Кров, якої ми жадаємо

Частина 1

Монті Джей

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

Зміст

Тригер попередження

Плейлист

Пролог

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Післямова

Для всіх, хто, як і я, дивився "Королеву проклятих" і в нього розвинувся кривавий бзик. Ця книжка для вас.

І для друзів, які не полишали мене протягом усієї роботи над цією книгою. (Їх було багато) Я ваш боржник.

Тригер попередження

Мені подобається, коли читачі занурюються в сюжет наосліп, проте я вважаю за потрібне одразу зазначити, що це темний роман. У ньому йдеться про делікатну тематику, сексуальне насильство, серійні вбивства, графічне насильство, кров, питання релігії, самопошкодження, психопатію та інші. Якщо у вас є проблеми з будь-якою з цих або подібних тем, будь ласка, не продовжуйте.

Плейлист

Paper Love — Allie X

Killing Me Softly With His Song — Fugees, Ms. Lauryn Hill

Vampires — Godsmack

Teacher’s Pet — Melanie Martinez

Sweet Serial Killer — Lana Del Rey

Serial Killer — Moncrieff, JUDGE

Mr. Sandman — SYML

Let it Bleed — Unlike Pluto

The Hearse — Matt Maeson

Once Upon a Dream — Lana Del Rey

A Girl Like You — Edwyn Collins

Ghost — Natasha Blume

Fantasies — Llynks

National Anthem — Lana Del Rey

Brother — Matt Corby

Family — Badflower

Kill of the Night — Gin Wigmore

Obsessed — Mariah Carey

See you Bleed — Ramsey

Tear you Apart — She Wants Revenge

Summertime Sadness — Music Box Mania

Paparazzi — Kim Dracula

Angel of Death — Manchester Orchestra

The Devil Wears a Suit and Tie — Colter Wall

Limbo — Freddie Dredd

Повний плейлист можна знайти тут

Ми пов'язані кров'ю, а кров - це пам'ять без мови.

Джойс Керол Оутс

Тринадцять років тому...

Пролог

- Скарлетт, прокинься. - Туман сну намагається очистити мій розум, але я борюся з ним, незважаючи на голос матері, що вимагає зворотного. Я глибше зарилася в її ковдру, вдихаючи аромат кави та її гулі для душу, дозволяючи втішному запаху повернути мене в мої сни.

Мені снилася країна, що повністю складається з цукерок. Це був шедевр Віллі Вонки - трава з лакриці, табуретки з жувальної гумки, будинки, збудовані з шоколадних дощок, і дороги із затверділого цукру.

Мій шлунок скрутило від голоду, знайома спрага охопила мене і я хотіла повернутися до своєї мрії, де я могла поглинати стільки солодощів, скільки захочу, не звертаючи уваги на постійні попередження мами.

Знаю, що вона має рацію, що весь цукор одного разу зіпсує мені зуби. Вона завжди права. Однак я не можу змусити себе кинути. Не тоді, коли любиш щось так, як я люблю цукерки.

У мене так із багатьма речами.

- Скарлетт Ліра Еббот! - Я відчувала її холодні пальці на своїй руці, що пробирають мене до кісток. Але не тільки її дотик змусив мурашки пробігти по моїй шкірі. Це був її тон голосу. Вона ніколи не називала мене повним ім'ям. Ніколи.

Терміновість. Страх. Паніка.

Я розплющила очі, відчуваючи, в глибині мого шлунка, що щось не так. Це був не її суворий голос, коли я не хотіла вставати з ліжка на уроки, і не суворий тон, яким вона говорила, коли я відмовлялася розчісувати свої брудні кучері. Усе було по-іншому.

Моя рука колупається в оці, стираючи сон із моєї затуманеної свідомості, коли я сідаю і голосно позіхаю. Сонце ще не зійшло; білі промені світла від місяця пробиваються крізь вікно спальні. Занадто рано, навіть для моєї мами, яка, як я чую, ходить будинком незадовго до появи сонця, годуючи Свірла і Мокку, двох пітонів, яких мама залишила собі, отримавши їх у лабораторії з притулку з порятунку тварин. Вони обидва були надто виснажені й зазнавали жорстокого поводження, щоб займатися з ними, тому вона принесла їх додому.

На жаль, мені не дозволялося гратися з ними, але іноді, коли вона не дивилася, я проводила пальцями по лусці Свірла, чухаючи верхівку його ромбовидної голови. Вона була набагато добрішою за Моккі, який намагався вдарити мене того єдиного разу, коли я сунула палець у його клітку.

- Що трапилося, мамо? - шепочу я, мій тоненький голосок усе ще схований сном, незважаючи на відкриті очі.

- Думаю, що є...

Скрип.

Слова завмирають на її губах, коли тяжкість чиїхось кроків вдавлюється в мостини коридору. Вікторіанський класичний будинок, у якому я виросла все своє життя, стояв тут від моменту заснування міста, і моя мати переробляла тільки те, що було необхідно. Їй подобається зберігати історію будинку. Я ж, навпаки, ненавиджу, коли двері скриплять від кожного подиху вітерця, а вода нагрівається вічно.

Мої брови сходяться разом, коли я дивлюся в бік дверей її спальні. - Мамо?

Страх у моєму голосі лякає мене, але не так сильно, як страх, який випромінює моя мати. Її руки обхоплюють мої, терміново стягуючи мене з ліжка. Я думаю, вона може взяти мене з собою, щоб подивитися, що відбувається за межами кімнати, але замість цього вона тягне мене до шафи.

- Скар, мені потрібно, щоб ти сховалася, добре? - Її зелені очі відображають мої власні, вона намагається залишатися спокійною, але я бачу, як вона нервує. - Залишайся в шафі й не виходь, поки я не прийду по тебе, добре? Я просто хочу переконатися, що все в порядку. Можливо, це просто тварина, яка забралася всередину.

Я відчуваю, як матеріал її одягу торкається моєї спини, коли вона штовхає мене далі в темний простір шафи. Мої очі починають горіти від непролитих сліз, вода затуманює мій зір, коли я дивлюся на маму.

- Але мамо, як же...

- Усе буде добре, Скарлетт. Я обіцяю. Просто залишайся тут і я повернуся за секунду.

Я не можу пояснити це. Не знаю, з чого почати, але я відчувала брехню. Навіть якщо вона, ймовірно, вірила, що повернеться, що це був просто єнот або опосум, який забрів через собачі двері, я не вірю. Щось не так. Начебто я знаю, що вона не повернеться до мене, і що б я собі не казала, це відчуття не полишає мене.

Моє серце починає боліти, болісно й наполегливо, ніби хтось б'є по органу важким молотком. Вона - все, що в мене є, - ми проти всього світу. І тільки ця думка змушує мене вчепитися в її руку, не дозволяючи їй піти.

Я знаю, що якщо відпущу її, вона не повернеться. Сльози течуть по моїх щоках, солоний смак капає мені в рот.

- Мамо, я... - Я кричу, боячись свого голосу, не знаючи, як пояснити їй, що я відчуваю. - Мені страшно. Не треба... - Я задихаюся від емоцій у горлі. - Не залишай мене.

Її погляд пом'якшується, коли її рука лягає на мою щоку, ніжно обіймаючи своїми холодними долонями. Я притуляюся до її дотику, прагнучи комфорту, який приходить від близькості з нею. У гонитві за комфортом, якого потребують усі маленькі дівчатка від своїх матерів.

- Не бійся, Скар. Усе буде добре, - бурмоче вона, нахиляючись, щоб поцілувати мене в лоб, - Я люблю тебе, солоденька дівчинко.

У мене немає можливості сказати їй, щоб вона залишилася, спробувати описати, що я відчуваю, чого насправді боюся. Вона відходить від шафи, закриваючи двері так, що залишається тільки маленька щілина, через яку я можу зазирнути.

Я кладу руку на груди, потираючи грудину, намагаючись зняти пульсуючий біль, але мені нічого не допомагає. Мої маленькі руки тягнуться вгору, намацуючи тканину її одягу наді мною, і я в розпачі стягую з вішалки один з її светрів.

Обернувшись навколо м'якого, плюшевого матеріалу, наче ковдра, я намагаюся заспокоїтися і притискаю рукав до носа, вдихаючи її знайомий запах, готова на все, аби уникнути цього відчуття всередині мене.

Через щілину в дверях я спостерігаю, як вона накидає халат на свою високу фігуру, надійно зав'язуючи стрічку на талії, перш ніж підійти до дверей. Місяць відбивається від темних дерев'яних підлог, слідуючи за нею, як прожектор. Я затримую подих, готуючись побачити, як вона зникне в коридорі, але вона не встигає навіть узятися за ручку.

Двері відчиняються недбало, ніби їх штовхнув легкий порив вітру.

Але це був не вітер.

Або нічна тварина, що забрела в наш дім.

Ні, причина скрипу мостин - виключно людська. Висока, вимоглива фігура, що займає весь простір у дверному отворі. Місячне світло падає на обличчя непроханого гостя, відбиваючись від його щелепи, яка, здається, зроблена з каменю. Можливо, це тому, що я така маленька, але я можу заприсягтися, що йому довелося пригнутися, щоб пройти далі в спальню.

Почуття в моєму нутрі не було просто почуттям. Це був він. Я відчувала це всіма своїми кістками.

Я відчуваю, як його присутність проноситься кімнатою, просочуючись у шафу разом зі мною. Від його істоти виходить зловісний, туманний туман, він стелиться по підлозі, просочуючи кімнату страхом.

Незважаючи на те, що я молода, мені залишилося кілька місяців до восьми років, я все ще спостережлива дитина. Тому я знаю, що він тут не для чогось хорошого. Слово "хороший" має кислуватий присмак у роті, коли я дивлюся на нього через щілину, наче йому огидно перебувати з ним в одному реченні.

У цій людині немає нічого хорошого. Взагалі нічого.

- Що... - Сильний від природи голос моєї матері здається приглушеним, позбавленим її звичайної авторитетної чарівності.

Чоловік піднімає одну темну брову, дивлячись на неї з таким безпристрасним обличчям, що я не можу уявити, що він уміє виявляти будь-які емоції. Ніколи не бачила людини з такими порожніми рисами обличчя. Такий безпристрасний вираз обличчя, з огляду на те, що він щойно увірвався до мого будинку і має нахабство просто стояти й дивитися на мою матір, наче тільки-но побачив, як вона проходить повз нього в продуктовому магазині.

- Що я тут роблю? - запитує він. - Я подумав, що настав час познайомитися з крихіткою Скарлетт, якщо вже в нас усе так серйозно. Ти ж тепер знаєш мій секрет, Фібі?

Сум'яття захлеснуло мене, стільки запитань крутиться в голові, від яких паморочиться голова. Я ніколи не зустрічала цього чоловіка і навіть не бачила його обличчя. Тобто, я на домашньому навчанні, тому більшу частину часу проводжу тут, але я виходжу в місто з мамою, і все одно ніколи його не бачила. Але він знає моє ім'я - він знає мою маму.

- Скарлетт тут немає, так само, як і тебе не повинно бути тут, Генрі. Гадки не маю, про що ти говориш. Секрет? - Її голос рівний, коли вона робить крок назад від нього, але я все ще чую в ньому коливання, невпевненість. - Я говорила тобі днями, що все скінчено, ми просто занадто різні. У твоєї сім'ї є очікування, і я не збираюся бути їхньою частиною.

Чому вона не розповіла мені про нього? Вона з ним працює? Вони друзі? Я думала, що познайомилася з усіма її друзями і колегами, що знаю все про свою матір, але, схоже, у неї теж є секрети, про які не знала навіть я.

Від звуку, з яким він клацає язиком, у мене по хребту пробігає холодок. Маленькі мурашки пробігають по моїх руках, і я ще сильніше втягую в себе запах светра, що щільно охоплює мене.

- Ти пам'ятаєш, що я сказав тобі, коли вперше зустрів тебе, Фібі? - запитує він, підходячи ближче до мами, заповнюючи її простір, ніби він там належить. - Я ненавиджу брехунів, і ти обіцяла, дивлячись на мене своїми великими зеленими очима, що брехня - це останнє, що ти коли-небудь зробиш зі мною.

- Я не...

- Ти також знаєш, що в мене є друзі. У моєї сім'ї є друзі. Тож якби ти зайшла в місцеву поліцейську дільницю і написала заяву про щось, що бачила, як я роблю, я б знав про це. Але ти ж цього не зробиш, правда, Фібс? - Те, як він нахиляє голову, змушує її здригатися, немов він читає кожен її рух, кожен подих.

- Я б не...

- Ти б не зробила цього, вірно? Ти б не зробила цього, а потім збрехала мені?

Вона стоїть до мене спиною, тому я не можу бачити вираз її обличчя, але я бачу, як напружуються її плечі, коли вона продовжує відходити від нього.

- Чого ти очікував від мене, Генрі? Після того, що я бачила, чого ти очікував? - шепоче вона, спостерігаючи, як він пробирається вперед, так само, як Свірл і Мокка заганяють у кут своїх живих мишей. У будь-яку мить він може завдати удару, і з кожним кроком я відчуваю, як моє серце падає дедалі нижче й нижче.

- Ми допоможемо тобі, добре? Ти можеш здатися, і ми допоможемо тобі.

Він повністю ігнорує її, слова, які вона бурмоче, входять в одне вухо і швидко виходять з іншого.

- Я довіряв тобі, Фібі. Я став кращою людиною завдяки тобі. Ти казала мені, що для тебе немає нічого занадто темного, і коли я потребую тебе найбільше, ти відвертаєшся від мене? Ти тікаєш? - Одна з його неймовірно великих рук виривається вперед, роблячи випад у її бік, і вона не встигає відійти на відстань удару.

Я чую, як мама задихається, коли її смикають вперед, і вона потрапляє в його обійми. Жорстоке захоплення, в якому вона опинилася, не дає їй нікуди подітися. Вона в пастці, з якої немає виходу.

А я...

Застигла у своєму власному страху, надто налякана, щоб робити що-небудь, окрім як дивитися.

- Я довіряв тобі, Фібс, а тепер ти не залишила мені вибору. - Він підносить іншу руку до її обличчя, проводячи кісточками пальців по щоці. Вона зручно притискається до нього, наче вони не вперше тримаються одне за одного, і він пестить її так ніжно, так спокійно, що це має передавати щось солодке, схоже на обожнювання. Але це тільки здається огидним і виглядає вимушеним. - Ти так вчинила зі мною, з тобою, з нами. Я хочу, щоб ти знала, що я не хотів цього робити. Ти змусила мене зробити це, кохана.

Моя мати смикається, намагаючись вирватися з його обіймів, але навіть зі свого місця в шафі я бачу, наскільки він її перевершує. Наскільки він сильніший за неї.

Вона виглядає такою тендітною і слабкою в його обіймах, але цього недостатньо, щоб зупинити боротьбу в ній. Ні, тільки не моя мати. Вона зовсім не слабка.

- Ні, Генрі, - каже вона тоном, який хитається, але їй вдається тримати голову піднятою. - Тобі не потрібно цього робити. Просто йди, і ми зможемо прикинутися, що цього ніколи не було.

Я ясно бачу його обличчя, те, як його брови згинаються в глибоку V-подібну форму. - Як я можу забути про це? Як можу забути те, що ми розділяли, Фібі? Як можу забути, що ми були, як ти сказала, чимось єдиним? Ти ж пам'ятаєш, що говорила це, чи не так? Або ти будеш брехати мені і про це? Ти сказала, що я поглинув тебе. Що вся моя істота поглинула твою власну, і це змусило тебе почуватися... у безпеці. Ти все ще почуваєшся в безпеці зі мною, кохана моя?

Його слова намагаються передати смуток, щось розбите, серце і біль. Але його тіло, його очі, вони нічого не показують. Навіть натяку немає ні на що, крім поверхневих емоцій. Він просто порожнеча. Глибока, темна, зловісна порожнеча, яка поглинає мою матір.

Нахилившись уперед, він починає шепотіти їй щось на вухо, чого я не можу розчути, і коли її тіло охоче притискається до нього, на його обличчі з'являється сліпуча біла усмішка. Посмішка, наповнена лише зловісними намірами.

Допоки моя мати не вдаряє його коліном у живіт, застаючи його зненацька досить довго, щоб вона змогла прослизнути повз його хватку. Мене охоплює радісний вигук, коли я бачу, як вона біжить до дверей спальні, готова сховатися від його присутності.

На частку секунди мені здається, що в неї є шанс. Передчуття в моєму нутрі було помилковим - з нею все буде гаразд. Усе буде добре, якщо вона зможе відійти досить далеко, щоб покликати на допомогу або схопити якусь зброю.

Але це не схоже на казки, які я читала, на історії, які мама розповідала мені перед сном. У кінці цієї історії немає щасливого кінця. Це зовсім інша історія, оповита темрявою і мороком. У якій прекрасний принц виявляється злим чаклуном, а прекрасна дівчина, що потрапила в біду, стає здобиччю.

Жертвою.

Жодна жаба не зможе це виправити, навіть за допомогою найсолодших поцілунків. Немає чарівної хрещеної феї, яка врятує її. Усе моє життя переписується на моїх очах. Початок моєї нової історії. У моїй душі залишаться шрами, а у свідомості - жорстока пляма, яку неможливо стерти або викреслити.

Я практично відчуваю, як перо рухається папером мого життя, стираючи все, що я знала раніше, і перетворюючи мене на когось іншого. На когось, кого я не знала, не можу впізнати.

Генрі, як називала його моя мати, відновлюється неймовірно швидко, кружляючи навколо себе з першою справжньою емоцією, яку я бачила в його очах.

Гнів.

Це видно по його обличчю і по тому, як напружені його рухи. У тому, як він хапає її за волосся, заплутує пальці в м'який колір мокко, а потім смикає її туди, де вона колись стояла. Тільки цього разу вона не стоїть на ногах, а лежить на підлозі.

Стукіт кісток об дерево змушує мої зуби пульсувати, затхлий смак крові заповнює моє горло, і я розумію, що прикусив власний язик.

Я всмоктую власну кров у горло, щоб втамувати спрагу, ковтаю знову і знову, щоб залишатися спокійною. Крові так багато, що смак втрачає свою гіркоту і стає солодким.

Як цукерка.

Моя мати зараз стоїть переді мною - ну, здебільшого перед дверцятами шафи. Єдина людина в кімнаті, яка знає, що я тут і тихо ховаюся всередині. Вона опускається на коліна, дивиться прямо в щілину в дверях, неусвідомлено встановлюючи зоровий контакт зі мною.

Ніколи не бачила її такою.

Такою переляканою. Такою зломленою.

Вона завжди була яскравим прикладом сильної матері-одиначки. Біологиня, яка працює повний робочий день, удостоєна нагород, яка ніколи не дозволяла тому факту, що вона жінка, перешкодити її успіху. Вона вимагає досконалості від себе, а іноді й від мене. Але вона завжди знає, як переступити межу. Бути турботливою, опікунською та материнською, але водночас підштовхувати мене до того, щоб бути кращою.

Як я зможу зрозуміти, що таке найкраща версія себе без неї?

Ридання намагається вирватися з мого рота, але я болісно запихаю його, закриваючи рот маленькими долоньками, бо сльози продовжують падати, не збираючись зупинятися. Вона сидить і дивиться на мене, поки її губи не починають ворушитися, беззвучно вимовляючи.

- Я кохаю тебе, Скар. Я кохаю тебе. Я кохаю тебе. Я кохаю тебе.

Вона повторює це знову і знову. Тиха обіцянка. Впевненість. Сподіваючись, що вона зможе сказати це стільки разів, що я ніколи не забуду, як це - бути коханим нею. Вона сподівається, що зможе сказати це стільки разів, що це залишиться на все життя. Щоб навіть якщо буду без неї, я ніколи не залишився без її любові.

Знаю, що вона мене не бачить і не чує, але я простягаю до неї руку. Я хотіла б бути більшою, хотіла б бути сильнішою і проковтнути свій страх, щоб захистити її, але я просто не можу рухатися.

Я просто не можу...

- Мені завжди подобалося, яка ти дурна, Фібі, - бурчить він. Глухий звук його черевиків, що стукають по підлозі, змушує мене здригнутися. Мої затуманені очі вловлюють блиск чогось блискучого в місячному світлі, але перш ніж я встигаю зрозуміти, що це, вже надто пізно.

Одна велика рука тягнеться вперед, знову опускаючись на її волосся. Тільки цього разу він не кидає її на землю. Генрі підхоплює її і притискає до своїх великих грудей. Моя мама падає на нього з гучним стуком.

Мої руки намагаються закрити вуха, коли вона починає кричати, але пронизливі відгомони жаху проникають крізь мої маленькі руки. Він дзвенить у моїй голові, занурюється в мої вени, закарбовується в моїй душі, щоб кожного разу, коли я закриватиму очі в майбутньому, я чула тільки крики моєї мами. Її страх. Її печаль.

Не помітила, що заплющила очі, можливо, тому, що темрява спокійніша за те, що відбувається переді мною. Невідомість безпечніша.

