитинстві ми приходили на Пік. Запуск незаконних феєрверків, перший раз, коли з'явилася Розмарі, час, коли Алістер погрожував скинути Рука через край.

Це наше місце, і воно таким і залишиться.

Хоча вони залишають це місце, зв'язок залишається. Ми - переплетена павутина історії: не можна висмикнути одну нитку, не зачепивши іншу. Наші життя, наше майбутнє - вони вічно пов'язані.

- Магазин уже відкритий? - запитав Сайлас із машини, висунувши голову з вікна з боку водія.

- Майже. Ми з Бі вилітаємо наступного тижня, щоб облаштуватися, а потім я закінчу перед запуском, - губи Алістера кривляться в усмішці, коли він дивиться на мене. - Чи повинен я запросити вас як моїх перших гостей?

- Одного було достатньо, - кажу я.

Ми всі носимо шрами від цього місця, так само, як і татуювання, які обіцяють нам вічність разом у загробному житті.

- Сьогодні вийшла газета "Пондероз Спрінгс Тріб'юн", - Рук дістає газету з машини і кидає її в мій бік.

Я ловлю тонкі аркуші рукою, струшую їх, щоб прочитати обкладинку.

Заарештовано декана Голлоу Гайтс!

Усмішка з'являється на моїх губах, коли я читаю про брудну білизну Стівена Сінклера на першій сторінці місцевої газети. Це було в новинах кілька тижнів тому, коли його тільки заарештували, але мені гірко бачити це в письмовому вигляді.

Якби я знав, що станеться, коли все це тільки почалося, уся ця метушня, усі викопані скелети і смерть, я б нічого не змінив. Я б зробив усе точно так само.

Я мав на увазі те, що сказала Одетт. Я не хочу бути героєм.

Але я хочу дівчину, і все це привело мене прямо до неї.

Я покупець вітрин.

Усе своє життя я спостерігав за іншими людьми через тонку скляну стіну. Просто зовні, вивчаючи їхні звички, читаючи їхні реакції. Що змушує одних людей цокати, а інших сміятися.

Усі вони так вільно переміщаються у своїх емоціях, наче це найпростіше, що є на світі. Це неможливо зрозуміти такій людині, як я, але вивчення цих людей дозволило мені легко влитися в їхнє середовище.

Я можу подивитися на когось, проаналізувати, як він рухається, як відповідає, і сказати, що він відчуває. Радіють вони чи зляться. Але коли я дивлюся на себе, все, що я бачу, - це глуха стіна.

Можливо, саме це мені так цікаво в Лірі.

Вона розділяє зі мною це темне прагнення, але все одно відчуває.

Вона посміхається, плаче, сміється.

Ліра щодня показує мені, як змінилося б моє життя, якби я народився в іншого батька.

- Ти впевнена, що хочеш залишитися? - питання Браяр повертає мою увагу до Ліри.

Я дивлюся, як вона киває.

- Це мій дім. Під усім цим, я завжди любила це місце.

Моя довга рука обвивається навколо її плеча, притягуючи її назад до себе.

- Наш дім, - поправляю я, відчуваючи, як вона притискається до мене.

Я нахиляю голову і цілую її маківку.

Ліра і я, ми не хочемо їхати з Пондероз Спрінгс. Її мати була родом звідси, тут знаходиться її могила, і це єдиний будинок, який Ліра коли-небудь знала. Не кажучи вже про те, що вона дала мені величезний список того, чому популяція комах у цій місцевості ідеально підходить для її майбутнього в ентомології.

Я планував сказати "так" ще до цього списку, але було кумедно спостерігати за її поясненнями.

Реально, я не зможу піти. Потрібно подбати про майно моєї сім'ї та компанії. Я хочу зробити все правильно для Мей і Едмонда. Це найменше, що я можу для них зробити.

- Ти вже вирішив, куди вирушиш? - запитую я Сайласа, який спостерігає за всіма нами здалеку.

Хоча я ненавиджу, що він їде один, я знаю, що так буде краще для нього зараз. Йому потрібен час, щоб навчитися жити зі своєю шизофренією після перерви. Сайласу потрібно зцілитися, і він не зможе зробити це з кимось іншим.

Єдиний, хто зможе його вилікувати, - це він сам, і він це знає.

- Ні.

- То ти збираєшся їхати, поки що? У тебе, блядь, скінчиться бензин? Чувак, просто поїхали зі мною і Сейдж, - пропонує Рук, принаймні в тридцятий раз.

Сайлас хитає головою.

- Мені потрібен час. Придумати, яким буде моє майбутнє без неї. Я чіплявся за свою помсту як за спосіб зберегти життя Розмарі. Але ніщо з того, що я роблю, не поверне її, і я думаю, що маю знайти спосіб змиритися з цим.

Реальність того, що скільки б людей ми не поховали, скільки б секретів не розкрили, це ніколи не затягне рану, залишену Розмарі після її смерті, важка. Кожен із нас має знайти спосіб прийняти це.