Якась частина самозбереження всередині мене знала, що я не виживу, спостерігаючи за тим, що він збирається зробити. Я і так втрачаю себе в цей момент; вид чистої агонії на її обличчі зруйнує мене повністю, і я ніколи не зможу вийти з цієї шафи.

Я стискаю голову між долонями до болю. Мої вуха пульсують від тиску, але я все ще чую її, чую його - його ритмічні сплески дихання, що вириваються з легень, шерех його тіла, що бореться з її тілом. Неважливо, як сильно намагаюся, я в полоні тортур моєї матері.

Вона несвідомо надала мені місце в першому ряду перед фіналом свого життя.

Клянуся, я відчуваю, як із кожним криком від мене відколюються частинки. Раніше я була крихким склом, що стоїть на полиці, недоторканим і в первозданному стані, але тепер моя полиця загрожує звалитися піді мною. Кожен високий крик розколює мене, знову і знову. Минає кілька секунд, і від мене на підлозі залишаються лише осколки скла.

Повинні пройти години, а може, це всього лише кілька виснажливих хвилин. Усе, що я знаю, це те, що піт почав просочувати мою піжаму, і я нарешті можу відгородитися від шуму. Звук мого власного серця настільки потужний, що він перебиває крики.

Я послаблюю навантаження на вуха, мої чутливі барабанні перетинки вловлюють найменші звуки. Вони болять і здригаються, готові відскочити від чергового крику.

Але нічого не відбувається.

Крики припинилися, їхня сила повністю вичерпалася. Не чути ні приглушеного стогону, ні незручного бурчання. Вони зупинилися. Абсолютно неіснуючі.

Тиша, якої я ніколи не знала раніше, висить у повітрі, така щільна, така відчутна, що я відчуваю, як її тяжкість тисне мені на груди. Мої плечі. Усю верхню частину мого тіла. Це тиша, яка чіпляється за могильні плити і дихає разом із раннім туманом теплим ранком.

Вона не схожа на ту тишу, яку я відчуваю в лісі за будинком, або на ту, в яку я занурююся, коли годую змій. Ні, це форма спокою. Під пологом смарагдово-зелених сосен я не відчуваю нічого, крім спокою. Ліс - це тиша, наповнена крихітними шурхотами, які багато хто ніколи не чує.

Не зовсім так.

Я не звинувачую їх, ви не помічаєте, доки справді не витратите секунду на те, щоб прислухатися, майже доклавши вухо до вологої землі й чекаючи. Шелест листя, коли вітер шепоче секрети. Цвіркуни й жаби перегукуються. Клацання гілок, крики птахів. Навіть самі дерева, здається, пульсують від вібрацій.

Це не тиша в лісі.

Це абсолютна тиша. Усі звуки поглинуті, ніби шум провалився в порожню чорну діру.

Це смерть. Я не можу дихати. Спекотна спека, що поглинає мене в цій комірчині, схожа на інферно і моє горло стискається, відчайдушно вимагаючи повітря, полегшення.

Будь ласка, будь ласка, будь ласка, благаю кого-небудь, кого завгодно.

Поверніть крик.

Знаю, що кілька хвилин тому я просила у своєму власному розумі припинити це, але я не мала на увазі це. Ні, ніколи так. Будь обережна у своїх бажаннях, вірно? Це всесвіт підносить мені урок? Вчить мене, що бажання мають наслідки?

Будь ласка, хто-небудь, поверніть крик назад.

Хочу кричати ці слова на всю міць своїх легенів. Я хочу вибухнути цією молитвою на весь світ - можливо, якщо я буду досить гучною, я розтривожу сильних світу цього, і вони нададуть мені цю послугу.

Але що більше я думаю про це, про реальність мого відчайдушного благання, то тихішою я стаю і тим більшою стає порожнеча в моїх грудях.

Якщо вона не кричить, значить, вона не бореться з ним.

А це означає, що вона більше не дихає.

Вона більше не жива.

Не бажаю криків, я бажаю, щоб моя мати повернулася у світ живих. І я знаю, так само, як знала, коли піде дощ, що її душа пішла, залишивши мені тільки її порожнє тіло.

Я звикла слухати рівномірні злети й падіння її грудей - це заколисувало мене уві сні майже щоночі, а тепер... тепер нічого немає.

Тільки тиша.

Порожнеча.

Я фізично відчуваю нутром момент, коли її серце зупиняється. Може, це гірка нерухомість у її тілі, а може...

Це тому, що я відчуваю, як щось усередині мене ламається.

Переломилося навпіл. Наче в моїй свідомості вимикається світло. Світло, яке завжди було там, вело мене по життю. Вимикач, якого я ніколи не помічала, раптово клацнув, і все, що я відчуваю, це... холодну незацікавленість.

Я нічого не відчуваю, я несподівано заціпеніла від навколишнього оточення, і мені все одно, що буде зі мною з цього моменту. Якщо я ніколи не виберуся з цієї комори, якщо ніхто мене не знайде і я помру, загорнувшись у мамин светр, мені буде все одно. Якби ця людина, цей монстр, Генрі, повз до мене з оскаленими зубами і простягнутими руками, я б не зрушила з місця.

І саме через цей холод я відкриваю очі.

Нападник важко видихає, той, що все ще сидить на її тілі, її нерухомому тілі, занадто нерухомому. Його волосся скуйовджене, а на плечі опускається щось схоже на полегшення.

Мамо, - кажу я, але з моїх легень не виривається жодного звуку.

Дідусевий годинник у фойє дзвонить голосно й урочисто, стрясаючи тишу. Здається, це вивело чоловіка з його трансу, ніби дзвін висмикнув його з його власної голови, де він насолоджувався відчуттям смерті моєї матері під ним.

Моя нижня губа тремтить, коли він піднімається з підлоги. Хлюпання рідини під ним викликає в мене нудоту. Жовч затишно влаштувалася в моєму горлі, скільки б я не намагалася її ковтнути.

Я не часто думала про смерть або про те, який вигляд має позбавлення когось життя. Здебільшого через те, що була щаслива; моє життя було хорошим. У мене не було причин думати про щось настільки похмуре, але випадкова думка спала мені на думку, що я ніколи не уявляла собі щось настільки жорстоке і водночас спокійне.

Навколо тіла моєї матері почало утворюватися широке коло, маслянисте й темне. Місячне світло відбивається від плями, показуючи червоний відтінок, який ніч намагалася приховати. Зі свого місця я бачу, що на її халаті безліч кіл, кожне з яких залите кров'ю. Ніж у його руці був відповідальний за кожну рану на її м'якому тілі.

Я дивлюся на нього, коли він встає на повний зріст, витончено проводячи лезом ножа по одягу, щоб стерти кров. Тільки зараз я помічаю його руки в шкіряних рукавичках і темний, чистий одяг. Це не було чимось, що він зробив за примхою, і з того, як легко він пройшов повз її мертве тіло, я розумію, що це був не перший раз.

Ні, він покінчив не тільки з життям моєї матері. Вона була просто ще одним тілом, яке він додав до свого зростаючого списку. Перешкода, яку, як я зрозуміла з їхньої розмови, він подолав.

Коли його ноги торкнулися краю дверного отвору, його не зустрів порожній коридор. Ні, натомість у просторі за дверима з'являється ще одна постать.

- Ось ти де, - рівно каже Генрі, уперше заговоривши відтоді, як моя мати випустила останній подих. - Ти знайшов її?

Моє серце завмирає.

Її.

Я. Він має на увазі мене.

Він і його напарник, якому було доручено розібратися зі мною. Вони шукали мене. Якби я спала сьогодні у своїй спальні, мене спіткала б та сама доля, що й мою матір, але від рук когось іншого. Я бачу тільки довгі ноги спільника; все інше перекрито непомірними розмірами Генрі.

Але...

- Ні.

Це всього лише одне слово, єдина відповідь, але я відчуваю його до самих кісток, як порив прохолодного вітру, що увірвався в цю палаючу комору.

- Будинок порожній, якщо не брати до уваги кількох змій в одній із запасних спалень, - каже голос. Він молодий, я чую це в його голосі, хоч би як темрява намагалася приховати її.

- Залишайся тут, синку, я зараз усе огляну, а потім ми підемо. Нічого не чіпай...

- Якщо тільки на мені немає рукавичок, - перебиває невідомий партнер з елегантністю, яка набагато старша, ніж його голос. - Я пам'ятаю твої правила.

Син?

Ця людина привела свою дитину з собою, щоб убити когось? Які батьки так чинять? Що за людина так чинить?

Мій мозок готовий закрутитися, готовий пробігти милю з цією новою інформацією і спробувати зібрати докупи те, що відбувається просто перед моїми очима, але мій розумовий спазм не встигає розпочатися, бо Генрі йде в залитий нічним світлом коридор, залишаючи свого сина стояти переді мною в дверному отворі.

Кожна волосинка на моїй шиї стає дибки, жива і тремтяча від електрики, яку я відчуваю до самих підошов ніг. Мені здається, що сніг проник у мій дім. Іній з'являється навколо його взуття з кожним кроком, коли він входить до кімнати. Уособлення зими і крижаного холоду, і я занурююся в прохолоду, яку він несе на своїх плечах, як другу шкіру.

У мене перехоплює подих, коли я дивлюся на нього.

Красивий, позбавлений світла Джек Фрост.

Хлопчик, якого я ніколи раніше не бачила. Він має вигляд не набагато старший за мене, але почувається набагато старшим за свої роки, ніби його душа живе тут набагато довше, ніж його юне тіло. Пара джинсів, що добре сидять, обтягує його довгі ноги, похмурий светр покриває його верхню половину.

Він іде з піднятою головою, царствена поза, через яку здається, що він пливе по мостинах. Мої пальці тремтять, коли місяць висвітлює його порцеляново-біле волосся. Він не виглядає реальним, і все ж він - найбільш відчутна річ у цій кімнаті.

У ньому немає жодного недоліку.

Жодної вади чи вади.

Коли він опускається на коліна поруч із моєю матір'ю - її трупом, - це похмуре усвідомлення повертає мене до реальності й виводить із денного сну. Туман, у якому він перебував, починає розсіюватися, і разом із ним приходить ясність.

Цей хлопчик, син Генрі, тут, щоб убити мене.

Адже він для того і приїхав, чи не так? Щоб допомогти своєму батькові зв'язати ниточки, і я - одна з них, чи не так?

Але коли я бачу, як він дивиться на неї, я не можу змусити себе повірити, що він здатний на це. Здатний на те, що зробив його батько, і на мить я уявила, як він лежить на мені, ріже ножем по моїй шкірі знову і знову, доки я остаточно не здаюся смерті. Його акуратно укладене волосся збилося б з місця, коли він закінчив, кров залила б його бездоганний каркас.

Я не можу це уявити.

Не тоді, коли він такий... чистий. Методичний. Доглянутий. Порівняно з ним я почуваюся брудною. Нібито він скривився від несвіжого поту, що прилип до моєї спини, або задер ніс від мого некерованого волосся, яке висохло після душу перед сном.

На відміну від свого батька, цей хлопчик дивиться на пошкодження на підлозі. Він дивиться на тіло, яке є всім, що залишилося від моєї матері, і злегка опускається на коліна, і я відчайдушно хочу знати, про що він думає, бо одна спільна риса в нього з батьком - здатність виглядати без емоцій.

Безпристрасним. Холодним. Порожнім.

Я хочу зазирнути в його розум. Про що він думає? Що він відчуває? Невже він такий же жорстокий, як людина, що подарувала йому життя? Чи такого майбутнього він хоче для себе?

Щось у мені клацає, коли я бачу, як він лізе в кишеню і дістає якийсь предмет, який починає підносити до обличчя моєї матері. Невже їй недостатньо жорстокого поводження, що тепер їй доведеться зазнавати мук після смерті?

Я більше не боюся за своє життя, не можу знайти в собі сили турбуватися про те, що станеться, коли я вийду з цієї комори і заявлю про свою присутність.

Мої пальці обхоплюють один із маминих підборів, міцно стискаючи його в руці, перш ніж я штовхаю ногою дверцята шафи. Коли двері розсуваються досить широко, щоб його тіло повністю відкрилося мені, я роблю єдине, що можу придумати.

Кидаю туфлю прямо йому в голову.

Я хотіла влучити йому в потилицю, але двері, що відчиняються, напевно, привернули його увагу, бо він повертається до мене обличчям якраз перед тим, як підбор з глухим стуком стикається з його нижньою губою.

Не гаючи часу, я піднімаюся на ноги, злегка спотикаючись об одяг на підлозі шафи. Голова пливе, кімната паморочиться від того, як швидко я встала, але мені все одно.

Я просто хочу, щоб цей кошмар закінчився. Так чи інакше.

- Ти не повинна...

- Не чіпай її, - кажу я, потягнувшись донизу, в живіт, і намагаючись зібрати якомога більше сил, але все, що вийшло, - це крихкий шепіт. Мої ноги хитко несуть мене до її тіла. Сумніваюся, що зможу зробити що-небудь, щоб відбитися від них, але, можливо, в цьому і є сенс.

Справа не в тому, щоб захистити її після смерті.

Не зовсім.

Я знала, що якщо вийду з цього темного простору, поки вони ще тут, моє життя закінчиться. Мені б не довелося дізнатися, як це - жити без мами, мені б ніколи не довелося турбуватися про невизначеність життя, якби вони вбили мене.

Річ не в тому, що я не хочу жити у світі без неї.

- Ти змусила мене стікати кров'ю. - Його голос прокочується по моїй шкірі, як вогонь, і обпікає. У його тоні звучить шок, наче думка про те, що хтось може завдати йому болю, настільки незвичайна.

- Що ти... - Я дивлюся вниз на її обличчя, бліде, мляве, неживе, але все таке ж прекрасне. Ось тільки я не бачу її очей. Вони закриті двома однаковими монетами, що захищають мене від зелених райдужок, які я так добре знаю - моїх очей. - Що ти з нею зробив?

- Ти змусила мене стікати кров'ю, - повторює він знову. Невже він думає, що невразливий? Невже його батько переконав його в тому, що вони до певної міри божественні і тільки вони здатні вбивати інших?

Я дивлюся на нього: він сидить на землі за кілька футів від мене, витягнувши пальці в місячному світлі, і пильно дивиться на кров, що покриває його пальці. Кров тече з його губ, стікає по підборіддю і капає на тканину його светра.

- Що ти з нею зробив! - Цього разу мій голос звучить голосніше. Я втрачаю терпіння і здатність піклуватися про того, хто почує мій крик. Зокрема і його батько.

Йому потрібна лише частка секунди, щоб відреагувати, і цього часу мені не вистачає, щоб відсторонитися. Його рука простягається й обвивається навколо мого зап'ястя, притягаючи мене до себе на підлогу, і я заплющую очі, очікуючи, що біль від удару об підлогу луною відлунає в моїх кістках, але цього не відбувається.

Натомість я відчуваю, як його холодна рука обхоплює мою спину, як він занурює моє тіло у свої обійми. Він обережно кладе мене на підлогу, при цьому його тіло частково лежить на мені, а частково - на підлозі поруч зі мною, щоб його вага не розчавила мене.

Мої очі розширюються, коли одна з його рук затискає мені рот, щоб я замовкла. Його запах атакує мене з усіх боків. Темний, глибокий, деревний. Як у лісі після дощу.

Це якось заспокоює мене і нагадує мені про високі дерева і щастя, яке я відчувала в лісі. Моє останнє відчуття спокою. Тому що це той самий момент, заради якого він прийшов сюди. Щоб убити мене. Маятник смерті гойдається все ближче і ближче до мене з кожною секундою, що ми лежимо тут.

Сльози повертаються, і я відчуваю, як вони скочуються по обличчю. Хоча мій розум прийняв цю долю, моє рішення ніколи більше не залишати цю кімнату, померти поруч із матір'ю, моє серце не прийняло цього.

Моє серце відмовляється прийняти це. Воно так сильно б'ється в моїх грудях, що хлопчик, посланий убити мене, відчуває це - він повинен відчувати.

Я нахиляю голову і дивлюся на маму. Біль проникає в мою душу, і мені здається, що я переживаю кожну ножову рану, поки лежу тут і дивлюся на неї. Хотілося б, щоб вона повернула голову і зустрілася з моїми очима. Хотілося б ще раз побачити її посмішку або почути, як вона вимовляє моє ім'я. Моє тіло трясеться від сліз, і я чую свої приглушені крики.

Я не можу дихати.

Я не можу дихати.

- Не дивись на неї.

Я ігнорую його, що тільки змушує його притиснути руку до мого рота трохи сильніше, намагаючись привернути мою увагу.

- Не дивись на неї, - шепоче він знову, його дихання крижаніє на моїй теплій шкірі. Він присунувся так близько, що я відчуваю кожен видих з його носа. - Дивись на мене.

Дивитися на нього?

- Скарлетт. - Моє ім'я вилітає з його рота, як вода, рідка і гладка. - Подивися на мене. - Я відчуваю, як ця струна тягне мене.

Нитка, яку він тримає в руках і яка якимось чином обвилася навколо мого нутра. Вона тягне, тягне, тягне, поки я не піддаюся і не відводжу погляд від її трупа.

Зустрітися з його очима - все одно, що пірнути крізь товщу чистого льоду. Вони неймовірно світлі, блакитні, як замерзлі води Аляски. Дивитися в них - все одно що жувати м'ятну жуйку і робити вдих. Це відчуття настільки холодне, що вибиває все повітря з грудей.

Він не відводить погляд від мене, ні на секунду, навіть коли забирає руку від мого рота і я починаю говорити.

- Ти збираєшся вбити мене? - кажу я, відчуваючи, як мороз пробирає мої легені. - Ти збираєшся, чи не так? Так чому б тобі просто не зробити це? Просто покінчити з цим, я маю на увазі...

- Це монети. - Він перериває мою маячню, перш ніж я встигаю почати, киваючи головою в бік моєї матері. - Я поклав монети їй на очі. Ось що я з нею зробив.

- Що...

- Ти запитала мене, що я з нею зробив. Я просто сказав тобі.

Я дивлюся на нього з порожнім виразом обличчя, намагаючись зрозуміти, який стосунок це має до того, що він убив мене. Чому, сказавши мені це, я можу зупинити неминуче, але я не можу не запитати.

- Чому? - Я дихаю, відчуваючи, як моє серце сповільнюється, а тяжкість у грудях зменшується настільки, що я розумію, що не задихаюся.

- Вони... - Він запнувся, і це має такий дивний вигляд на ньому, наче спотикатися на словах - не звична справа. - Монети - це плата, що використовується для переправлення мертвих у наступне життя. Це гарантує безпечний перехід через річку Стікс і гарантує, що душа благополучно потрапить у потойбічний світ.

Відчуття тепла проникає крізь холод, у який він мене огорнув. Маленький шматочок тепла проникає між нами і змушує мої очі пом'якшитися. Мої брови зійшлися.

Навіщо йому робити щось таке... приємне?

Якщо його робота, коли він потрапив сюди, полягала в тому, щоб слідувати стопами свого жахливого батька, то чому він зі шкіри геть лізе, щоб заспокоїти мертвих?

- Я...

Скриплять мостини, і звук важких кроків рикошетом відбивається від стін коридору. Паніка знову захльостує мій організм, і той шматочок спокою, який на мить проник у мене, тепер зник.

- Ти збираєшся вбити мене? - запитую я знову з більшою наполегливістю в голосі, коли його батько підходить до спальні. Якщо мені судилося померти, якщо хтось із них збирається вбити мене, я хочу, щоб це був він.

Цей хлопчик.

Безіменний хлопчик, який побажав моїй матері безпечного переходу в те потойбічне життя, яке на нас чекає. Я хочу, щоб саме він забрав мій останній подих, як він вважатиме за потрібне. Якщо хто й заслуговує на те, щоб убити мене сьогодні, так це він.

Він дивиться на мене, в його очах хлюпочуться емоції, які я не можу розшифрувати, але вони зникають, коли кроки стають ближчими.

- Ні. - Він гримасує, і я можу сказати, що йому не подобається ця відповідь. Наче він хоче сказати "так", наче він хоче вбити мене. - Але якщо ти не повернешся до шафи, це зробить мій батько.

Моя голова люто трясеться. - Я не хочу повертатися туди. Я не хочу ховатися.

Його ніздрі роздуваються, і роздратування ллється з нього, як вода з крана, що протікає.

- Неважливо, що ти..., - дихає він мені в обличчя. - Ти маєш сховатися. Повернися в комору, мовчи і не видавай жодного звуку, не дихай. Будь примарою. Ти не хочеш помирати, не так.

З легкістю він піднімає мене з землі, ніби я нічого не важу, підтримує мене, перш ніж знову подивитися мені в очі й переконатися, що я зустрічаю його погляд.

- Будь примарою, Скарлетт. Не дозволяй йому бачити тебе, ніколи.

Я не можу стримати запитання, що виривається з мого рота, приплив емоцій, які атакують мене всі одразу.

- Якщо я стану привидом, як ти мене знайдеш? - У ньому є щось лякаюче. Щось недоторкане і непередбачуване, що здається небезпечним, але поки я лежу на підлозі, дивлюся на нього навіть у цій жахливій ситуації, він змушує мене почуватися в безпеці.

У ньому є щось більше, ніж те, що я сприймала на поверхні, те, що я мигцем побачила, і цей погляд здається єдиним, що прив'язує мене до життя.

- Я не буду.

Це все, що він каже, перш ніж відштовхнути мене і повести в інший бік кімнати, де знаходиться мій притулок.

Усе, що сталося сьогодні ввечері, крутиться в моїх думках. Адреналін лиже мої п'яти, і я знаю, що скоро мені доведеться мати справу з явною ломкою, яка чекає на мене, коли я залишуся сама.

Тому що це те, що я є.

Тепер я зовсім одна.

І на мить цей хлопчик змусив мене відчути себе не такою самотньою, хоча я втратила єдину людину, яка коли-небудь любила мене. Тепер я втрачу і його, навіть не встигнувши впізнати його. Я одна.

Я повертаюся в комірчину і стаю примарою.

А він... ну, він дотримав свого слова.

Він більше ніколи мене не бачив.

Розділ 1

Привид

ЛІРА

- Ліро, коли ти сказала, що все буде складно, я не думала, що ти маєш на увазі це.

Моє тіло здригається від цього голосу.

Я звикла бути тією, хто зливається з тінню, підкрадається до людей і лякає їх. Я рідко буваю наляканий чиєюсь присутністю.

Але тих небагатьох, хто мене бачить, я тримаю поруч із собою.

Я відкладаю пінцет, яким користувалася як зброєю, піднімаю окуляри на голову і дивлюся на двері в клас. Зараз середина серпня, тож викладачі вже кілька тижнів перебувають у кампусі, а студенти повільно розходяться по своїх гуртожитках.

Влітку в Голлоу Гайтс спокійно, немає метушні та натовпу студентів. Старі двері скриплять від вітру. Чути, як хвилі розбиваються об скелі прямо під районом Кеннеді, і все здається трохи примарнішим.

Гвинтові сходи стогнуть під ногами, і неможливо не прислухатися до них через порожні зали. Кажуть, що сидіння в бібліотеці зводить людей з розуму, коли вона порожня: книжки починають шепотітися одна з одною, а порожнечу заповнюють голоси, схожі на людські.

Звісно, це все чутки.

Але мені це подобається.

Коли це місце практично повністю належить мені, я насолоджуюся самотністю, хоча я могла б обійтися і без Діна Сінклера, щоб отримати ключ від лабораторії. Перебуваючи поруч із ним, я уявляю, як це - потонути в токсичній мужності. У нього завжди є спосіб змусити почуватися нижчим за нього, постійно даючи зрозуміти, що він найрозумніший у кімнаті.

Крім патріархату, я люблю Голлоу Гайтс, коли він набуває свого моторошного характеру.

- У мене пішла ціла вічність на те, щоб принести місяць. - Вказую на блідо-зелену комаху, розкладену на вощеному папері. - Я б закінчила його тиждень тому, якби вони прийшли вчасно.

Коннер Годфрі входить у двері, на ньому джинсова сорочка на ґудзиках, засунута до ліктів, його світло-русяве волосся відкинуте з очей і акуратно укладене. Я звикла до його гарної компанії з початку літа, враховуючи, що це буде його аудиторія на найближчий семестр.

Оскільки Грег Вест, попередній викладач органічної хімії, якого було по-звірячому вбито торік, більше не міг викладати, університету потрібен був не просто заступник, щоб замінити його. Містер Годфрі, або, напевно, професор Годфрі, був шкільним консультантом з профорієнтації, але, маючи різні наукові ступені, він зголосився зайняти місце містера Веста.

Для всіх, ну, майже для всіх, стало шоком, коли слідчі з'ясували, що його смерть, найімовірніше, була пов'язана з вживанням наркотиків. Виготовлення екстазі для неповнолітніх дітей, очевидно, наводить на деякі сумнівні думки.

Вони пояснили це невдалою угодою, незадоволеним клієнтом або кинутим дистриб'ютором. І цього було достатньо для жителів Пондероз Спрінгс. Усе, крім правди, добре для цього місця.

Не знаю, що мене більше дратує в цьому.

Те, що ці люди настільки тупі, що готові їсти будь-яку нісенітницю, якою їх годують, або те, що люди можуть бачити тіло Грега Веста, бачити вправні порізи, ретельне розвтілення і хоч на секунду подумати, що хтось, окрім митця, винен у його смерті.

Це тіло було знекровлене, вибілене і розчленоване настільки ідеально, що незадоволений покупець, який приймав екстазі, ніяк не міг бути винним. У них не було ні майстерності, ні терпіння, щоб зробити це.

Не те що він.

- Терпіння - це чеснота, Ліро. Я думаю, що очікування того варте, чи не так? Тільки поглянь на ці кольори! - Захоплений голос Коннера висмикує мене з моєї голови, геть від того місця, де мої думки хотіли дрейфувати, де вони завжди дрейфують.

Я дивлюся вниз на старовинний скляний купол, кришка відкинута вбік, залишаючи його відкритим. Шість різних видів метеликів розкидані з боків штучного людського черепа, який я знайшла в магазині опудал.

Атлас, тигрова ізабелла, чорна відьма, садова тигрова, перцева. Колекція моїх улюблених метеликів стратегічно розкладена по верху і боках черепа. Я приберегла місце прямо над очницями для місячного метелика, знаючи, що блідо-зелена анатомія зв'яже все воєдино.

Я розкидала їх, створивши рій приголомшливих крилатих істот, від яких перехоплюватиме подих, коли я поставлю скляну кришку на підставу і закрию її. Посмішка з'являється на моєму обличчі, коли я думаю про готовий проект.

Браяр це сподобається. О, і Сайласу!

Можливо, наступного разу, коли я приїду в клініку, мені дозволять привезти йому кілька фотографій, щоб він зміг їх побачити. Більшу частину часу, коли я їжджу до Вашингтона, щоб побачитися з ним, наш візит складається з його спроб навчити мене грати в шахи і моїх невдач. Я намагаюся заповнити порожнечу мовчання, базікаючи занадто багато, але мені здається, йому подобається, коли я розповідаю про свою таксидермію.

Його очі ніби смикаються на всі боки, і іноді здається, що він може навіть посміхнутися, але поки що цього не сталося. Тому я вважаю за краще мовчати, знаючи, що йому достатньо моєї компанії.

Я б не вважала себе і Сайласа Готорна близькими людьми, до всього, що сталося. Він не знав про моє існування до минулого року, тоді як я знала про нього практично все, що тільки можна було знати. Але минулого року ми стали знайомими. Люди, якими ми дорожили у своєму житті, були пов'язані між собою, тож ми за замовчуванням перебували поруч одне з одним.

Але ми також дві людини, переплетені смертельними таємницями. Таємниці, які, я знаю, мені доведеться нести з собою далеко за межі могили. - Він і його друзі недовго мучили мене. Я чула про все, що вони робили в ім'я помсти, бачила, як він убив когось.

Він бачив, як я вбила когось.

Але тільки коли його поклали в психіатричну клініку, я б назвала нас друзями. - Це той райдужний клен, про який ти говорила днями? - Коннер підходить ближче, і я відчуваю запах його одеколону з тикового дерева.

Щось усередині мого шлунка теплішає, коли я розумію, що він згадав нашу розмову. Я милуюся його гнучкими руками, коли він спирається на прилавок, розглядаючи різних жучків, але не торкаючись до них. Він знає правила - не чіпати.

Я дивуюся, чому така людина, як він, досі не одружена. Він привабливий, комерційно успішний і добрий. Мене завжди пересмикує, коли я дивлюся на його руку і бачу, що на ній немає золотої каблучки.

- Так. Ти можеш повірити, що вони від природи такого кольору? Можна подумати, що яскравий жовто-рожевий колір робить їх мішенню, але ні! Це форма камуфляжу. І в них навіть немає рота! Вони харчуються тільки як личинки, а коли доходять до цієї стадії, їхня єдина мета - розмноження. Хіба це не божевілля? - Хвилювання вирує в моєму животі, поки я говорю, я дивлюся на нього якраз вчасно, щоб помітити, що він дивиться на мене, і на його губах грає усмішка.

Рум'янець заливає мої щоки, і я швидко відвертаюся.

- Вибач, це було багато непотрібної інформації. - Я придушила нервовий сміх. - Не роби цього, - каже Коннер.

- Не вибачайся за те, що ти чимось захоплена.

Мої брови насуплюються, коли я ризикую озирнутися, його шоколадно-карі очі свердлять мене. Це майже змушує мене соватися на своєму місці, але я утримуюся, знаючи, що будь-яка форма зорового контакту викликає в мене занепокоєння.

Мені не подобається професор Годфрі в такому стані. Є тільки одна людина, яку я хочу так, що вона поглинає все моє єство. Ніхто й ніколи не зможе зайняти це місце. Але приємно знати, що комусь на кшталт нього подобається слухати мої просторікування та маячню про жуків.

Приємно мати друга.

І саме таким він був для мене цього літа. З огляду на те, що я єдина з товариства одинаків, хто залишився в Пондероз Спрінгс, я продовжувала приїжджати в Голлоу Гайтс, навіть коли школа закінчилася.

Але я розуміла, що моїм друзям потрібно було вибратися, нехай навіть на кілька місяців. Усі вони були готові покинути це місце і всі його порочні спогади, але вони не могли. Не зараз. Не зараз, коли один із них усе ще тут і не може піти.

- Світ спробує зробити це, Ліра. Змусити тебе почуватися погано за те, що ти емоційно ставишся до речей, які любиш, спробувати висміяти тебе за це, але не дозволяй їм. Не дозволяй їм зруйнувати те, що ти любиш, - продовжує Коннер, підбадьорливо посміхаючись мені.

- Це схоже на те, що сказала б мені моя мама, - кажу я, не замислюючись.

- Вона була розумною жінкою. Тепер я знаю, звідки в тебе це.

- Вона була такою, - бурмочу я, насолоджуючись болем, який поширюється моїми грудьми, коли я дозволяю собі думати про неї.

Відчуваючи, що тема для мене болюча, він швидко оговтується, випрямляє хребет і потирає руки.

- Ну що? Ти збираєшся додати останній шматочок? Чи мені потрібно дивитися вбік, поки ти закінчуєш свій геніальний твір?

Вдячна за переключення, я зосереджую свою увагу на яскраво розфарбованому метелику на столі. Не те щоб мені не подобалося говорити про маму. Просто важко згадувати про неї, не думаючи про ту ніч, не думаючи про те, що ожило в мені. Ким я стала.

Невдовзі після її смерті в мене діагностували посттравматичний стресовий розлад, тож це пояснює постійні жахіття, спогади і страх темряви. Я пережила травмувальну подію. Для мене було нормально відчувати такі речі, розвивати цю психічну боротьбу.

Але була одна річ, яку мені ніхто не пояснив. Одну річ, яку ніхто не знав, а якби й знав, то не зрозумів би.

Ніхто не міг сказати мені, чому смерть зачаїлася всередині мене.

Та, що ковзає і тече в щілинах мого скелета, що існує в моєму кишечнику як орган. Чорна рідина, влита глибоко в мої вени, відмовлялася вимиватися. Усе, чим я була раніше, усі сни - це лише віддалені спогади.

Тепер я не можу думати про неї, про ту ніч, не згадуючи про хворобливий імпульс, який вона породила. Спонукання, яке жалить мій язик, коли піднімається з мого нутра. Воно змушує мій рот наповнюватися водою, а очі горіти.

Тривалий час мені вдавалося проковтнути це бажання, заховати його в шафу і заховати подалі. Але так було до кількох місяців тому, коли я провела лезом по чиємусь горлу і вперше після смерті матері відчула кров на своїх руках.

Тепер я знаю, як це - вбити когось, і мене лякає, як легко я змогла це зробити, і як легко мені буде зробити це знову.

Я переродилася в нову людину, коли вбили мою матір. Скарлетт померла так само, як і тієї ночі, і Ліра зайняла її місце. Я стала королевою жуків, дивачкою, дівчиною, захопленою таксидермією, ентомологією і процесом догляду за мертвими.

Я стала привидом.

Як він і просив.

Горло перехопило від знайомого металевого присмаку, але я швидко проковтнула його, зосередившись на завданні.

Обережно я починаю виймати маленькі шпильки, які утримують вощений папір на крилах метелика. Я трохи засмутилася, що не змогла виростити цього метелика; завжди набагато приємніше, коли беру участь у всьому процесі. Мені так само подобається спостерігати за їхнім ростом, спостерігати за їхніми манерами, за тим, як вони пристосовуються і, врешті-решт, як вони вмирають.

Це робить піннінг цікавішим і більш інтимним. Якщо я спостерігаю, як вони ростуть, живуть, існують, то буде правильно, якщо я подбаю про них після їхньої неминучої смерті.

Щойно всі шпильки витягнуто, я видаляю папір, використовую пінцет, щоб дуже обережно підняти комаху вгору і на центральну жердину, поміщаючи торакс метелика на передню частину черепа, покритого теплим, липким суперклеєм.

- Не помилися. - Коннер хмикає поруч зі мною, змушуючи мене злегка посміхнутися, поки я тримаю його стійко пару секунд, просто щоб переконатися, що він закріпився.

Коли я переконуюся, що він встановлений на місце, я відходжу назад, щоб подивитися на завершений проект.

- Як ти думаєш, це занадто багато? - запитую я, впиваючись зубами в нижню губу, сумніваючись у собі. - Напевно, мені варто було зупинитися на одному виді метеликів, щоб колірна гама була схожою, вірно? Можливо, я зможу просто переробити...

- Ліро, - попереджає Коннер. - Перестань сумніватися в собі. Це фантастика. У мене є спокуса купити її в тебе, щоб на полицю над моїм каміном.

Я дивлюся на нього, очі світяться вдячністю. Хотіла б я бути схожою на Браяр чи Сейдж - дівчат, упевнених у собі без усяких вивертів і дружніх слів тут і там. Однак я виросла в тиші. На самоті. У тумані людини, з якою рідко розмовляли, не кажучи вже про компліменти.

По-людськи я хотіла отримати схвалення.

- Шкода, що воно прикрашатиме мою квартиру.

Мій погляд метнувся до дверного отвору, побачивши обличчя, яке я чекала побачити відтоді, як вона пішла наприкінці семестру.

- Браяр! - кажу я, трохи задихаючись, зістрибуючи зі стільця і швидко крокуючи в її бік. Я не роздумую двічі, коли обхоплюю її за плечі й притягую до себе.

- Ти ж знаєш, що Сейдж і хлопці ненавидять містера Годфрі? - шепоче вона, обіймаючи мене у відповідь.

Я здригаюся, уже знаючи це.

- Ми можемо обговорити це іншим разом, - бурмочу я. - Думала, ти повернешся тільки наступного тижня! - Я грайливо штовхаю її в спину, зображуючи злість на її несподіване повернення.

- Мені набридло слухати, як вона бурчить, що сумує за тобою, тому я привіз її раніше.

Браяр викидає середній палець догори через плече, спрямовуючи його на велику тіньову фігуру, що притулилася до дверної рами. Присутність Алістера Колдуелла важко виявити, як темний туман, який ви не бачите, але відчуваєте. Щойно ти розумієш, що він тут, його неможливо ігнорувати.

Я простягаю руку через плече Браяр, підштовхуючи кулак до нього. Він піднімає свої кісточки і зіштовхує їх із моїми, підкидаючи голову на знак привітання.

- Як Техас? - запитую я його.

Він насміхається. - До біса гаряче. Це місце все ще лайна діра, королева жуків?

Прізвисько, яке тривалий час використовували як образу, перетворилося на один із моїх улюблених ласкавих виразів. Я знаю, що він не хоче мене принизити; це його спосіб назвати мене другом. На кшталт того, напевно. Принаймні, він більше не хоче, щоб моя голова висіла на багатті.

Хлопці з Голлоу не мають інших друзів, крім одне одного. Вони - пазл із чотирьох частин. Де один, там і інші. Ніколи не бачила такого міцного зв'язку.

Довгий час я заздрила, а тепер я просто захоплююся цим.

- Залежить від дня, - відповідаю я, злегка знизуючи плечима.

Ніколи не зізнавалася в цьому вголос ані Браяр, ані комусь іншому, але мені подобається Пондероз Спрінгс, принаймні деякі його частини. Там виросла моя мама. Мені подобаються грози, які тут відбуваються, і тут мій дім.

Я можу обійтися без корупції, скандалів, секс-торгівлі та вбивств. Але є частинки мене, які люблять це місце, хоч як би я намагалася цього не робити.

Для них усе по-іншому. Я знаю це.

Це місто не зробило нічого, крім болю для них. Зруйнувало їх. Перетворило їх на такі жахливі версії самих себе, що, я впевнена, в якийсь момент вони самі себе налякали. Для моїх друзів тут нічого не залишилося, не тоді, коли Пондерероз Спрінгс зжер його цілком.

- Я залишу вас поговорити, Ліра. Упевнений, вам усім треба багато чого надолужити. - Коннер підходить до мене, люб'язно посміхається і прямує до дверей, злегка помахуючи рукою моїм друзям. - Міс Лоуелл, містер Колдуелл.

Я дивлюся, як його спина зникає в порожніх коридорах, і чекаю, поки він не опиниться за межами чутності, перш ніж повернути свою увагу до Браяр.

- Сейдж і Рук теж повернулися? Як твоя мама? Боже мій, зачекай, поки ти побачиш будиночок, на прикрашання якого я витратила все літо. Я маю на увазі, я знаю, що у вас двох тепер є квартира, але ти все одно можеш приходити. Нам усе ще потрібні обов'язкові збори Товариства одинаків...

- Я теж за тобою сумувала, - сміється Браяр, перериваючи мій лепет і знову обіймаючи мене. Я справді сумувала за нею. Дуже сумувала за нею. Сумувала за всіма ними.

Моя перша справжня подруга за багато років провела літо в Техасі, відвідуючи свою сім'ю і показуючи Алістеру, де вона виросла. Сейдж, дівчина, на очах якої я пройшла крізь пекло і назад, якою я почала захоплюватися як другом і жінкою, збирала речі для поїздки узбережжям разом із Руком Ван Дореном, хлопцем із Голлоу, з яким я ладнаю більше, ніж із рештою, тому що в нього завжди є закуски.

Ще був той випадок, коли ми підпалили легендарну шкільну ялинку, але це вже історія для іншого разу.

Вони всі залишили мене тут, і я хотіла засмутитися через це - правда, хотіла.

Але я розуміла.

Браяр, Алістер, Рук і Сейдж потребували відпочинку від різанини, від постійних страждань і нескінченного болю, якого завдавало їм це місце. Усього на кілька тижнів їм потрібно було стати нормальними, насолоджуватися життям, і я не могла звинувачувати їх за це, навіть якби хотіла.

- Сейдж і Рук повернуться завтра ввечері. Ми зустрічаємося в Бухті Чорних Пісків. - Очі Браяр блиснули знайомим пустощами, які я встигла полюбити і зненавидіти. Зазвичай це означає, що все, що ми робимо, вимагатиме від нас фізичних зусиль.

- Уночі пляж зачинений, - вказую я, сподіваючись, що цієї невеличкої затримки буде достатньо, щоб зірвати будь-який їхній план.

- Ми знаємо, - посміхається Алістер позаду неї. - Руку потрібно випустити пару. Повернення в Пондероз Спрінгс без Сайласа тут зруйнує його лайно.

У мене серце заколотилося. Ми не впевнені, як довго Сайлас отримуватиме допомогу. З огляду на те, наскільки серйозним був психотичний зрив, лікарі кажуть, що від кількох місяців до кількох років.

Це розбиває мені серце, але це знищило Рука. Вони були близькі, так до біса близькі, і я знаю, що Рук звинувачує себе за те, що не зрозумів, що він раніше не приймав ліків.

Ми не будемо тусуватися завтра ввечері заради нас, ми робимо це, щоб бути поруч із Руком. Потай я думаю, що їм усім це потрібно. Вони всі сумують за ним.

- Возз'єдналися вперше після похорону мера Донах'ю. Думаєш, із Сейдж усе буде гаразд? - запитую я.

- Я думаю, - починає Браяр, - Сейдж чудово справляється зі смертю батька, вона знає, що нещасні випадки трапляються.

Випадковості, точно.

Тому що цілеспрямована пожежа з її батьком і федеральним агентом у будинку - це точно нещасний випадок. Але, як я вже сказала, це секрети, які я віднесу із собою в могилу. Я маю це зробити, якщо це означає захистити моїх друзів, не те щоб у мене не було своїх секретів, які Сейдж і Браяр зберігають для мене. Зберігають від своїх хлопців. Від усіх.