- Вона просто хотіла, щоб ти був щасливий, - тихо каже Рук. - Будь щасливий, Сайласе. Заради Розі, так?

Його обличчя не рухається, але його очі, в них усмішка.

- Для Розі.

Ми з Лірою затримуємося після того, як усі йдуть, коли дівчата вже закінчили проливати сльози, а хлопці ніяково обійматися.

Її руки обвиваються навколо моєї талії, а моє підборіддя опускається на її верхівку, поки ми дивимося на океан, що реве, зі скелі Піка.

- Ти впевнена, що хочеш залишитися саме тут? - запитую я, коли сонце починає сідати. Небо забарвилося в пекучий помаранчевий колір, коли настав кінець ще одного дня.

Вона киває, трясе мене за підборіддя, і ми обоє сміємося.

- Я впевнена. Просто подумай про те, як це буде чудово, коли ми постаріємо і всі будуть божеволіти від пари, що переслідує Маєток Пірсонів.

Я трохи відстороняюся, дивлячись у її очі кольору нефриту. Такі виразні, сповнені здивування і світла. Усе те, що я ніколи не цінував раніше, бо боявся, що вони зроблять зі мною.

- Ти дивна, незвичайна штучка, Ліра Еббот.

- Спасибі, - вона стає навшпиньки і притискає поцілунок до моїх губ. - Ти хочеш піти?

Я хитаю головою.

- Мені добре там, де ти. Місцезнаходження - це всього лише семантика.

- А якщо я скажу - в могилу?

Мій дорогий фантом.

Як вона ще не зрозуміла, що я піду за нею куди завгодно? Що вона більше ніколи не буде сама.

Мій привид.

Усі ці похмурі казки тільки підготували її до того, щоб полюбити мене. Прийняти любов, яку я дарую їй. Вона створена з кошмарів і пунцових поцілунків.

Якби вона хотіла моє серце, я б віддав його їй. Вона може зберігати його на полиці в одній зі своїх баночок - воно ніколи не було моїм. Не тоді, коли воно завжди було її.

- Смерть банальна. Він не зможе приховати тебе від мене. Я буду слідувати за тобою в могилу щоразу і знайду тебе в кожному наступному житті.

Розділ 29

УСІ ЦІ ГОЛОСИ

САЙЛАС

Ненавиджу лікарні.

Їхній запах викликає в мене нудоту і нагадує про те, що мені потрібно прийняти ліки.

Я кидаю сигарету на підлогу, засовую руки в кишені і проходжу через автоматичні двері. Ніхто не звертає на мене уваги, поки я йду коридорами.

Було надто легко з'ясувати, в якій палаті вона перебуває. Я маю нагадати батькові, що лікарням потрібна найкраща кібербезпека. Пробираючись через медсестер і членів сім'ї, я йду коридором, поки не доходжу до потрібних дверей.

Швидко постукавши, я чекаю на протилежному боці, поки не почую: - Що?

Це уїдливо і дратівливо. Імовірно, вона відчайдушно хоче залишитися сама і жадає комфорту тиші та безпеки.

Я штовхаю двері, встаю перед ними і слухаю, як вони зачиняються за мною. Опинившись усередині, я дозволяю своїм очам поглянути на неї.

Каштанове волосся з двома білими пасмами спереду.

Очі кольору меду, що капає в мою ранкову каву.

Її обличчя позбавлене кольору, худе від недоїдання, і я все ще можу бачити слабкі синці на її щоках.

Коли вона розуміє, що я дивлюся на неї, вона міцніше вчіплюється в лікарняну ковдру, незграбно рухаючись у своєму халаті, який зісковзує з її виснаженого плеча.

- Чому ти тут?

Що за питання.

Шкода, що в мене немає відповіді.

Я не знаю, чому я хотів прийти сюди перед від'їздом. Я ніколи в житті не розмовляв із Кароліною Віттакер. Я знаю про неї по школі, але наші шляхи ніколи не перетиналися. Жодного разу.

Ми були абсолютно незнайомими людьми, які випадково зіткнулися в трагічний час.

У мене не було причин відвідувати її. Ні зараз, ні коли-небудь ще.

- Я не впевнений, - кажу я грубо, знизуючи плечима, і мої руки знову опиняються в кишенях.

Вона закочує очі.

- Не можеш придумати брехню?

Я піднімаю брову.

- Ти хочеш, щоб я збрехав?

- Це було б набагато цікавіше, ніж те, що це, - вона махає рукою, - є.

Мої губи підтискаються до куточка.

Я ціную те, як вона прикидається, сидить у цій кімнаті й поводиться так, ніби з нею нічого не сталося. Наче вона не вирвалася з пекла. Це міцний щит, який вона тримає, але я знаю, що під ним ховається дівчина, готова ось-ось зламатися.

Але я дозволю їй прикидатися.

- Мені не потрібне твоє співчуття. Можеш взяти його і забиратися до чортової матері. - Вона відвертає від мене голову. - До побачення.