Ми захищаємо одне одного і секрети, які носимо на своїх плечах. Це частина угоди, коли ти вступаєш у Товариство одинаків. Тобі дозволяється бути одному, але ніколи не бути самотнім.

- Ми вирішили оживити нашу дружбу невеликою грою, - каже Алістер. - Заради старих часів.

Гра.

Завжди гра.

Зазвичай незаконна, і ніколи не буває так, що я розриваю свої легені, намагаючись не відстати. Я ковтаю свій страх, не перед грою, а перед усвідомленням того, що мій план ось-ось почнеться, і мені доведеться зустрітися з ним віч-на-віч, щоб почати його.

Не просто сховатися в тіні й тихо спостерігати за ним. Ні, я повинна буду встати перед ним, використати свої слова і попросити те, що я хочу.

Місяці тому він прийшов, щоб знайти мене, сказав, що борг погашений. Але я не закінчила з Принцом Смерті. Я ледь почала. Він відмовив мені вперше, коли я попросила про послугу.

Але я відмовляюся приймати "ні" за відповідь.

Мені подобається бути його привидом, але тепер я хочу, щоб він побачив мене.

Мені недостатньо просто переслідувати його. Мені потрібно від нього більше.

- Що за гра?

Браяр сміється. Усмішка широка, сповнена збудження, і від неї в мене зводить живіт.

- Мітка.

Розділ 2

Експозиція

ТЕТЧЕР

У кожному місті є своя історія про привидів.

Її розповідають під час дитячих ночівель і ночей, проведених біля потріскуючого багаття. Казка, яка з роками перетворюється на майже неймовірну неправду, але у своїй основі вона несе певну частку правди.

Моє прізвище - це та сама історія.

Привиди в ночі. Бугімен у шафі. Дряпаючий звук у стіні.

Моя сім'я стала столітнім міфом, покликаним налякати жителів Пондероз Спрінгс; легенда, що, за чутками, зародилася ще під час заснування міста. Пірсони, будучи однією з сімей-засновників, завоювали репутацію холодних і недосяжних очікувань. Інші були настільки залякані, що віддали тільки частину міста через жах перед тим, що ми зробимо з ними, якщо не отримаємо свою справедливу частку.

Існує безліч різних історій походження. Деякі з найбільш надуманих стверджують, що ми були вампірами або іншою формою нелюдських, демонічних істот, які харчувалися чистими душами. Я можу оцінити творчий підхід, особливо якщо врахувати, що правда набагато нудніша.

Мої попередники були відокремленими. Вони не ділилися з іншими без крайньої потреби, і довіра не була тим, що вони давали вільно. Вони говорили швидко і небагатослівно.

Така потайлива поведінка змушувала інших почуватися некомфортно; ба більше, вона викликала заздрість. Коли недоумкуваті люди не отримують уваги від тих, хто перебуває на вершині, вони намагатимуться зірвати корону, розколоти трон, роблячи необґрунтовані висновки і розпускаючи чутки. Усе, що вони можуть зробити для того, щоб збити когось із ніг.

Як собаки, що б'ються за шматок помиїв.

На жаль для цих невпевнених у собі людей, вони досягли успіху тільки в тому, щоб підняти нашу спадщину вище. Усе, чого вони домоглися, це змусили людей боятися нас, що пішло нам на користь.

Люди служитимуть тому, чого вони бояться.

Місто Пондероз Спрінгс боялося нас найбільше на світі. Настільки, що терор тривав і роки потому. І якийсь час усі ці жахливі історії були лише вигадкою, плітками і фольклором, створеним нудьгуючими городянами.

Поки одного разу це не стало правдою.

Завдяки моєму батькові, моя сім'я довела, що всі ці страшні історії були правдою.

За винятком вампірів.

Моя голова починає погойдуватися вперед-назад, поки мої довгі пальці гладять клавіші зі слонової кістки. Витончена музика долітає до моїх вух, коли я працюю з фортепіано, лоскочучи інструмент, поки він не зіграє мелодію, над якою я зараз працюю. Шопен, хоча я вважаю, що його переоцінюють, був одним із перших композиторів, яких я навчився грати на білосніжному роялі Steinway & Sons, подарованому мені бабусею на день народження, коли я був іще зовсім маленьким. Уже тоді я знав, що додавання вишнево-червоного кольору на кришці, нотному столику і підставці було не випадковим.

Вона знала мій улюблений колір, знала, чому я так його люблю.

Рух привертає мою увагу всього на секунду, мої очі розплющуються, коли я кидаю погляд у бік крайньої лівої частини підвалу, моєї маленької кімнати аморальності, і помічаю, що моя аудиторія, яка складалася з однієї особи, почала пробуджуватися від своєї дрімоти.

Мені не потрібно бути там, щоб побачити переляк у її очах. Я уявляю, що будь-яка людина, прокинувшись, тут же почала б панікувати, виявивши, що не може поворухнутися, прив'язана до крижаної металевої каталки в самих трусах.

Тимчасовий параліч має діяти принаймні ще п'ятнадцять хвилин, що для мого друга, Волтера Гендрікса, здасться роками. Дірка К, усередині якої він зараз опинився, не з приємних. Особисто я ніколи не розумів, навіщо гнатися за штучним кайфом і чому люди готові вживати ветеринарні препарати тільки для того, щоб випробувати мрійливі галюцинації.

Вирішивши дозволити Волтеру продовжувати панікувати ще трохи, поки кетамін робить свою справу, я повертаю свою увагу до піаніно. Я продовжував грати, навіть відвернувшись, але, як сказав би мій покійний викладач музики: - Якщо ви не поглинені музикою, яку граєте, як ви можете очікувати, що хтось інший буде поглинений?

Я практично відчуваю, як його тростина б'є по моїх руках, і слабкі шрами на моїх руках свідчать про його чудове викладання. Минули роки відтоді, як мій учитель фортепіано вдарив мене по кісточках пальців, але я все ще відчуваю кров, яка стікала з моєї шкіри на інструмент.

Незважаючи на жорстокий біль, мені подобалося грати з кров'ю на пальцях. Це робило ковзання по клавішах більш плавним. Це було правильне відчуття.

Коли я знову зосередився, я помітив, що наступні кілька частин не підходять. Я піднімаю погляд на ноти, виставлені на музичній стійці, і нахмурюю брови. Повністю зупинившись, я виймаю олівець з-за вуха і стираю кілька нот.

Я дивлюся на порожні рядки і ворушу пальцями на клавішах, запитуючи себе, як звучала музика в моїй свідомості, коли я забрав Волтера з бару?

Ніч була теплою на моїй шкірі, і я відчував різкий запах цигарок, що долинав зсередини дешевого бару. Моє серце билося рівно, коли я дивився, як він виходить через задні двері, його чорний костюм пом'ятий від денної шкарпетки і дешевого матеріалу, з якого він був зроблений.

Я можу розпізнати неякісний костюм за милю, але люди, якими він оточує себе в цьому сумнівному барі, напевно вважають його дорогим. Ця думка змушує мене насміхатися.

Західний Трініті Фоллс не впізнав би дизайнерського костюма, якби той відростив руки і вдарив їх по обличчю. Боже, одна думка про те, щоб побувати в цьому місті, змушує мене почуватися брудним.

Я не завжди чекаю в тіні, коли роблю це. Іноді я заходжу всередину закладу, де знаходиться моя нічна мета, і займаю місце. Можливо, за столиком, мовчки спостерігаючи за ними, або, коли в мене буде настрій, я заговорю їх прямо в моїй павутині.

Однак цього разу я чекав у темряві, у темряві цього мерзенного провулка, чекаючи ідеального моменту. Хочу, щоб музика, що ллється з інструмента, передавала це. Я хочу, щоб вона розповідала історію без слів, повільний, ліричний рух, що контрастує з першою формою, яку я створив кількома днями раніше, твір, що дає змогу мені показати красу моєї гри.

Ця форма, Caccia, - полювання. У ній потрібно зобразити хижака, який переслідує свою жертву. Жертва, яка не знає, просто йде до своєї машини, не відчуваючи небезпеки. Спочатку ноти звучать повільно, м'яко, а тепер мені потрібно, щоб вони стали важчими.

Я хочу, щоб клавіші оспівували спогади про мою руку в шкіряній рукавичці, що охоплює його, хочу почути в нотах, як він боровся зі мною перед тим, як я проткнув його шкіру голкою. Як його тіло ослабло під дією наркотику і обм'якло в моїх руках. Як легко було схопити його, як приємно відчувати себе настільки талановитим у тому, що я роблю.

Я хочу відчувати це.

Хочу переживати ці моменти щоразу, коли вибираю концерт Волтера зі своєї колекції. Я б дозволив поточним звукам повернути мене в ті моменти, щоб я міг відчути його муки знову і знову. Мені потрібно відчути, як він ковзає по моїх зіпсованих венах.

Поки я не зроблю все правильно, я не встану з цієї лави. Я вимагаю від себе тільки досконалості. Розчарування гризе мене.

- Твій батько вже закінчив би.

Якийсь голос, який я зневажаю, говорить усередині мене, і я міцніше стискаю олівець у кулаці, відчуваючи, як слабкий матеріал прогинається в моїй хватці. Мій батько, хочу сказати я, ніколи не зміг би зробити щось настільки вражаюче. Він убивав жінок, тому що йому так хотілося, брав як жетони клапті їхнього волосся і не мав жодного творчого бачення.

Він був нижчим за мене. Нікчема порівняно зі мною.

Я - художник.

Усе, ким він хотів би бути, але не мав навичок, щоб досягти цього.

Я чую бурчання відчаю, і цього достатньо, щоб повернути мене назад, туди, куди віднесло мої думки. Генрі Пірсон був останнім, про що мені хотілося думати, коли я перебував у своєму підвалі.

Зробивши такий необхідний глибокий вдих, я вдихаю запах лугу. Слабкий металевий запах заспокоює мене. Киплячий чан із рідиною акуратно стоїть у кутку поруч із ванною - це свідоме рішення, яке я прийняв для полегшення прибирання. Якщо я не зможу зробити цю комбінацію правильно, я не зможу перейти до остаточної форми, а цього не повинно статися.

Я відмовляюся залишати роботу незакінченою.

Не знову.

Ніколи більше.

Однієї незавершеної роботи було достатньо, у мене не було бажання додавати щось ще.

Я працюю в тиші ще кілька секунд, акуратно записую нові ноти, які, на мою думку, найкраще пасують, і починаю грати від самого початку, каскадом проходжу через бридж, на моїх губах з'являється повільна посмішка, коли я наближаюся до кінця пісні.

Це спектр похмурого шуму, круглий, темний і багатий. Раніше він був плоским, але тепер він саме там, де мені потрібно. Живий, дихаючий, злісний спогад, який я створив.

Бурмотіння Волтера про страждання і сум'яття зливається з останніми нотами пісні. Хребтом пробігає холодок, і раптово я відчуваю голод. Повітря стає рівним, і кімната занурюється в глибоку тишу.

Я відчуваю, як істота всередині мене виповзає зі своєї печери, згіркла і оголює зуби, готова поласувати тілом, яке я для неї приготував. Коли рояль затихає, коли мої пальці перестають красномовно водити по клавішах, тоді й шоу припиняється.

Мені більше не потрібно прикидатися, що я не такий, як усі, я нарешті в гармонії з собою і тим, що я є. Хоча я ніколи не ховаюся, навіть коли на публіці, тут, у цьому зловісному сховищі, яке побудував, я спокійний.

З цим голодом, що рухає мною, я встаю з лавки, нахиляю голову вліво, а потім вправо, чуючи задоволений тріск. Мої пальці тягнуться до манжети моєї сорочки від Tom Ford.

- Волтере, я вірю, що твоя смерть стане моєю найкращою роботою. - Я хмикаю, не поспішаючи закочуючи обидва рукави, оголюючи вени фіолетового кольору, що звиваються по моїх передпліччях.

Наркотики, які я ввів йому в шию, почали діяти настільки, що його очі розширені й уважні, але він ще не повністю відновив функції своїх кінцівок. Підбори моїх італійських шкіряних туфель клацають по червоній мозаїчній плитці на підлозі - візерунок із глянцевих і матових поверхонь.

- Щ-що..., - прохрипів він, намагаючись нагадати собі, як працюють його голосові зв'язки. - Щ-що?

- Я відчайдушно хочу, щоб ви, люди, вигадали більш унікальні запитання, коли прийдете до тями. - Я закочую очі, прокладаючи собі шлях навколо металевої каталки, що відбиває яскраве світло фар над нами. - Чому ви відчуваєте необхідність запитувати одне й те саме? Вам справді стане легше, якщо я скажу, хто я? Або що ви тут робите?

Я клацаю язиком, хитаючи головою, поки він продовжує тремтіти і в'янути в узах. Усі вони, мої жертви, усі вони однакові, усі вони слабкі, і хтось упевнений, що їм вдасться вибратися звідси живими.

- Як щодо того, щоб розповісти тобі дещо ще. - Я обережно беру свою тацю, на якій розкладені всі мої улюблені іграшки. - Як щодо того, щоб я скажу тобі, що не має значення, хто чи що, ти завжди збирався закінчити тут. З моєї милості. Це тебе хоч трохи заспокоїть?

Кінчики моїх пальців перебирають клинки, які я вибрав сьогодні. Добре навчений і досвідчений мисливець оцінить мій вибір. Усі вуглецеві ножі - мрія для того, хто хоче зняти шкуру з оленя чи іншої істоти, на яку полюють заради спортивного інтересу.

У животі в мене поколює, і якби я міг відчувати емоції, то, гадаю, це було б ближче за все до радості, точно не знаю, тому що дорослішання в образі примари означало самотнє існування.

Я народився зі смертю як особистою тінню.

Смерть, або, принаймні, нездоланне зло, оселилося в утробі моєї матері тієї ночі, коли я був зачатий. Щось зле і жахливе створило мене, влило в мої вени інстинкти хижака і апетит до крові. Я народився психопатом. Смерть втілилася в людині.

Бугімен під вашим ліжком і сусід на задньому дворі. Я той, хто змушує вас замикати двері на ніч і міцніше притискатися до своїх дітей.

Для мене не має особливого значення, що скажуть із цього приводу психологи чи криміналісти. У всіх статтях і дисертаціях написано одне й те саме. Ніхто не народжується з психопатією, кажуть вони, люди не піддаються генетичному прокляттю в утробі матері. Цього вчаться, це вбирають і спостерігають.

Хоча я завжди першим погоджуюся з логічними твердженнями, подібними до цих, я також є живим доказом зворотного. Тому вони помиляються. Їхні теорії помилкові.

Однак я розумію, чому вони заспокоюють населення. Набагато менш страшно вірити в те, що люди народжуються чистими і невинними, що з любов'ю і ласкою люди виростуть добрими. Технічно кажучи, якби всі діти отримували ласку, ми могли б повністю покінчити з психопатами і соціопатами.

Правда в тому, що я був створений таким. Я народився з ідеальними інструментами, щоб зробити з мене вбивцю, і це набагато страшніше. Знати, що немає способу зупинити це, зупинити нас, тих, хто народився з цим бажанням, що проходить через нашу систему. Знати, що незалежно від того, що ти робиш або скільки любові ти можеш дати, деякі люди просто створені для того, щоб знищувати життя. Створені, щоб різати, щоб змусити інших стікати кров'ю.

Як ще пояснити моє мовчання в дитинстві? Моя бабуся казала, що єдиний раз, коли я кричав у дитинстві, був момент моєї появи на світ, а коли мене помили, сповили і передали матері, всі звуки перестали існувати. Як ще пояснити відсутність у мене емоцій, почуттів стосовно будь-кого, включно з мною самим? Моя відданість нічим не заплямована - я готовий на все заради людей, якими себе оточую, але це не означає і ніколи не означатиме, що я піклуюся про них.

Моїй родині знадобився певний час, щоб зрозуміти цю сувору реальність, але після того, як дідусь застав мене на задньому дворі за відриванням кінцівок у жуків, я зрозумів, що вони нарешті прийняли мене таким, яким я є.

Мерзенний.

Чудовисько.

Убивця.

Те, чим, як відчайдушно сподівався мій батько, я стану. Хоча його настанови і батьківські поради були болючими, він був єдиною людиною, яка розуміла, що я собою являю. Навіть якщо почасти саме через нього я став таким.

На той час, коли я перейшов до середньої школи, мені вже не дозволяли гратися з іншими дітьми. Їхні батьки скаржилися, що моя присутність порушує розум їхніх невинних малюків. Незабаром після мого народження моя власна мати вирішила, що син, якого вона народила, - це не те, на що вона розраховувала. За словами батька, вона пішла одразу після мого першого дня народження.

Я був дивним, чужим. Виняткова дитина з похмурою уявою, казали вчителі. Не було і досі немає жодної людини, яку б не лякала моя присутність, і, чесно кажучи? Мені це подобається.

Дуже.

- Що тобі потрібно? - виривається в нього, він нарешті встає на ноги, що завжди робить це набагато цікавішим. Це означає, що його крики будуть кришталево чистими. - Якого хріна тобі треба?

- Вдаючись до лайливих слів. - Я стискаю зуби, беру один із невеликих ножів і кручу його між пальцями. - Так ти не доб'єшся моєї прихильності.

Перш ніж приділити Волтеру увагу, на яку він заслуговує, я беру пульт і натискаю кнопку Play. Через колонки в плінтусі звучить Бах, і все стає на свої місця. Я намагаюся уявити себе через десять років, коли закінчу медичну школу, готового різати когось із зовсім іншої причини, ніж зараз. Одягнений у халат, із чимось класичним, що грає в операційній.

Чи принесе мені різання з метою порятунку життя таке ж задоволення, як те, яке я збираюся отримати? Чи достатньо буде розрізати плоть заради медицини, щоб приборкати мою ненаситну звичку?

Не будучи оптимістом, я сумніваюся в цьому. Високо.

Я натискаю кнопку "Пуск" на диктофоні, кладу його назад на тацю і двічі перевіряю, чи горить червоний індикатор у правому верхньому куті. Я виріс зі своїх колишніх помилок, коли все ще намагався зрозуміти, що мені подобається. Моя рутина. Мій процес. Після того, як я натиснув не на ту кнопку з однією зі своїх колишніх жертв, я тепер про всяк випадок перевіряю ще раз.

Що таке концерт без оркестру?

Вбивця з криками своїх жертв?

Щойно звучить Лакримоза, дивлюся вниз на шматок жиру, що лежить на ній. Він потіє. Неприродно багато, так багато, що я думаю, у нього може бути гіпергідроз. Я ще не лікар, але до цього моменту я вбив шістьох людей, і жоден з них не пітнів так сильно.

- Волтере, що сталося з тією фізикою квотербека, про яку ти так любиш нагадувати людям? Ти не в змозі вести кого-небудь на коротку прогулянку, не кажучи вже про чемпіонат штату.

Я не поспішаючи дивлюся на його ледь прикрите тіло. Тендітне волосся вкриває його груди й живіт, великий живіт, і в нього глибоко червоне обличчя, яке нагадує мені повітряну кулю, готову лопнути. Мене від нього нудить, він марна трата місця, і подумати тільки, він вважав себе таким же, як я.

Він ніколи не зміг би бути мною, ніколи не зможе робити те, що роблю я, на тому рівні, на який я здатний. - Поліцейські були за кілька тижнів від того, щоб схопити його і посадити за ґрати. Федеральним слідчим знадобилося б ціле життя, щоб навіть вловити мій запах.

- Звідки ти мене знаєш? - видихнув він із пересохлого рота. - Тобі потрібні гроші? Я можу...

- Будь ласка, не ганьбися, ти не можеш дозволити собі відкупитися від мене.

Я широко розкинув руки, оглядаючи навколишній простір, від підлог, зроблених на замовлення, до статуї за сміховинною ціною в кутку. Цей підвал, мій шматочок гармонії, коштує більше, ніж більшість заробляє за все життя. - Озирнися навколо - хіба схоже, що мені потрібні твої гроші?

Мої пальці стискають рукоятку мисливського ножа, спрямовуючи вістря вниз, до обличчя Волтера, і я проводжу вістрям по його щоці, лезо настільки гостре, що я відчуваю, як воно ріже волосся в його зернистій бороді.

- Однак, оскільки я не повний монстр, я відповім на твоє перше запитання. - Волосся стає дибки, коли я відчуваю, як легко було б випатрати його, як свиню, і дивитися, як кров ллється з його живота. Як просто покінчити з його життям, ось так, одним рухом зап'ястя.

Сила вирує в моїх венах. Контроль і бажання вирують у мені, створюючи найкращий природний кайф, який тільки можна відчути. Немає кращого почуття, ніж це. Знати, що я повністю контролюю його долю, знати, що він перебуває в моїй владі. Що він безсилий і жалюгідний. Нижчий за мене в усіх відношеннях. Він ніколи не стане тим, ким є я.

- Чорт... - шипить він. - Будь ласка, не роби цього. У мене є дочка.

Бажання загрожувало затягнути мене під воду, пригнічувальне відчуття всього навколо було настільки сильним, що я не помітив, як моє лезо встромилося в його щоку достатньо, щоб пустити кров.

- Джессіка, - кажу я, роблячи вдих і відводячи вістря від його обличчя. - Вірно? Їй буде п'ятнадцять у грудні.

Його очі спалахують, сяючи яскравим і моторошним страхом. Він поглинає все його тіло, і це наповнює мене теплом. Я хочу, щоб він помер наляканим, переляканим і тремтячим. Просто перед тим, як він зробить свій останній подих, він дізнається, який вигляд має справжня смерть, як справжній страх відчувається на язиці.

- Не чіпай її, - кричить він, смикаючись від уз, з яких у нього немає шансів вибратися. Я навчився зав'язувати вузли, коли був зовсім маленьким, - один із багатьох уроків, яких навчив мені батько і які я вдосконалив для себе.

Мій батько був хороший у своїй справі.

Був найкращим.

- Я б ніколи. Підлітки, та й узагалі діти - це набута група безхребетних людей. - Я посміхаюся йому. - Такі, як ти. Чи не так, Волтере?

Я кручу лезо між пальцями, зосередивши свою увагу на його руці, піднімаю важку кінцівку, оглядаю лінії та шрами, пальці в рукавичках намагаються знайти точку відліку.

- Що? Що ти...

- Не марнуй мого часу, - шиплю я, зціпивши зуби, коли згинаю один із його пальців у неможливому напрямку. - Ненавиджу брехунів, Волтере. Постарайся не погіршувати ситуацію, погіршуючи її мені.

Він скрикує від болю, але я не звертаю на це уваги, послаблюючи хватку на пухкому пальці, перш ніж піднести ніж до кінчика його вказівного пальця.

- Звідки я тебе знаю? - хмикаю я, відчуваючи, як підгинаються пальці на ногах, коли я занурюю вістря досить глибоко, щоб воно прослизнуло під усіма шарами шкіри, а потім починаю голити у зворотному напрямі, повільно, стежачи за точністю нарізання. - Я знаю тебе, тому що ти думаєш, що ти такий самий, як я. Скажи мені, ти так любиш свою дочку, що вбиваєш дівчат, схожих на неї? Це так ти показуєш свою любов, Волтере?

Не впевнений, що він чує мене, не через сліпучий звук його криків, коли пекучий біль проникає в його тіло. Руки сповнені нервів, на жаль для нього, тому він відчуває кожен сантиметр леза, що встромляється в його плоть.

Кров ллється з рани як фонтан, витікаючи і просочуючись на металевий стіл внизу, вона ускладнює видимість, але я відчуваю, як його шкіра тягнеться до ножа. Я тримаю руку рівно, жодної краплі коливання чи тремтіння, оголюючи його м'язи й кістки перед відкритим повітрям.

Усі ці захищені нерви, атаковані прохолодним повітрям тут, унизу, мабуть, нещасні. Мені майже хочеться його пожаліти. Майже. Від чудових криків агонії в мене дзвенить у вухах, вібрують барабани всередині.

Це краще, ніж Бах. Краще, ніж Моцарт і Брамс.

Це моя улюблена форма музики.

- Продовжуй кричати. - Кажу я голосно. - Ти робиш це тільки для мого блага. Це тільки підбадьорює мене, змушуючи мене хотіти вирізати тебе глибше.

Я закінчую обробляти весь його вказівний палець, переходжу до наступного, милуючись тим, як його зв'язки збігаються з плиткою на моїй підлозі. Туго намотані шнури міцної еластичної тканини блищать під яскравим світлом над нами.

Це зовсім інше, ніж вивчення книг і діаграм. Ніщо не зрівняється з тим, щоб побачити анатомію людини на власні очі, відчути липку кров, що тече по руках, запах заліза в повітрі і знати, що ти володієш болем і смертю.

Занурююся в процес, у прекрасне видовище і різанину, це те, для чого я був створений. Мої моторні, довгі пальці були створені для тортур. Я був створений для вбивства.

Я захоплююся своєю роботою. Уся його рука повністю здерта й сира, шкіра сповзла на зап'ясті й під ним, і я усміхаюся, думаючи про те, що це нагадує мені банан, який я почистив сьогодні вранці на сніданок. Мене завжди вражає, який вигляд має людське тіло в його природному стані.

- Гей, нічого з цього, - кажу я, ляскаючи Волтерса по обличчю, щоб повернути його до реальності, його очі борються з бажанням заплющитися. - Хочу, щоб ти не спав. Поговори зі мною. Я вже ставив тобі запитання - ти вбиваєш дівчат через любов до своєї дочки? Чи це тому, що в тебе потай є один із цих огидних фетишів на своїх родичів?

Сльози витікають із куточків його очей, і його тіло тремтить. Його шкіра зблідла, і я знаю, що це тому, що в нього шок. Втрата крові бере своє, однак він має протриматися принаймні до плеча, перш ніж спливе кров'ю. Можливо, якщо мені пощастить, він усе ще буде при свідомості, коли я почну іншу руку.

- Я - Він захлинається риданнями. - Мені шкода. Не можу допомогти, я не можу це контролювати. Мені шкода.

Я ненавиджу цю частину. Це відбувається щоразу.

Вибачення за свої дії. Виправдання.

Я хворий.

Мені потрібна допомога.

Я не можу це контролювати.

Усі вони помирають, спокутуючи свої злочини, сподіваючись, що якийсь Бог пробачить їх в останні хвилини життя, щоб вони не провели вічність у якомусь вічному пеклі.

Це жалюгідно.

- Ти мені огидний, - неуважно кажу я, надто глибоко встромляючи лезо в його передпліччя, і швидко міняю скальпель на товстіший ніж, який мисливці називають "кишковобійкою" - особливий тип леза, в якому хребет має загострене півколо. Я захоплюю шматок відкритої шкіри, зариваюся під останній шар, прямо над м'язами, і починаю відокремлювати його плоть від кістки.

Багряний колір затуманює мій зір.

- Ти маєш шкодувати, - кажу я, - не про те, що ти зробив, а про те, що назвав себе вбивцею. - Ти не вбивця, Волтере. Не хороший, навіть близько ні. Ти боягуз, у якого проблеми з мамою.

Хоча мої слова стають дедалі зліснішими, моя рука залишається послідовною. Було б легко нарізати його на шматочки, як він зробив з усіма цими дівчатами. Це не потребуватиме жодних навичок і зусиль.

Щоб тримати себе в руках, потрібні роки дисципліни і практики. Залишатися спокійним і не дозволяти кровожерливому бажанню покінчити з ним. Це вимагає майстерності.

А я опанував мистецтво вбивства з самого раннього віку. А як інакше? Коли твій батько - серійний убивця, рішуче налаштований на те, щоб його ім'я ніколи не згасло, ти стаєш тим, кого знаєш.

Вихований монстром. Стаєш монстром.

Мій батько вбивав, бо був злий на жінок, у нього не було контролю над імпульсами. Я вбиваю інших убивць не тому, що в мене якийсь комплекс моралі або що я відчуваю необхідність рятувати людей, робити світ кращим.

Ні, я не морально сірий месник.

Я вбиваю інших серійних убивць, тому що я живу заради гострих відчуттів від того, що перехитрив їх. Усіх їх. Доводити знову і знову, що я найкращий. Ніхто не вміє приносити смерть краще, ніж я.

Він хотів володіти моєю спадщиною, він хотів володіти тим фактом, що створив цю штуку всередині мене. Тому що саме цим Генрі Пірсон і займався - він володів людьми. І тепер, коли він у в'язниці, я - його остання надія на популярність і славу.

Але я відмовляюся дозволити комусь, хто мені не рівня, володіти чимось моїм. Більше не дозволю.

- Але сьогодні, - зітхаю я, спостерігаючи за його кровотечею на моїх очах. Він недовго пробуде у світі живих. - Сьогодні, Волтере, тебе вб'є найкращий. Чудовий. І це привілей, який має принести тобі розраду.

Я дотягуюся до верхньої частини його руки, оголюючи плече, коли чую хрип у його легенях. Мої рухи призупиняються, коли я зустрічаюся з його очима, нависаючи над його обличчям, щоб переконатися, що моє обличчя - останнє, що він бачить перед тим, як розлучитися.

Як холодна, стрімка ніч, смерть приходить за ним. Життя витікає з його очей просто на моїх очах, усередині нього клацає маленький вимикач.

У цей момент я рахую з шести до семи.

Екстаз тече по моїх венах, блаженне почуття Концертоофа охоплює мене. Я взяв дитячі ігри мого батька і створив щось недоторканне.

Я став диригентом страху, диригентом болю. Я складаю смерть.

Всупереч думці людей, яблуко впало дуже далеко від злого дерева.

Тому що я ніколи не хотів бути своїм батьком. Я ніколи не хотів бути схожим на нього.

Я хотів бути кращим.

І я ним став.

Розділ 3

Нездорова одержимість

ЛІРА

Усім відомо, що полум'я приваблює метеликів.

Яскраві люмінесцентні лампочки на вашому ґанку або високі жовтуваті ліхтарі на шосе. Сотні крилатих створінь зберуться навколо ніжних променів, що з'являються в ночі.

Нічні комахи накопичили навколо себе легенди. Вони діють за принципом поперечної орієнтації, утримуючи постійне джерело світла в певному місці по відношенню до свого тіла, щоб спрямовувати його в дорозі. Зазвичай це світло - відблиск місяця; місяць - їхня північна зірка, їхній компас.

Однак більш зловісна ситуація полягає в тому, що метелики гіпнотизуються світлом, слідуючи за ним до самої смерті. Як меланхолійна версія Ромео і Джульєтти, серце лампи і метелика - це фатальний потяг. Але про це ніхто не говорить.

Пари постійно порівнюють із метеликом і полум'ям. Їх тягне одне до одного, притягує. Напевно, якби вони знали справжню причину, все було б не так солодко. Не для нормальних людей. Істоти, які зачаровуються яскравим світлом, з'їдаються хижаками або перегріваються. Їх вабить не любов чи якась глибока привабливість; їх вабить смерть.

Навіть якщо метелик свідомо розуміє, що наближення до яскравого світла вб'є його, він все одно йде туди. Вони нічого не можуть із собою вдіяти. Вони залежні.

Я думаю, що це додає ще більше романтики. Вони ризикують померти, аби лише підійти ближче. Просто щоб погрітися в променях світла протягом кількох секунд, навіть попри те, що смерть чекає на них зовсім поруч.

Якщо говорити про світліший бік фактичної інформації про метеликів, то багато хто не знає про лускокрилих те, що деякі види не можуть встояти перед солодощами.

Вони небайдужі до ферментованих кондитерських виробів. Коли мені потрібно зібрати ще кілька примірників для майбутнього проєкту, я виходжу на вулицю з банкою бананів, змішаних з патокою і несвіжим пивом. Потім я виллю трохи на кілька стовбурів різних дерев і буду чекати.

Кількість крилатих красенів, які виходять спробувати, просто заворожує.

Можливо, тому метелики - мої улюблені комахи, тому я їх так ціную. У нас є дві дуже важливі спільні риси.

Наша любов до солодкого і наша одержимість тим, що хоче нашої смерті.

У нас такі залежні серця.

Так називала це моя мама.

Коли я щось люблю, я люблю це всім своїм єством. Орган, що б'ється в моїх грудях, стає нелюдом для того, що йому подобається. Того, що йому потрібно. Я не даю м'яких, ніжних емоцій, як це роблять інші.

Моє серце - потужна штука, сказала мені одного разу мама перед сном. Сильне і з такою любов'ю, що в ньому можуть потонути міста й імперії. Воно не вміє робити нічого іншого, окрім як проливати кров за ті речі, в яких я знаходжу радість.

Наприкінці вона сказала мені, що жити з ним небезпечно, але водночас це дар. І мені слід побоюватися тих, хто його отримає, бо мало хто знає, що робити з таким серцем, як моє.

Я, звісно, не розуміла, що може бути небезпечного в тому, що я так дбаю.

Особливо коли те, що я любила, було цукерками, казками і бурями. Яка шкода може бути від таких речей? Кілька карієсів і мокре волосся в обмін на щастя здавалися мені прекрасною угодою.

Але зараз п'ята ранку, і я думаю про те, як важко мати таке серце, як у мене. Мої сонні кінцівки і втомлені очі не згодні з тим, що ми збираємося робити. Навіть мій мозок відчайдушно намагається відтягнути повідець, намотаний на інструмент у моїх грудях.

Ще три години сну, Ліро. Ще три години сну, і ми зможемо встати і з'їсти ті чорні вишневі вафлі, які ти так любиш у "Тіллі" , - намагається торгуватися він, переконуючи мене відмовитися від однієї залежності заради іншої. Але мій мозок наївний і має знати краще. Мої ребра - недостатньо міцна клітка, щоб утримати мене від того, чого я хочу понад усе на світі.

Я ніколи більше не доторкнуся до іншої вишні, хоча б для того, щоб постояти поруч із нею протягом години. Не буде більше казок перед сном, поки я можу вдихати його знайомий запах.

Немає нічого, що я люблю більше, ніж його. Ні від чого я так не залежна. Ціле життя всіх моїх улюблених речей не зрівняється з однією миттю, проведеною з ним.

Так що так, це непостійне, одержиме серце змушує мене вставати раніше сонця, але все це того варте.

Щоб побачити його.

Відчувати його енергію.

Щоб бути поруч із ним.

Стрибаю пустельною дорогою на одній нозі, намагаючись як слід натягнути черевик, радіючи, що ніхто не їде повз і не дивиться, як я незграбно повертаюся до рівного бігу. Я зупинилася на секунду, щоб перевести дух і перевірити пошкодження правої п'яти.

Усі завжди говорять про цей чудовий кайф бігуна, але ніхто ніколи не згадує про мозолі. Так багато чортових мозолів. Наклеївши ще один пластир на хвору рану на тильній стороні стопи і поправивши черевик, я знову в строю.

Цього літа я почала виходити на ранкові пробіжки, хоча я ніколи не була прихильницею бігу. Мені завжди це жахливо не вдавалося, і того дня, коли на уроці фізкультури в середній школі ми мали пробігти милю, я завжди прикидалася хворою або підробляла записку від своєї прийомної сім'ї про те, що в мене астма.

Тому, хоча я ненавиджу це почуття, усі завжди кажуть, що єдиний спосіб стати кращою в чомусь - це повторення, і я намагаюся це зробити.

Після того, що трапилося навесні, я втомилася від того, що завжди задихаюся, завжди відстаю, змушена ховатися, бути слабкою. Втеча від хижаків ніколи не була для мене необхідною навичкою донедавна. Віднедавна, щоб залишитися в живих, я задіювала м'язи ніг, про існування яких навіть не підозрювала.

Я також виявила, що, хоча щоранку мені боляче вставати з ліжка, а легені завжди горять, мої важкі кроки землею заглушають постійний приплив думок, допомагаючи моєму неспокійному розуму, який не знає, як вийти з гри.

Хотіла б сказати, що ці здорові, прогресивні причини - те, чому я почала цим займатися. Що мені потрібно щось, щоб очистити свій розум, або що я хочу, щоб моє тіло було краще пристосоване для того, щоб тікати від тих, хто має злі наміри.

Але, на жаль, я б збрехала.

Я дивлюся на свій годинник, який купила спеціально для цього, і бачу, що прийшла на кілька хвилин раніше, що для мене в новинку. Сенсорний екран на моєму зап'ясті також повідомляє мені, що я наближаюся до третьої милі, тобто до трьох миль, які я додала до свого ранку, щоб припаркуватися на безпечній відстані, щоб ніхто не побачив мою машину.

Зрізаючи з узбіччя дороги, щоб уникнути іноді переповненого входу, я ухиляюся від кількох дерев, прослизаю повз акуратно підстрижені кущі, а потім виходжу на доріжку, що проходить через дендрарій парку Пондероз Спрінгс.

Ботанічні сади в повному розквіті сил, вони рясніють фарбами по краях штучних ставків, які стратегічно розташовані навколо 2,3-мильної кільцевої стежки.

Мешканці та гості міста часто відвідують це місце літніми ранками, тобто зазвичай воно заповнене людьми, що бігають підтюпцем, ходять на швидкість, пліткуючи, або ж дітьми, які зазирають у воду, намагаючись помітити якомога більше диких тварин.

Крізь вологий туман я чую квакання жаб і гучний спів співочих горобців. Є місця й гірші, навіть якщо цей час я проведу, накачуючи руки доти, доки вони не стануть схожими на желе.

Я невимушено виходжу на асфальтовану стежку, змішуючись із людьми, які вже встали рано і, на щастя, не помітили моєї появи з-поміж дерев, що не є чимось незвичайним. Думаю, я була б більше шокована, якби виявила, що хтось помітив мене, ніж останнє.

Поглянувши востаннє на годинник, я подумки відраховую від шістдесяти. Хвилювання вирує в моєму животі, таке сильне, що я боюся, як би я не засвітилася. Я натягую свою косинку ще нижче на голову, матеріал напружується, щоб зберегти все моє волосся прибраним усередину.

Легко носити позбавлений смаку одяг для бігу, але заховати гриву локонів на голові - це зовсім інша справа. Мені потрібно злитися з навколишнім середовищем, злитися з ним, що стало для мене вже чимось на кшталт другої натури.

Я так добре вмію ховатися, що ніхто не може мене побачити. Привид, що ширяє в просторі, переміщається по кімнатах, ледь глянувши в мій бік.

Але це зміниться. Я подбаю про це. Сьогоднішній день не входив у плани, але я нічого не могла із собою вдіяти. Навіть якщо він погодиться на мої умови, я все одно жадатиму бачити його, коли він думатиме, що він один. Я все ще буду хотіти бути маленьким вуайєристом на стіні його життя.

Сьогоднішній вечір у бухті змінить усе для нас. Я відчуваю це, але зараз я, як і раніше, лише його привид, а він - хлопчик, якого я люблю переслідувати.

Мої ноги підстрибують на дузі дерев'яного мосту, вода внизу вкрита тонкою пеленою туману. У той самий момент, коли я потрапляю на пік і мій рахунок сягає шістнадцяти, я відчуваю його. Якби я увійшла в темну кімнату із затичками у вухах, я все одно змогла б виділити його з натовпу людей.

Пелена темряви огортає мене, як друга шкіра, вона гасить усе світло, огортаючи мене непроглядною пеленою, але вона не лякає. Вона заспокоює, як ковдра смерті, що захищає від крижаного холоду.

Мурашки лоскочуть мені руки, а волоски на потилиці стають дибки. З південного входу, за кілька футів від мене, з'являється верхівка його крижано-світлого волосся. Я заздрю тому, як легко він бігає, як плавно рухається в повітрі, немов розсікаючи спокійну воду, не створюючи ані найменшого хвилювання.

Я відчуваю, як моє серце намагається вистрибнути з грудей, тріпочучи і б'ючись об ребра, щоб випустити його, щоб відпустити його до нього.

- Привіт, привіт, ось ти де! Я сумувала за тобою. Моя любов, моя любов, моя любов, моя любов. - Вона кричить, вбиваючи його.

А в мене не вистачає духу сказати їй, що він ніколи не почує її стогонів, ніколи не прийме любов, яку вона так вільно дарує йому. Його серце ніколи не битиметься для нас так, як наше для нього.

Тому що він відмовляється визнати, що воно в нього є.

Але це не означає, що я здамся, не тоді, коли я знаю правду. Що під похмурим і моторошним образом ховається людина, здатна на набагато більше, ніж навіть вона сама вважає.

Він спрямовує своє тіло перед групою, до якої я влилася, даючи мені можливість бачити його оголену спину. Мій пульс б'ється глибоко в животі, коли я спостерігаю, як шари пружних м'язів тремтять за кожним кроком, різкі западини і западини висічені з мармуру.

Потреба доторкнутися до нього, провести пальцями по краях цих тонких сухожиль, настільки сильна, що я спотикаюся. Не настільки, щоб хтось помітив, але достатньо, щоб я нагадала собі, що перебуваю на публіці.

Ось заради чого я прокидаюся щоранку.

Він.

Через нього я витратила зайві десять хвилин, щоб дістатися до класу в середній школі, бо спеціально пішла довгим шляхом, щоб пройти повз нього. Через нього я стояла під крижаним дощем і застудилася, бо хотіла піти за ним додому в середній школі. Чому зовсім недавно мене ледь не заарештували за незаконне проникнення на територію його сім'ї, і я ледь не зламала щиколотку, тікаючи від одного зі співробітників садівництва.

Людина, заради якої я готова буквально на все.

Моя найтемніша нав'язлива ідея, з якою моє залежне серце відмовляється розлучитися.

Це не повинно було тривати так довго, але ж саме так починається кожна хибна звичка, чи не так? З якоїсь безневинної ідеї, яка переростає в захоплення. Це я винна, що повірила, що моє серце може відмовитися від нього після того, як дала їй спробувати його на смак.