- Я прийшов не за цим, - заспокоюю я її. - Я хотів віддати тобі це.

Я дістаю з кишені листок паперу і простягаю їй. Я не випускаю з уваги, як вона здригається від моїх кроків, тож кладу його біля її ніг, щоб вона могла дотягнутися до нього.

Її очі насторожено стежать за мною, чекаючи, що я щось зроблю, перш ніж вона швидко бере його і дивиться вниз на написане.

- Твій номер телефону? Серйозно?

Я прочищаю горло, змушуючи свій голос працювати.

- Якщо тобі щось знадобиться в найближчі кілька днів або в майбутньому, ти можеш зателефонувати мені.

- Ти чіпляєшся до мене в клятій лікарні? - вона насміхається, на її обличчі написані гнів і біль. - Я не твоя мертва дівчина, чувак. Досить дивитися на мене так, ніби я хтось, кого ти можеш врятувати.

Я хочу, щоб коментар про Розмарі ранив сильніше, ніж він є, але час зробив це простіше. Я ненавиджу, що це легше.

- Я не зацікавлений у тому, щоб когось рятувати, - я повертаюся спиною, кладу руку на двері, готовий піти.

- Ти навіть не знаєш мене, - каже вона. - Ми просто випадковість. Я можу використовувати це у своїх цілях, наскільки ти знаєш.

- Давай. Викинь це, мені все одно. Для мене це нічого не змінить, - я знизую плечима, дивлюся через плече і ловлю її погляд. - Але я знаю, як це - боротися з демонами, яких ти не бачиш.

Це найчесніша пропозиція, яку я виголосив за останній час.

Відверта і сира.

Мій груповий терапевт пролив би чортову сльозу.

Ми мовчки дивимося одне на одного.

Я був там, коли вони заарештували Стівена. Я хотів побачити, як його відводять, але в підсумку побачив тільки її.

Її слабке тіло несли з підземелля прямо в машину швидкої допомоги, де вона шукала щось, хоч щось хороше, і нічого не знайшла. У ті кілька секунд вона була просто змученою дівчиною, а я був просто хлопцем.

Вона сильна - я бачу це в її очах - не бажає показувати навіть найменшу слабкість або страх.

- Прощавай, Кораліно, - легко кажу я.

Вона злегка піднімає голову.

- Бувай, Сайласе.

Клацання дверей за моєю спиною не схоже на закінчення. Це схоже на початок чогось нового.

Стівен бачив мене там, коли його заштовхували на заднє сидіння поліцейської машини. Він бачив, як я спостерігав за нею, і одна з останніх речей, яку він сказав перед тим, як за ним зачинилися двері, була ясною і простою.

Попередження.

- Обережно. Ця дівчина проклята.

Кінець

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

Післямова

Я провела цілий рік з Лірою і Тетчер. Я б збрехала, якби сказала, що любила кожну секунду, але виявляється, що мені їх не вистачає частіше, ніж я думала. Зазвичай, коли я закінчую книгу, я відкидаю старих персонажів і намагаюся перевтілитися в нових. Але ці двоє, гадаю, завжди будуть зі мною. Назавжди. Вони - пара, яка буває раз у житті.

Гаразд, ось моє маленьке селище, всі встаньте і поаплодуйте наступним людям, тому що без них я б не закінчила дует.

Флетчер, Завжди. Завжди. Завжди.

Тріл, Рамзес, Кет. Я люблю вас трьох. Ви робите мене кращим автором, кращою людиною і другом. Дякую, що допомогли мені пройти через це. За нас і за роки дружби.

Моїм прекрасним альфа-самкам Кендіс і Шонні. Ваші відгуки дуже важливі для мене та цих історій. Дякую за те, що миритеся з моїми випадковими голосовими повідомленнями.

Усім верстальникам, редакторам і дизайнерам - ви всі рок-зірки. Я вам безмежно вдячна.

І ви ж не думали, що я про вас забуду? Книголюб. Той, хто ризикує. Мрійник. Ти знаєш, що ти моя найулюбленіша людина на планеті? Дякую, що обрав мене для пригод. Кожен з вас дуже багато для мене значить. Мої слова не мають дому без вас. Дякую, що не залишили мене без даху над головою, це так круто з вашого боку.

З усією любов'ю в моєму темному, люблячому жахи серці. ЕМ-ДЖЕЙ.

Notes

[←1]

Прим. Ред. – Краще б ти і не знав

[←2]

Вид метеликів.

[←3]

Назва вермільйон походить від латинського слова vermiculus , тобто хробака: це тому, що від виду комах був отриманий колір, дуже схожий на той, про який ми сьогодні говоримо.

Колір верміліону - це відтінок червоного між фіолетовим та оранжевим , його особливість полягає в тому, що це дуже яскраво-червоний колір, який не залишається непоміченим і який, власне, використовується для привернення уваги та посилення елементів, деталей та , як ми побачимо, цілі середовища.