Поки ми всі мовчки вправляємося, я захоплююся не тільки його бездоганною формою, а й його відданістю рутині. Суворий розклад, якого він дотримується, - це той самий розклад, якого він дотримується щодня. І влітку, коли я не турбуюся про навчання або відвідування занять, я теж його дотримуюся.

Теоретично, його найлегше переслідувати. Він був істотою звички стільки, скільки я його знаю. Хоча з віком його розпорядок дня змінився, він, як і раніше, відмовляється порушувати його.

Я, звісно, виділяю час у своєму дні для інших речей, які мені подобаються. Ходжу в бібліотеку, зариваюся обличчям у книжки, збираю нових комах, працюю над завершенням ремонту у своєму будиночку, дивлюся улюблені серіали.

Я звичайна людина, яка робить звичайні речі.

Цього, як мені здається, має бути достатньо, щоб урівноважити цю незвичайну компульсію. Але це не так. Ні в очах моїх друзів, ні в очах суспільства.

Знаю, що це неправильно, що я роблю щось незаконне і ненормальне. Я усвідомлюю, що щось усередині мене настільки збочене, що моє уявлення про любов - це ховати залишені ним предмети в коробці в шафі. В інтернеті достатньо теорій про те, чому я роблю такі речі, але річ ось у чому.

Мені все одно.

Мене не хвилюють наслідки і те, який вигляд це має для тих, хто не може зрозуміти, що він означає для мене. Чим ми є одне для одного. Моя мораль не потребує оцінки, тому що світ сприймає те, що я роблю, як щось вороже або якусь хвору форму власності.

Усе моє життя люди ставилися до мене як до моторошної істоти, тому що я не підходжу під стандарти ієрархії жінок Пондероз Спрінгс. Тож якщо я вже стала міською потворою, я могла б прийняти це.

Те, що я відчуваю до Тетчера Александра Пірсона, не погано. Це прекрасно й унікально, щось невразливе, що звичайні люди ніколи не зможуть оцінити. Емоції, які він викликає в мені, - єдине чисте, що в мене залишилося.

Тієї ночі, коли його батько, Генрі, прийшов у мій дім і розніс увесь мій світ вщент, він знищив усе хороше в мені. Він виривав і виривав кожну унцію добра з моєї душі з кожним ударом ножа в тіло моєї матері.

Генрі Пірсон подарував мені і найгірший кошмар, і найсолодший подарунок.

Імпульс до вбивства і глибоке захоплення своїм сином.

Мої стегна зводить судома, жорстоке нагадування про те, що мені ще належить пройти три милі до машини, коли все закінчиться. Але я блаженно ігнорую біль, зосереджено дивлячись перед собою.

Усе йде саме так, як зазвичай. Він біжить до мене спиною, не підозрюючи про моє існування, а я роздивляюся кожен сантиметр його тіла. Поки щось не відбувається, щось, чого ніколи не траплялося раніше.

Моє серце прискорено забилося.

Сорочка, яку, як я припускаю, він планував одягнути після пробіжки, згорнута й акуратно заправлена в задню частину шортів, де вона зазвичай і перебуває, але щойно він повертає за ріг стежини, чорна футболка вислизає з пояса й падає на стежину, розлітаючись асфальтом, як осіннє листя.

Обводжу поглядом простір, гадаючи, чи бачив хто-небудь, як це сталося, і коли переконуюся, що всі бігуни поруч зі мною нічого не знають, я ухвалюю рішення за частку секунди, про яке майже не задумуюся.

Я дозволяю групі пройти повз мене, сповільнюючись до прогулянкового кроку. Тіло Тетчера віддаляється все далі й далі від мого погляду, поки я квапливо озираюся навколо, перш ніж схилитися на одне коліно.

Для перехожих я просто зав'язую шнурки. Ніхто не бачить, як я вправними пальцями намацую матеріал на землі, мої долоні гудуть від того, що м'яка сорочка шкребе по мені.

З хворими ногами я швидко переміщаюся в бік заваленої деревами ділянки праворуч від стежки. Це досить відокремлене місце, щоб ніхто не побачив мене, якщо тільки не шукатиме, а якщо Тетчер повернеться в пошуках зниклої сорочки, він ніколи не знайде мене. Гілки тріщать під ногами, піт цівками стікає по попереку, поки я не просуваюсь далі в ліс, поки не досягаю місця, яке, як мені здається, розташоване досить далеко від людей, щоб я був у безпеці від сторонніх очей.

Я привалююся спиною до стовбура найближчого дерева. Кора впивається в шкіру, і я з радістю відчуваю полегшення в підошвах. Тремтіння в колінах говорить мені, що я відчайдушно потребую перепочинку. Густе листя переді мною приховує від мого погляду всіх, хто відвідує парк.

Протягом наступних кількох хвилин я вирівнюю дихання, ніжно розтираючи тканину його сорочки подушечками пальців, дозволяючи їй заспокоювати мене, і майже не помічаю, коли мої очі заплющуються від комфорту або коли я поступово підтягую тканину до носа.

Ароматний запах одеколону Тетчера в'ється навколо мене, коли я притискаюся обличчям до чорної сорочки, зариваючись носом у бавовну, просочену його запахом.

Acqua Di Giò Absolu від Giorgio Armani.

Він носить один і той самий одеколон відтоді, як йому виповнилося шістнадцять, і він засів у моєму мозку відтоді, як я вперше відчула його запах. Спочатку він трохи нагадує цитрусові, запах свіжовисушеного льону з нотками лимона, але я також відчуваю запах лісу, землисту пряність, яка нагадує мені ліс після дощу.

Такий чистий, але з родзинкою, яка так ідеально йому пасує.

Мій шлунок скручується, а між стегон виникає тупа пульсація, коли я думаю про те, як він збирався сьогодні вранці й накидав цю сорочку на плечі. Напевно, він ретельно перегортав свою скриньку, вибираючи цю із сотень.

А оскільки він приймає душ після тренування, його сутність змішується зі сном. Залишковий запах, що прилип до його шкіри, в'ївся в сорочку, коли він її натягував.

Обидві мої руки стискають матеріал, проникаючи пальцями в м'якість, поки я розмірковую про те, наскільки твердим буде його тіло під сорочкою. Зазвичай я роблю так із кількома светрами, які без відома брала з його шафи в гуртожитку. Вночі, коли я згорнулася калачиком у своєму ліжку й сама.

Знання того, що я перебуваю зовні, де мене можуть побачити, мало б охолодити моє бажання, але це тільки посилює його. Усе, про що я можу думати, це що, якщо він знає, що я тут?

Невже він не відчув, як тканина зісковзнула з гумки його шортів? Він навіть не обернувся, щоб подивитися, просто продовжував іти. Він знав, що я тут, і спеціально впустив його? Це був якийсь подарунок? Чи знає він, що я роблю з його одягом у тіні своєї кімнати?

Стягую сорочку з обличчя, зачепивши при цьому нижню губу. Мій язик проводить по тканині, делікатно покусуючи її. Я продовжую стягувати її вниз, через горло і груди, сильно вдавлюючи в шкіру.

Знаю, що дотики Тетчера були б порочними, грубими і такими, що тиснуть у всіх потрібних місцях. Пальці впиваються в мою шкіру і зариваються всередину, витягуючи кров на поверхню. Боги, відчувати його худе тіло, тверде й жорстке, притиснуте до мого власного, що височіє наді мною з дикою хтивістю в льодисто-блакитних очах.

Я почуваюся якоюсь твариною, що позначає своє тіло його запахом, сподіваючись, що якщо я потруся об нього досить сильно, він усмокчеться в мою шкіру і вже ніколи не покине її.

Моя права рука ковзає під передню частину моїх еластичних шортів, а інша підносить його сорочку до мого обличчя, притискаючи її до обличчя, щоб я могла вдихати його запах. Подушечки моїх пальців торкаються мого ядра, виявляючи, що я намокла, і вириваючи зітхання з моїх легенів.

Від шоку, який пульсує в моєму животі, у мене підгинаються пальці на ногах. Моє тіло на межі, воно в розпачі думає про свою улюблену фантазію. Бажання - це емоція, яку я відчуваю рідко, а коли відчуваю, то завжди до нього.

Я жадаю його, кожної його частини. Навіть ті змучені частини його самого, від яких інші тікають. Я хочу випустити його демонів з кайданів, щоб вони могли погратися з моїми. Відчувати його тіло, щоб саме його пальці люто терлися об мій клітор, підштовхуючи мене до звільнення.

Те, що я дозволила б йому робити, те, як я дозволила б йому поводитися з моїм тілом, - це напружує пружину, згорнуту в моєму животі. В очах миготять червоні спалахи, образи його, що стоїть на колінах біля моїх ніг, коли кінчик леза встромляється в моє внутрішнє стегно.

- Тетчер. - Я вимовляю його ім'я як молитву, уявляючи, як почуватиметься його ніж на моїй плоті.

Знаю, що єдина причина, через яку він торкається до людей, - це бажання різати. Леза - це продовження його рук, і я б дозволила йому розрізати мене, розрізати на шматки і з радістю стікала б для нього кров'ю.

Я практично відчуваю потік крові, що стікає по моїй нозі, і жар його рота, коли він ловить кожну краплину червоного, що витікає з моєї рани, облизує й очищає рану язиком, дивлячись на мене відчуженими очима. Оргазм оволодіває моїм тілом, вириваючи задоволення з моєї сутності без попередження і залишаючи мені один прощальний образ.

Тетчер дивиться на мене з усмішкою, пофарбованою в червоний колір моєї крові, обхопивши мої тремтячі стегна, коли я б'юся в конвульсіях від поштовхів мого звільнення. Вона прокочується по моєму тілу і заспокоює мої хворі кінцівки.

Я впиваюся зубами в тканину його сорочки, відчуваючи пряний запах одеколону на язиці. Задню поверхню стегон пече, коли я піднімаюся назустріч руці, прагнучи більшого тиску. Більше швидкості. Більше його. Більше всього.

Неспокійне дихання збивається з моїх губ, а коли я розплющую очі, моє марення зникає. І адреналін від моєї кульмінації витікає, як здута повітряна кулька.

Усе покидає мене. Образи і відчуття, за якими я гналася. Усе зникає, і я знову залишаюся безжально самотньою. Дівчина, яка проходить через двері та коридори без оглядки.

Привид.

Привид, який переслідує єдину людину, яка коли-небудь бачила її. Єдиний, хто допоміг їй відчути себе не такою самотньою.

Той, заради кого вона вбила людину.

Розділ 4

Угода зі смертю

ТЕТЧЕР

Правило номер дванадцять із "Посібника Генрі з убивства": ніколи не спізнюйся. Одна секунда запізнення - на двадцять хвилин ближче до затримання.

Змінив усі його правила. Усі вони були виправлені й чергувалися відповідно до моїх потреб. Я зробив їх кращими. Батьки повинні встановлювати правила в домі: прибирати у своїй кімнаті, мити посуд за матір'ю, завжди надягати презерватив - основні норми, яких повинні дотримуватися молоді чоловіки.

Єдине правило, якого він мене навчив, - це як ефективно закінчити чиєсь існування, без утоми втовкмачуючи кожне правило в мій мозок, наче я ніколи не забуду, який це має вигляд, коли когось ріжуть. Неважливо, скільки їх було і наскільки вони були безглузді, я пам'ятав їх усі.

Але тепер вони не його, щоб вчити. Вони мої, щоб відшліфувати.

Правило номер дванадцять із "Посібника Тетчер з убивства": ніколи не спізнюйся, якщо тільки це не модно.

Я не міг змінити сумну істину, що мій батько був основою всіх моїх збочених бажань. Частина мене завжди належатиме йому, це зле насіння, що забруднило все хороше, що моя мати могла дати мені в утробі матері. І замість того, щоб спробувати вилікувати це зло, він вирощував його.

Культивував його, як одну зі своїх дорогоцінних троянд. Поливаючи мою цікавість до людського тіла, висвітлюючи всю аморальність усередині моєї душі і викреслюючи з мого життя всіх, хто намагався наблизитися.

Хотів, щоб я був сам по собі.

Самотньою. Слабким. Шматок незайманої глини, яку він міг би виліпити.

Він мав бути єдиним ресурсом у моєму житті, і я не міг потребувати нікого, крім нього. Ось чому відтоді, як познайомився з хлопцями, я тримав нашу близькість у секреті від батька. Тільки коли його затримали, вони вперше приїхали в будинок моїх бабусі й дідуся.

Можливо, тому моя відданість така сильна, тому вона така важлива для мене. Я ховав їх від монстра, захищав їх, незважаючи на наслідки, бо вже тоді знав, що вони схожі на мене.

На кшталт того.

Ніхто не схожий на мене.

Але в кожному з них є це ядро пороку, ця темрява, з якою вони не можуть впоратися, а мене з дитинства вчили, як контролювати свою. Я потрібен їм, щоб показати їм стриманість, навчити їх, як приховати будь-який мерзенний голод, який у них є, тримати його в собі, поки не стане безпечно його випустити.

Хаос, що живе в кожному з нас, не повинен бути нерозважливим, і я можу показати їм, як стримувати його, як існувати з ним, не дозволяючи йому поглинути їх цілком.

Я йду вздовж огорожі з ланцюгів уздовж лінії лісу. Запах солі пече мені очі, і я вже відчуваю пісок у волоссі. Коли я знаходжу щілину в металі, упевнений, що була зроблена Руком, який відмовився розвивати бодай якусь форму самоконтролю, я відсуваю її і прослизаю, намагаючись не зачепити сорочку.

Вхід до бухти Чорних Пісків захищений жалюгідною подобою паркану, щоб не пускати людей у закриті години, що ніколи не заважало нікому з нас, але я вже давно не був на пляжі.

Я звик дивитися на це місце з вершини, а не брати участь у туристичних розвагах, як-от засмага та ігри у воді, але я давно їх не бачив - було б неввічливо не з'явитися.

Відмовляти будь-кому в моїй присутності має бути злочином.

Трава заввишки по коліно в одну мить перетворюється на пісок, і теплий вітерець пробігає по моїх оголених руках. Я дивлюся вниз і бачу, що моя шкіра злегка піднята, а горбки під світлим волоссям помітні навіть уночі.

Я зупиняюся, почувши поруч із собою ледь вловимий звук кроків. Спочатку я думаю, що це група попереду мене, але швидко розумію, що це не так.

Швидкі, квапливі кроки лунають позаду мене. Мені знайоме відчуття, що за мною спостерігають, як воно коле шкіру і викликає бажання прийняти душ. Я знаю, як це - відчувати на собі її погляд, і щоразу, коли я зіштовхуюся з цим, усе, що я хочу зробити, - це стерти його зі своєї шкіри.

Її очі забруднюють мене.

Вони роблять мене таким же брудним зовні, як і всередині, а це не те, що мені подобається.

З мого боку жорстоко дозволяти їй продовжувати це, дозволяти їй продовжувати цю хвору одержимість мною. Скільки минуло - десять, одинадцять років відтоді, як вона була моєю маленькою тінню? Завжди блукає в темряві, вважаючи, що вона настільки невпізнанна, що я не знаю, що вона там.

Треба віддати їй належне - було кілька випадків, коли я не одразу помічав, що вона поруч. І вона це знала.

Вона дивна, але не дурна. Вона знає, коли я усвідомлюю її присутність, коли її широкі очі зупиняються на моєму тілі. Коли я йду до машини, сиджу в класі або їм, вона завжди десь поруч. Спостерігає. Переслідує. Захоплюється.

Однак я ніколи не висловлював свого розуміння. Ніколи не казав їй, що вона не така вже й підступна, як їй здається, донедавна. Одного разу я сказав їй, що їй потрібно стати примарою, зникнути. Я не хотів бачити її, відчувати її або навіть чути її подих.

Мені не потрібне нагадування про мою єдину невдачу в житті. Про єдину людину, яку я не зміг убити. Незакінчений музичний фрагмент знаходиться в моїх файлах. Порожні аркуші паперу лежать у її папці, але що старшими ми стаємо, що більше вона залучається до мого життя, то ближче я підходжу до завершення того, що почав усі ці ночі тому.

- Не можу сказати, чи стала ти гіршою в цьому, чи ти завжди була такою кричуще очевидною, а мені просто було занадто нудно, щоб помічати.

Її кроки запинаються, наче вона спіткнулася об звук мого голосу, і це змушує мене посміхатися. Так реагує на мене, цей мій милий фантом.

- Я - Її голос підхоплюється вітром і згасає.

- Ти?

Я обертаюся і бачу її за кілька футів позаду себе, її непокірне волосся розвівається по обличчю. Вона стоїть там мовчки, жуючи внутрішній бік щоки, наче там вона знайде відповідь на моє запитання.

Пара темних синьо-зелених картатих штанів у поєднанні з чорним топом на бретельках, змушує мене скривитися. Я не проти, але заради Бога, зробіть так, щоб це працювало.

У ній немає жодної речі, яка мала б для мене сенс. Ну, одна річ. Єдине, що у нас є спільного.

Мій батько.

Але крім нашого дитинства, яке обплутане павутинням крові, вона не має жодного сенсу.

Є нерозв'язні рівняння фізики, в яких більше раціональності, ніж у ній. Цей похмурий академічний стиль одягу, на якому вона наполягає, у поєднанні з дивним хобі - ловом жуків.

Є люди, які назвали б себе загадкою, але вони не зрівняються з Лірою Еббот.

Скарлетт.

Скарлетт була дівчиною до мого батька, а Ліра - це те, що залишилося після того, як він розірвав її життя на шматки.

- Я змушую тебе так нервувати, що ти навіть не можеш говорити? - Нахиляю голову. Це та поведінка, якої я очікував від неї, - мишача метушня і відмова говорити більше, ніж кілька тихих речень на мою адресу.

- Можливо, якби ти не насолоджувався тим, що так багато говориш сам, і дав би мені хвилинку, я б змогла відповісти.

Я не випускаю з уваги колючість у її голосі. На мить переді мною виникає образ тієї дівчини, яка перерізала горло чоловікові. Зухвала й безстрашна. Ліра вбила людину заради мене. Щоб урятувати мене.

Але я думаю, що це прикриття. Одне велике виправдання. Вона чекала моменту, подібного до цього. Вона чекала можливості випустити на волю ту істоту, яка живе в її душі, монстра, якого створив мій батько.

Ліра хотіла вбивати. Жадала цього.

Я просто опинився в ідеальному становищі, щоб дати їй привід діяти.

- А, ось і вона, - схвально хмикаю я, на моїх губах грає усмішка. - Дівчина, яку ти так любиш ховати від усіх. Я знав, що не уявляв її.

Вона важко ковтає, змушуючи своє горло стискатися. - Я нічого не приховую від своїх друзів.

Засунувши руки в кишені, я витягую ноги, скорочуючи відстань між нами, і вітер доносить запах вишні прямо мені в ніс.

Від нього мене нудить. Такий солодкий і липкий. Безлад.

- Так? То ти розповіла Браяр і Сейдж про те, про що просила мене? Про те, що ти благала, - я видихаю це слово, нахиляючи голову до її обличчя. - зробити це?

Широкі, чисті зелені очі дивляться на мене, надто великі для її обличчя і настільки відволікаючі, що я майже не помічаю, як вони переходять на мої губи. Моя щелепа напружується, а живіт стискається. Якби вона спробувала поцілувати мене просто зараз, я б змусив її рот кровоточити.

- Я не благала тебе, - шепоче вона. - Це ти прийшов до мене в мавзолей. Ти шукав мене, а не навпаки, Тетчер.

- Давай не будемо переінакшувати, Ліро. Я прийшов, щоб знайти тебе, щоб розрахуватися з боргом. Одного разу я врятував тебе, і ти відплатила мені тим самим. Я хотів покінчити з цією твоєю звичкою ходити за мною по п'ятах, - усміхнувся я, мені не сподобалося, що вона вимовила моє ім'я з такою зневагою.

- Я не стала з тобою розмовляти, якби знала, що ти спробуєш зробити мені пропозицію.

Її кругле обличчя почервоніло, як тоді, коли я розповів, що знаю про її секрет. Що їй подобається бути вуайєристом, переслідувати мене. Думав, що це через нашу історію, що вона якимось чином чекає, щоб врятувати мене від біди так само, як я зробив це для неї. Коли я був слабкий і молодий, до того, як я зрозумів, що я таке. На що я здатен.

Але вона здивувала мене.

- Ти хоча б подумав про те, що я попросила?

- Ні, - різко відповідаю я, не залишаючи місця для запитань.

Це брехня.

Я думав про це, більше, ніж хотів. Більше, ніж слід було б, і не тому, що мені подобається про це думати. Її пропозиція не виходить у мене з голови, просто сидить там і дошкуляє мені, як настирлива муха.

Ці очі кольору нефриту спалахують від роздратування, але замість того, щоб випустити його назовні, вона тримає його в собі, пригнічуючи себе. Ймовірно, вона провела все своє життя, постійно ковтаючи ту частину себе, яка вся в зубах і пазурах, боячись того, що трапиться, якщо вона дозволить темним частинам себе грати.

Але це не моя проблема, і це не те, що мене хвилює.

- Нікому я не скажу, якщо тебе це хвилює. - Вона намагається зачесати локони за вуха, але вони недостатньо сильні, щоб утримати їхню вагу. - Якщо ти навчиш мене, я обіцяю, що не розповім жодній душі. Я добре вмію зберігати секрети і бути невидимою.

- Я не помічав тебе тільки тому, що вирішив не помічати, вирішив ігнорувати твою присутність. А не тому, що ти вмієш підкрадатися до мене. - Її підборіддя здригається від мого тону, і це змушує мене тиснути далі, підстьобуючи мене до того, щоб розрізати її на частини. - Ти не існуєш і ніколи не існувала для мене.

До її честі, незважаючи на те, що я точно знаю, що мої слова завдали сильного удару, вона просувається вперед, що водночас вражає і дратує мене.

- Я швидко вчуся. Це буде всього кілька сеансів, всього кілька порад. Це все, про що я прошу. Просто... - Вона скручує руки разом. - Мені потрібна допомога, щоб упоратися з... цією штукою.

Я насміхаюся. - Кілька сеансів? Ти думаєш, це все, що потрібно, щоб стати тим, хто я є? Знадобилися роки, щоб довести моє ремесло до досконалості. Я не стану витрачати роки на того, хто не може навіть прийняти те, що живе всередині тебе. Ти навіть не можеш визнати це вголос, чи не так?

Вона піднімає голову, зустрічаючи мій суворий погляд. У цих великих очах так багато всього відбувається, так багато почуттів, які мені, на щастя, ніколи не доводилося відчувати. Скільки разів вона дивилася в дзеркало і здригалася, бо бачила те, що її плоть приховує від світу?

Скільки разів вона намагалася виправдатися тим, що ніч убивства її матері не заразила її чимось злим?

- Що визнати? - каже вона. - Скажи мені, що я повинна сказати, щоб ти навчив мене, Тетчер, і я скажу це.

Щось закипає в моєму нутрі, щось отруйне і нечисте. Гаряче, липке і брудне. Щось, чому не місце в моєму організмі. Воно палає білим полум'ям у моїх венах, і все через її благання. Благає мене. Благає мене.

Лють, подібної до якої я ніколи не відчував, розбурхує мою кров.

Ні. Ні. Ні.

Ти контролюєш цю ситуацію. Їй не дозволено так впливати на тебе. Люди не впливають на тебе, Тетчер Пірсон.

Я роблю крок від неї, потім ще один, поки не перестаю відчувати запах вишні, дивлюся на годинник, а потім кидаю на неї нудьгуючий погляд.

- Я не вчитиму тебе бути вбивцею, бо ти не можеш прийняти, що ти вже нею є. Недбала, ненавчена та імпульсивна, але, тим не менш, вбивця. Тепер, востаннє, я закінчив цю розмову. - Я засунув руки в кишені і повернувся. - На невизначений термін.

Тепер я можу продовжувати жити так, як жив раніше - повністю ігноруючи її, забувши, що я взагалі її знав. Вона може продовжувати свої дрібні ігри, якщо захоче, але я більше не буду приділяти їй увагу, якої вона так відчайдушно хоче.

- Ти винен мені це! Через твого батька я..., - кричить вона на мене, її голос голосніший, ніж я коли-небудь чув раніше. - Я вся збочена і хвора всередині. Це його вина. Ти, принаймні, маєш надати мені цю послугу, Тетчер. Будь ласка, навчи мене, як із цим жити.

Фундаментальні принципи мого життя прості.

Рутина. Контроль. Вбивство.

Ось і все. Більше нічого немає.

Але цими чотирма словами вона розгадала одне з них.

Я в боргу перед нею? Мій контроль коливається, тремтить під її словами. - Винен тобі? - кажу я спокійно, занадто спокійно. Я знову повертаю своє тіло до неї, крокуючи через бур'яни так, щоб опинитися в її особистому просторі, щоб вишні знову вторглися в мене.

Піднімаюся над нею так швидко, що вона спотикається, і моя рука хапає її за руку. Мої бліді пальці обвиваються навколо її біцепса, такого податливого і слабкого в моїй хватці. Я впиваюся в неї, змушуючи її видавати слабкі, незв'язні пхикання.

Я міг зробити з нею все, що хотів, просто зараз. І вона б дозволила мені, чи не так?

Від таких дотиків мене нудить. Але торкатися до неї? Від цього мені хочеться здерти з себе шкіру і кинути її в пральну машину. Мої очі розширилися, я дивлюся на неї з такою силою, що бачу, як її тіло відсторонюється від нього.

- Я ні хріна тобі не винен, Скарлетт, - усміхаюся я, практично випльовуючи слова їй в обличчя. - Ти так хочеш навчитися вбивати людей? Тоді ти можеш записатися на відвідування в'язниці Раймонда. Він винен тобі, а не мені.

- Ти. Не. Моя. Проблема. - З кожним словом я міцніше стискаю її руку, стискаю так сильно, що відчуваю плечову кістку. - А тепер забирайся з очей моїх, бо я за кілька секунд від того, щоб скрутити тобі шию.

До моїх вух долинає зітхання, і я очікую, що це тому, що їй боляче. Що вона боїться за своє життя або відчайдушно намагається втекти від мене. Але вона не намагається вирватися з моєї хватки. Ні, вона залишається абсолютно нерухомою.

Незворушна. Не боїться мене.

- Ти... - Її нижня губа тремтить: - Ти не лаєшся. Ніколи.

Я скрегочу зубами, і присягаюся, якщо я зламаю зуб через Ліру Еббот, я буду в люті. Ось що вона зрозуміла з цього? Тільки це? Що не так із...

Мій хребет напружується.

Я не лаюся.

Не роблю цього і не зриваюся і не зриваюся. Я розраховую. Командую.

Я препарував людські тіла і слухав, як чоловіки благають про життя. Вона не стане причиною, через яку я втрачу хоча б дюйм контролю, і я відмовляюся дозволити їй.

Моя рука відсмикується назад, на її шкірі залишаються глибокі червоні крапки там, де щойно були мої пальці, швидко витираю руку об сорочку, наче я можу позбутися відчуття її присутності, стерши з неї пил.

Я хочу піти від неї. Хочу, щоб вона пішла. Далеко, далеко від мене.

Я хочу...

Не кажучи більше ні слова, я крутнувся на місці, вирішивши залишити між нами якомога більше простору. Вона не повинна була відкривати мені рота. Я не повинен був шукати її.

Секунди. Це все, що потрібно, щоб повернути все на місце, перевірити себе.

Я роблю глибокий вдих, поправляю годинник і струшую уявний пил зі своєї чорної сорочки. Те, що я беру участь у заході, який не дозволяє мені вдягнути костюм, - це трагедія.

Коли я рухаюся вперед, я бачу темне волосся Алістера за кілька футів переді мною біля берега - бажане відволікання.

- А що, якщо я виграю сьогодні ввечері, - каже вона поспіхом, її кроки гулко віддаються в моїх вухах, коли вона біжить за мною. - Якщо я виграю сьогодні, тоді ти повинен будеш навчити мене, як убивати людей. Як жити з тим, що зробив твій батько.

Заради любові до... почекай.

- А що я отримаю, якщо ти цього не зробиш? - запитую я, сповільнюючи крок і не зводячи очей із групи попереду. Її дихання стає нерівним, коли вона зупиняється прямо за мною. - Що?

Котяча посмішка з'являється на моєму обличчі, коли я обережно повертаюся. - Важливіше питання - що я отримаю, якщо ти програєш?

Її брови знову роблять це, смикаються і повертаються вниз, коли вона дивиться на мене.

- О, я думала, це очевидно. Більше не питатиму, залишу тебе в спокої, перестану... - Вона робить паузу. - Я залишу тебе в спокої.

Я піднімаю брову, стискаю зуби, коли в грудях лунає зловісна усмішка. - Все ще збираєшся ходити за мною по п'ятах, як моя маленька тваринка?

Якщо вона має намір дати мені про себе знати, то я розберуся з цим так, як це слід було зробити в першу чергу.

Вітер розвіває волосся в неї перед обличчям, темні хвилі за її спиною розбиваються об берег. У будь-яку секунду здається, що чорна вода може поглинути її цілком.

- Я не домашня тварина, - бурмоче вона, не надаючи значення своїм словам. - Ти просто зачаровуєш мене, ось і все.

Брехуха. Я практично відчуваю смак брехні на її губах.

- Ласкаво просимо до клубу. Я зачаровую всіх.

Її плечі опускаються, і я бачу аргумент на її мові, але швидко втручаюся. Вирішивши трохи пожаліти її, я трохи граю. - Я не хочу, щоб ти залишала мене в спокої, Ліра Еббот.

Мій голос рівний, як я розмовляю з тими, хто вважає себе вищим за мене. З тими, хто перебуває при владі, ким я можу маніпулювати заради своєї особистої вигоди. Одного разу з мене вийде феноменальний політик.

Я сповнений корупційних мотивів, і опанував мистецтво хамелеона. Можу імітувати практично будь-яку емоцію. Мине зовсім небагато часу, і конгрес буде їсти в мене з долоні.

Стану тим, ким не зміг стати мій батько.

- Чого ти хочеш?

В її очах тріпоче надія, місячне світло якнайкраще висвітлює її райдужку. І хвилювання накочує на мене, коли я розумію, що збираюся висмоктати все життя з цих прекрасних нефритових очей. Розчавлю всі її злі мрії про мене, скалічу цю її одержимість.

Тому що, хоча її одержимість мною може бути сильною, мій смак до крові життєво важливий.

- Я хочу твоєї смерті.

Розділ 5

Десь у лісі

ЛІРА

Блискавка виблискує в темному небі, бузковий спалах освітлює наші простягнуті руки, де на кінчиках пальців лежить угода. Вітер завиває між нами, зачісуючи мої кучері на обличчя, і в ніс вдаряє солона вода.

- Сподіваюся, ця угода варта твого життя, улюбленець. - Я відчуваю, як його рука вислизає з моєї хватки якраз у той момент, коли за хмарами лунає гуркіт грому. Цей гучний гуркіт скріплює наш договір. Закріплює мою долю. Відступати нікуди. Не зараз.

Тетчер засовує руки в кишені і йде геть від мене до нашої групи друзів, яка стоїть в очікуванні трохи далі по пляжу. Мені потрібен час, щоб відчути всю тяжкість того, що я щойно зробила.

Я ніяк не можу перемогти його. Миля шляху через високі дерева, щоб дістатися до бухти Блек Сендс, була достатньою, щоб мої легені горіли. Обігнати його в мітці буде неможливо. Позаду мене в лісі клубочиться туман, отже, видимість під час гри буде низькою. Я була б сліпа, не у формі і бігла б заради свого життя. У буквальному сенсі.

Переводжу подих, прямуючи мокрим пляжем, просоченим дощовою водою і припливом. У мене немає вибору, насправді немає. Жити з поривами до вбивства, які я не знаю, як придушити, гірше за смерть. Це мій єдиний шанс на нормальне життя.

Мені потрібно перемогти, мені потрібно, щоб він навчив мене. Щоб він показав мені, як він може витримати те, що створив його батько. Тому що мій розум висить на тонкій ниточці, яка з кожною секундою стає дедалі тоншою.

Три місяці тому, коли я вбила того детектива в будинку Сейдж, щоб врятувати життя Тетчеру, у мені щось прокинулося. Роками я жила з цією хворобою всередині своєї душі. Щоразу, коли я дивилася на себе в дзеркало, я бачила його, згорнутого в темному кутку, який час від часу вишкірював зуби.

Але тепер воно прокинулося, шипить і жадає їжі, яку я не вмію готувати.

Я насолоджувалася вбивством цієї людини. Тепло його крові багряними хвилями стікало по моїй руці. Спостерігати, як він корчиться і задихається на підлозі перед тим, як випустити останній подих.

Це неправильно, що я так себе почуваю. Я знаю це. Це неправильно, аморально, і в цьому немає нічого хорошого, але я не можу нічого вдіяти з тим, що я відчуваю.

Я б вирвала це із себе, якби знала як, але не знаю, і я не знаю, як із цим жити.

Тетчер Александр Пірсон - моя остання надія або мій смертний вирок.

У нас завжди так було. Ніколи нічого проміжного.

Чорне і біле.

Інь і янь.

Темне і світле.

Спокій і рух.

Розмиті лінії. Криваві штрихи.

Ми дві душі з проклятим початком, створені з одного злого насіння, яким ніколи не судилося бути разом, але мене неможливо відірвати від нього. Переслідувати його більше не достатньо, щоб стримувати те, що всередині.

Мені потрібно, щоб він побачив мене.

- Ти єдиний, хто носить годинник, Тетч. Якого біса ти досі єдиний із нас, хто приходить пізно? - Вибуховий голос Рука Ван Дорена майже змушує мене посміхатися. Якби обставини не були настільки серйозними, я б, можливо, розсміялася.

- Вважаю за краще робити вхід, - спокійно відповідає він. - Не кажучи вже про те, що я не єдиний, хто не зміг прийти вчасно.

Рук тільки посміхається, підходячи до свого друга. - Я теж сумував за тобою, засранцю.

Тетчер насміхається, дозволяючи Руку стиснути його плече на знак привітання. Це найближча подоба обіймів, яку можна отримати від Тетча, і всі це знають. Алістер використовує цей час, щоб підійти до них, поки я відходжу далі до групи, помічаючи двох людей, які значать для мене найбільше на світі.

- Це вважається зустріччю Товариства одинаків? - Я радісно посміхаюся.

Сейдж і Браяр обіймають мене, переплітаючи кінцівки, коли ми обіймаємо один одного в такі необхідні обійми. Ми втрьох зіткнулися з невимовним, спогадами, що переслідують, і спустошувальними травмами, які залишаться в наших душах аж до самої могили.

Ми тікали від біди і назустріч їй рука об руку, рятувалися від смертельних доль і зустрічалися віч-на-віч зі злом, що живе в межах міста Пондероз Спрінгс. Те, що ми пережили, те, що ми розділили, скріпило узи, які не згиналися.

Вона не зламається під тиском часу чи відстані. Це вольфрам, згорнутий і намотаний так міцно, що він прослужить усе життя.

Товариство одинаків було натхненне "Товариством мертвих поетів", книжкою, яку моя мати читала мені більше разів, ніж я можу пригадати, і фільмом, який я знаю напам'ять. Хоча я ніколи не була поеткою чи письменницею, я мріяла про таємну групу друзів, тих, хто розділяє пристрасті, мрії і таємниці свого життя, які вони приховують від решти світу. Людей, поруч із якими можна бути самою собою, не боячись насмішок. Друзів, яких будеш носити у своєму серці довгі роки.

Коли я зустріла Браяр і Сейдж, я все зрозуміла.

Вони теж зазнали тягот життя й існували за завісою світових стандартів. Ті, хто блукав околицями, не маючи ні місця, яке можна було б назвати домом, ні людей, яких можна було б назвати своїми.

Забуті. Самотні й відчайдушно шукають визнання.

Не мало значення, що всі ми кардинально відрізнялися як за характером, так і за зовнішнім виглядом. Якби не обставини і доля нашої зустрічі, ми, можливо, ніколи б не заговорили один з одним.

Якби Браяр Лоуелл не сказала "так" на прийняття в Голлоу Гайтс, я б ніколи не перетнулася з нею. Вона могла б попросити поміняти сусідку, щойно побачила табличку з мертвими жуками на стіні і стан моєї половини гуртожитку, але вона не зробила цього. Вона побачила щось у мені, як і я в ній.

Побачила людину, якою я прагнула стати. Розумну, вольову і стійку. Вона не дозволила своєму вихованню зіпсувати те хороше, що в ній було. Вона використовувала навички, яких її навчили в дитинстві, щоб пробитися в житті, і немає нікого, кого б я поважала більше.

Я точно знаю, що ніколи б не переступила поріг школи Сейдж Донах'ю. Дівчина зі сталі та полум'я, загартована жорстоким поводженням і королева масок. Злісна чирлідерка з чудовою і красивою грацією була лише одним з її фасадів, створених для захисту дівчини, яку я знаю зараз.

Турботливу, пристрасну і таку, що люто захищає людей, яких вона любить. Вона більше, ніж сума всього того, що люди говорять про неї. Більше, ніж те, ким її змусив стати батько. Сейдж - це більше.

- Ти повинна була просто поїхати з нами, - пробурмотіла Браяр, уткнувшись мені в плече. - Казала тобі їхати. Моя мама була до біса засмучена, що не змогла з тобою познайомитися.

- Це був час для тебе й Алістера, і я не хотіла втручатися. - Я вдихаю їхні знайомі запахи, і якби не жах від того, що має статися, я б заплакала від щастя.

- Йому було б усе одно! - Вона відступає назад, пильно дивлячись на мене: - Ти йому подобаєшся, хоча він цього й не каже. Він більше не дивиться на тебе так, як "я всіх ненавиджу", і це вже перемога. Набагато більше, ніж це можна сказати. - Вона штовхає Сейдж стегном, м'яко посміхаючись.

Сейдж стогне, відкидаючи своє полуничне світле волосся на плече. - Він ніколи цього не залишить. Ти ж сама хотіла піти тієї ночі!

- Алістер переживе це. Він просто буркотливий. Не повинен шкодити своїй дитині і таке інше, - жартую я, і це викликає в них обох гучний сміх.

Зустрічі з ними були варті того, щоб чекати. Вони обидві запропонували мені поїхати з ними у відпустку, але я відмовилася. Не тому, що я не хотіла їхати, але я знала, що їм потрібен час.

Час, щоб прийняти це нове життя. Наслідки, з якими ми можемо зіткнутися, і майбутнє, яке може настати.

Ми всі змирилися.

- Як узбережжя? Тобі вже набрид Рук? - запитує Браяр, і Сейдж усміхається.

Я проводжаю її поглядом і бачу, як вони затримуються на брюнеті за кілька футів від нас. Його руки вільно звисають навколо плечей обох друзів. Тетчер і Алістер виглядають так, ніби воліли б бути мертвими, а не зворушеними, але вони дозволяють йому висіти.

Широка посмішка осяває його обличчя, коли він над чимось сміється, змушуючи обох хлопчиків по обидва боки від нього або посміхатися, або хитати головою. Може, я й не розумію всієї внутрішньої роботи їхньої групи, але я знаю, що Рук - це світло. Той, хто використовує жарти, щоб полегшити свій біль. Хто сміється і освітлює кімнату. Він - світло для хлопців, і він - світло для Сейдж.

Той, хто вивів її з темряви, в якій вона опинилася, і від любові до нього на її обличчі в мене щемить у грудях.

Любити і бути коханою.

Це все, чого кожен хоче насправді.

Жорстоко. Пристрасно. Усіх.

Ну, в основному всі. Мій погляд лише на мить переходить на Тетчера, перш ніж я повертаюся до своїх друзів.

- Не думаю, що від нього можна втомитися. Я, може, й хотіла б його вбити, але він мені не набрид.

- Я чую, як ти говориш про мене, крихітко. Не забудь повідомити їм про новий пірсинг, який ти зробила в Сан-Дієго, - кричить Рук, у його тоні лунає радість із відтінком хтивості.

Сейдж підкидає очі, її рука піднімається, щоб відштовхнути його, перш ніж вона звертається до нас. - Беру свої слова назад. Я беру назад усе, що я щойно сказала.

Ми сміємося, продовжуючи базікати, коли голос Тетчера піднімається на октаву, щоб ми всі могли його чути, вимагаючи уваги.

- Чому ви двоє такі цікаві? Я ж сказав вам, що я зайнятий. Не кажучи вже про те, що не я один запізнився. Чому ви не дошкуляєте дорогій королеві жуків, чому вона запізнилася? - Він нахиляє голову в мій бік, спрямовуючи погляди всіх присутніх у мій бік.

Я бачу німе запитання на їхніх обличчях, цікавість - якість, яку ми всі поділяємо.

Де ти була?

Почуваючись ніяково, коли на мене дивиться стільки очей, я просто ніяково махаю рукою. - Вибачте, я закінчувала проект.

- З Коннером Годфрі? - запитав Алістер, піднявши брову, наважуючись, щоб я збрехала йому про це. Щоразу, коли я перебуваю під його поглядом, я почуваюся ученицею, яку викликали до кабінету директора.

- Він просто друг, учителю, - кажу я, насторожено дивлячись на всі спрямовані на мене погляди. - Він допомагав мені цього літа з колекцією і визначенням видів.

- Так, а коли він не з тобою, він зайнятий тим, що допомагає Стівену Сінклеру викрадати і продавати дівчат. - У Рука відвисає щелепа, і я спостерігаю, як Сейдж обхоплює його руку, притуляючись ближче до його тіла.

- Ми ще не знаємо цього, Ван Дорен.

- Пощадіть мене. Хто ще це може бути? Він, по суті, носить табличку з написом "Я займаюся нечистоплотним лайном". - Уся ця сім'я в повній дупі, і я гарантую, що вони всі замішані.

Алістер закочує очі, але не зовсім не згоден, коли каже: - Ми ж не можемо прийти без попередження і почати ставити такі запитання. Ми зараз перебуваємо під радаром поліції, але ми не недоторканні, і переслідувати сім'ю Сінклерів - означає отримати тюремний термін.

- Ні, не недоторканні, ми недоторканні, - каже Рук, широко посміхаючись.

- Це не те слово, - з роздратуванням у голосі відрізає Тетчер.

- Це не робить його менш правдивим, - відповідає він, знизуючи плечима, навряд чи зачеплений ставленням свого друга.

- Не бачила в ньому нічого підозрілого. Він був, е-е, милий зі мною. Добрий. - Я прочищаю горло. - Якби він був замішаний, чи не думаєш ти, що мене б уже забрали? Я маю на увазі, я ідеальна мішень. У мене немає сім'ї, яка могла б шукати мене, я тиха одиначка. Люди не помітять мого зникнення.

Сувора правда цього має турбувати мене, знаючи, що ніхто не шукатиме мене, якщо я не прийду на заняття. Я привид для цього міста і тих, хто в ньому живе. Мою присутність ніхто не помітить.

Однак із цим фактом я змирилася задовго до того, як дізналася про "Гало" - організацію, що займається торгівлею сексуальними послугами, розташовану в самому центрі Пондерероз Спрінгс. Організація, до якої був залучений батько Сейдж, коштувала йому життя його дочки і близнюка Сейдж.

Не думаю, що хтось із нас очікував, що дізнається про це, коли все це почалося.

- Ліра... - почала Браяр, але її перервали.

- Правильно. Вони б не помітили, що ти зникла. - Тетчер переводить погляд на мене, яскраво-блакитні очі виблискують гіркотою. Боги, вони такі холодні. Один крок не в той бік, і я почуваюся так, немов падаю у води Аляски.

- Але твої друзі, які сплять із Колдуеллом і Ван Дореном, помітять це. Що робить тебе найгіршою мішенню. Хто б не керував Гало, він не хоче бачити синів родин-засновників як ворогів. Адже ми ясно дали це зрозуміти, чи не так?

- Але Коннер...

Припини вимовляти його ім'я, - процідив Тетчер, його білі зуби блиснули в місячному світлі, не залишаючи мені місця для заперечень. - Він не наш союзник і не твій друг. Не забувай, на чиєму боці ти граєш, Ліро.

Тиша опускається між усіма, важка й густа, практично душить мене, знаю, що він має рацію. Бути сердечним із Коннером Годфрі - те саме, що бути ввічливим зі Стівеном Сінклером, деканом Голлоу Гайтс. У них є історія, у них двох; вони друзі.

Як би мені не хотілося вірити в його непричетність, я швидко зрозуміла, що в цій частині Орегона нікому не можна довіряти. У кожної людини є якийсь брудний секрет, який вона приховує.

- Ми просто намагаємося переконатися, що ти в безпеці. З огляду на те, що трапилося з Розмарі та іншими зниклими дівчатами, ми мусимо наглядати одне за одним, - тепло каже Браяр, простягаючи руку і беручи мене за зап'ястя, щоб притягти до себе, подалі від суворого погляду і крижаної присутності Тетчера. Вона постійно служить буфером між нами двома, не розуміючи, що я не хочу бути захищеною від нього. Це я шукаю його.

Я збрехала йому, коли сказала, що нічого не приховую від своїх друзів.

Приховувала його від усіх них. Від усіх.

Тетчер - мій найбільший секрет.

Коли мене перевели в прийомну сім'ю в Пондероз Спрінгс після двох років, проведених за межами штату, я вчилася в середній школі. Мій перший день у шостому класі був ближче до кінця навчального року.

Я не забула його. Його обличчя снилося мені щоночі. Хлопчик, який врятував мені життя. Я вважала Тетчера чудовим у похмурій ночі, але ніщо не могло повністю підготувати мене до того, щоб побачити його при світлі дня на шкільній парковці.

Планувала підійти досить близько, щоб побачити, чи скаже він мені що-небудь, але, як він і говорив, я була примарою, створеною ним, і він мене не бачив. Я літала тим самим класом, витала в тій самій обідній залі, а він не удостоїв мене навіть поглядом.

Але потім щось змінилося. Я була примарою для всіх, невидимою для оточуючих, але єдиний раз, коли я відчувала себе зрозумілою, прийнятою, це коли я була поруч із ним. Він був єдиною людиною у світі, яка знала мою історію, те, ким я була, і ті жахи, свідком яких я була.

Навіть якщо він не визнавав моєї присутності, я почувалася комфортно, коли слідувала за ним, знав, що я там не одна, що я не єдиний, хто живе з монстром усередині мене.

Але потім поступово я стала менше думати про те, як привернути його увагу, а більше про те, як бути поруч із ним. Спостерігати за ним. Навіть найбуденніші справи, які він робив, були такими захопливими для мене.

У школі я трималася ближче, а потім стала сміливішою, причаїлася за межами школи, щоб подивитися, чи змінився він, коли був один, а не в оточенні людей. Я впізнала хлопців через нього, бо більшу частину вільного часу він проводив бодай з одним із них поруч.

На цвинтарі я стояла в натовпі людей, спостерігаючи, як він підтримує своїх друзів у будь-якому кривавому виді спорту, у якому вони брали участь того вечора. Потім у Кліффі, де він зустрічався з ними, по місту і, врешті-решт, у себе вдома.

Близько було недостатньо близько. Неважливо, звідки я спостерігала за ним, або наскільки відокремленим було місце, де я за ним спостерігала, я ніколи не відчувала себе досить близько.

У якийсь момент я спробувала зупинитися, але зрозуміла, що шкоди завдано. Моє серце не хотіло відпускати його.

Тепер ми стоїмо тут, і він далеко не той хлопчик, який залишив монети на очах моєї матері. Хлопчик, який врятував мене від гніву свого батька.

Переді мною стоїть Ангел Смерті. Похмурий жнець, витканий із тіней та елегантності. Людина з руками, створеними для того, щоб забирати життя в інших. Найтемніша з найтемніших душ, ув'язнена всередині втіленого взимку трупа, зробленого з найчистішого мармуру, висіченого й витравленого до досконалості, гладка порцелянова шкіра, що виблискує в місячному сяйві.

Його чорна сорочка з довгими рукавами задерта до ліктів, демонструючи темно-сині вени, які біжать по його передпліччях, як коріння дерев. І на мить я задумалася, якого кольору кров у Тетчера. Якби я зараз розсікла його шкіру, з порізу сочилася б червона кров? Чи вона буде чорною? Золотою?

- До речі, про інших дівчат, - вклинюється Сейдж, змушуючи мене моргнути і відвести погляд від обличчя Тетчера, - ми повинні щось зробити для них. Ми знаємо про цю організацію. Там п'ятнадцять зниклих дівчаток - і це тільки в Пондероз Спрінгс і його околицях. Хто знає, скільки їх ще? Ми не можемо просто мовчати і дозволити їм померти.

- Крихітко, ми говорили про це...

- Не треба. - Вона пильно дивиться на Рука, роблячи паузу на мить, щоб поділитися особистим моментом через їхні очі. - Моя сестра могла бути однією з них, і я не закриватиму на це очі, як усі інші в цьому богом забутому місті.

Не роздумуючи, я простягаю руку і переплітаю пальці з пальцями Сейдж, міцно стискаючи їх і даючи їй зрозуміти, що ми її прикриємо. Розмова про Розмарі - важка тема для всіх, особливо для неї. Не можу уявити, як це - жити без своєї другої половинки.

- Браяр, Ліра і я працювали над пошуком імен протягом літа. Ми можемо взяти те, що в нас є...

- Якщо наступним словом із твого рота буде поліція, то ти ще дурніший, ніж я думав спочатку. А це вже про щось говорить. - Тетчер похмуро усміхається. - Ці дівчата - не наша проблема. Ми не підписувалися бути дружинниками. Єдина причина, через яку всі ми тут стоїмо, це Сайлас. Ми виконали те, що він хотів. Тепер ми чекаємо, поки його звільнять, і тоді все це зникне. Цього ніколи не було. Він - єдина причина.

- Ну, не всі з нас безсердечні психопати, Тетчер. Я не дозволю невинним людям помирати через те, що ти самозакоханий нарцис, у якого проблеми з татусем із дупи, - огризається Браяр, кидаючи йому виклик.

Не можу сказати, що мене дивує напруга, яка оселилася навколо нас. Ми знали, що таке можливо, коли говорили про це. Я просто не знала, що ми зробимо це в першу ж ніч, коли ми знову будемо разом.

Вони віддані одне одному. Сайласу.

Тетчер має рацію в тому, що єдина причина, через яку вони взагалі полізли в цей бардак, це Сайлас і Розмарі. Вони не підписувалися нікого рятувати. І саме такі моменти нагадують мені про те, з ким ми маємо справу.

З ким ми пов'язали свої життя.

Хлопці з Голлоу не заслужили репутацію героїв, які приходять і рятують становище. Алістер, Рук, Сайлас і Тетчер - нехороші люди. Вони чинять так, щоб відповідати своїм планам, захищати один одного, і я поважаю це. Але я також повинна розуміти, що тигри не змінюють своїх смуг.

Те, що двоє з чотирьох знайшли розраду в обіймах моїх друзів, не робить їх слухняними істотами. Вони завжди будуть вовками, які підуть на все, щоб захистити одне одного.

- Ми поговоримо про це, - рівний і контрольований голос Алістера намагається заспокоїти печіння напруги.

- Але...

- Браяр, - зітхнув Алістер, дивлячись на мою подругу чорними, як вугілля, очима. - Давай усе обговоримо, добре? Просто дай мені трохи часу.

Моя подруга демонстративно повертає голову, уникаючи його погляду, але вона не з тих, хто сваритиметься з ним на людях. Вони обидва потайливі у своїх стосунках. Це їхнє, завжди притиснуте до грудей. Що є повною протилежністю Сейдж і Руку. Вони винесуть брудну білизну на повітря в продуктовому магазині, якщо один із них засмучений.

Маленька усмішка з'являється в мене на губах, коли він бере її за підборіддя, ривком повертаючи її на місце, так що вона знову дивиться на нього.

- Будь ласка? - запитує він, голос набагато нижчий.

Її обличчям пробігає ніжність, і я бачу, як плечі Алістера помітно розслабляються. Однак я все ще зациклююся на тому, що Алістер Колдуелл вимовив слово "будь ласка".

Вона замовкає лише на мить, перш ніж я згадую, навіщо я тут.

- Я прийшов сюди заради гри, - каже Тетчер. - То ми будемо грати? Чи ти просто витрачаєш мій час?

Розділ 6

Кінець мерця

ЛІРА

Дощ іде з подвоєною силою.

Важкі струмені води б'ють по моїй шкірі, поки ми йдемо до узлісся, і я спостерігаю, як Рук накидає капюшон свого пуловера на голову, занурюючись у темряву.

Він озирається на нас через плече, демонструючи чорно-червону смугасту маску Мельпомени, що закриває його обличчя. Коли він помічає, що я дивлюся на нього, він злегка помахує мені рукою, дражливо ворушачи пальцями.

- Даремно я йому це купила, - бурмоче Сейдж, хитаючи головою. - Ми були у вінтажному магазині в Голлівуді. При світлі дня там було не так моторошно.

- Наступного разу утримайся від купівлі будь-якої маски для будь-кого з них, думаю, у них їх достатньо, - додає Браяр, і я киваю на знак згоди.

Неважливо, що це всього лише гра. Якби у хлопців із Голлоу був шанс посіяти паніку, вони б ухопилися за цю можливість. Неважливо, хто ми для них. Частина з них завжди жадатиме влади, яка походить від страху інших.

Навіть якщо це страх тих, про кого вони піклуються.

Коли ми пробираємося через лінію дерев, поглинуті лісом, я ковтаю, намагаючись зберегти посмішку на обличчі для моїх друзів, які сміються і жартують. Для них це все одно що зайти в будинок із привидами, де актори не можуть тебе зачепити, і все відбувається дуже весело. Невеликий переляк, щоб змусити вашу кров битися і серце калатати.

Возз'єднання друзів. Спосіб дізнатися, що це місто приготувало для нас цього року, вшанувати пам'ять того з нас, хто не зміг бути тут, і дівчини, чия смерть зібрала нас усіх разом.

Я хочу бути схвильованою, насолоджуватися цим моментом із людьми, які увійшли в моє життя, які змушують мене почуватися людиною, а не примарою. Але все, про що я думаю, - це може бути останній раз, коли я бачу когось із них.

Чи готова я зустріти смерть?

Я вже робила це раніше, йшла неушкодженою, але чи готова я зробити це знову? Подивитися в очі женцю і прийняти долю, якої я уникла в дитинстві? - Зав'яжи черевик.

Прохолодний вітерець його голосу лоскоче мені вухо, і я опускаю погляд, щоб побачити, що мої шнурки насправді розв'язані.

- Здивована, що ти мені допомагаєш. Якби я спіткнулася, ти б отримав перевагу, не знаходиш? - Я озираюся через плече: Тетчер іде поруч зі мною, крокуючи в ногу зі мною.

Усмішка прикрашає його губи, його маска лежить на голові, коли він дивиться на мене. Вітер дме з силою, ледь не збиваючи мене з ніг.

- Не хочу виграти через твою незграбність. - Він піднімає руку, зсуваючи маску донизу і закриваючи обличчя, а потім злегка нахиляє голову. - Удачі, вихованець. Я б почав молитися будь-якому твоєму богу, щоб я тебе не спіймав.

Фальшива кров ллється з чорних очниць його абсолютно білої маски, порожній вираз обличчя приховує від мене всі його риси, і він ледве дає мені час відповісти, перш ніж кидається вперед, залишаючи мене в пилу позаду себе і приєднуючись до двох інших хлопчиків перед нами. Я пригинаюся, затягуючи шнурки до такої міри, що вони можуть перекрити кровообіг, сподіваючись, що вони залишаться зав'язаними протягом усієї гри.

- П'ять хвилин, - наказує Алістер, повертаючись до нас обличчям, схрестивши руки перед грудьми. - Це ваша фора.

- Цього часу недостатньо, - заперечує Сейдж, насупивши брови. - Нам потрібно хоча б десять, чувак.

Алістер опускає очі й дивиться на мою подругу поглядом, від якого в мене по хребту пробігає холодок. Але вона не здається, тримає голову високо піднятою і відводить плечі назад, відповідаючи на його погляд.

Це єдиний спосіб заслужити його повагу. Не відступати і не здаватися. Не дозволяй йому перемогти.

- Чотири хвилини і тридцять чотири секунди, - бурчить він, і якби не череп, що приховує нижню половину його обличчя, я впевнена, що побачила б усмішку. - Тік-так, чувак. Ти втрачаєш час.

Настає коротка пауза, коли все завмирає. Навіть здається, що дощ припинився рівно настільки, щоб ми всі подивилися одне на одного, і мовчазна згода промайнула за вітром.

Я переводжу погляд на Тетчера, найвищого з групи хлопчиків переді мною. Не бачу їх, але знаю, що його очі прикуті до мене. Його здобич висить перед ним. Я - шматок м'яса, що бовтається на пазурах, а він - голодна тварина в клітці, що чекає, коли її нагодують.

Моє серце падає в шлунок, і коли я знову відчуваю дощ на своїй шкірі, я біжу.

Перемогти або померти.

Іншого варіанту немає.

Бо якщо він спіймає мене, ніщо не захистить мене від його гніву. Навіть сам Бог не зможе врятувати мене від Тетчера Пірсона.

Я не відразу відчуваю це.

Печіння в грудях і тиск у вухах. Незважаючи на те, що я бігаю підтюпцем щодня, мій контроль дихання все ще паршивий. Але це не мій ніжний, мирний світанок, який я проводжу, дивлячись на м'язи спини Тетчера. Тут немає ні птахів, що радісно щебечуть, ні втішного сходу сонця, що заспокоює мої хворі кінцівки.

Напевно, легше бігти, коли йдеться про життя.

Високі дерева, здавалося, тісняться ближче, обганяючи мене своїми гілками і мокрими стовбурами. Я вдихаю рване, вологе повітря, від якого мої легені тремтять, і чую, як поруч зі мною Сейдж і Браяр важко дихають, намагаючись звільнити простір між собою та переслідувачами.

Туман згустився, і що глибше в дерева ми забираємося, то туманнішим стає все навколо. Я відчуваю запах дощу в повітрі, коли хитаю руки, підштовхуючи себе вперед. Гілка або, можливо, кущ зачіпає мої штани, прорізаючи матеріал і дряпаючи шкіру. З моїх губ зривається шипіння болю, але я не турбуюся про те, щоб перевірити пошкодження. Я займуся цим пізніше.

Час застарів. Можливо, минуло всього кілька хвилин, але мої ноги кажуть мені, що минуло кілька годин.

Протягом тридцяти хвилин ми повинні залишатися поза межами їхньої досяжності, усі наші телефони оснащені таймерами, що сповіщають нас про закінчення гри. Переможці залишаються одягненими, а переможений занурюється в Тихий океан без одягу.

Ми пробираємося крізь крони дерев, розколюючи своїми тілами туманну пелену, і біжимо без мети. Я намагаюся почути їх, але все, що наповнює мої вуха, це стукіт мого серця і важке дихання.

Вони там.

Зачаїлися. Чекають.

Тихі, спокійні, як тиха вода.

- Чи повинні ми...

Голос Сейдж різко обривається відчайдушним криком, що розряджає паніку просто в мій шлунок, криком, сповненим здивування і страху, що відлунням розноситься по гілках.

- Браяр, - шепочу я на тремтячому диханні.

Я різко повертаюся праворуч, моє волосся загрожує впасти з високої стійки від сили мого руху. Моя подруга висить униз головою, її брудно-світле волосся колишеться в темряві.

Мотузка обв'язана навколо її щиколоток і підвішена до товстої гілки. Вона не виглядає пораненою, тільки наляканою, але я думаю, що і Сейдж, і я в шоці.

Пастка?

Так було доти, доки Браяр знову не закричала, змусивши нас обох здригнутися.

- Я люблю тебе, - бурмоче Сейдж, опускаючись на коліна перед тілом Бріар, що розгойдується, і затискаючи їй рот рукою, - але стули пельку, матір твою. З тобою все гаразд. Ми тебе спустимо. Будемо сподіватися, що вони тебе не чули.

Тремтячими руками я починаю працювати над вузлом, зав'язаним навколо її ніг. Важка мотузка треться об мої м'які пальці, і я проклинаю себе за те, що не взяв із собою ножа.

Нам слід було бути більш підготовленими. Очевидно, вони були готові. Вони зайшли так далеко. Просто не очікувала цього, і була дурною, думаючи, що вони легко з нами впораються.

- Вузол занадто тугий. У вас є що-небудь гостре? - запитую я в однієї з них. Я відчуваю, як наша перевага зменшується з кожною секундою, яку ми стоїмо в застої.

- Чорт, ні. У мене немає ні сумки, ні... - лається Сейдж, а я продовжую натягувати мотузку, відчайдушно шукаючи вільний край або спосіб спустити її вниз. - Зачекайте, зачекайте!

Я дивлюся вниз і бачу, як вона засунула руку в задню кишеню джинсів. Вона кладе предмет на руку, метал блищить у місячному світлі. Ніколи в житті я не була такою щасливою побачити запальничку Zippo.

- Спасибі, матір твою, за звичку твого хлопця палити, - бурмочу я, забираючи в неї запальничку, доки вона тримає голову Браяр, щоб кров не прилила до голови.

Я клацаю кермом раз, два, але нічого не відбувається. Вітер завиває, і вітер уловлює звуки маніакального сміху. Паніка оселяється в моїх кістках.

Вони наближаються до нас.

- Маленька злодійка, я чую, як ти дихаєш без мене, - кричить Алістер у ніч, так далеко, але так близько, що його голос вібрує між деревами. Неможливо визначити, де він перебуває.

Чорт, чорт, чорт.

Мої руки почали трястися, коли я спробувала знову, нарешті, зловила кремінь і побачила, як полум'я колишеться в ночі. Тримаючи кресало на мотузці, я озираюся навколо себе, чи не перебувають вони досить близько, щоб розгледіти їх у ночі.

Але це тіні.

Сама ніч злилася з дикою місцевістю.

Для будь-кого іншого це було б невигідно - непроглядна темрява.

Вони процвітають там. Це те місце, де, здавалося, їм завжди було місце.

- Подивіться, хто в нас тут є. - Голос супроводжується злісним сміхом, від якого в мене забурчало в животі.

Рук.

Я дивлюся на мотузку, світло-коричневі нитки поблискують, перетворюючись на вугілля від жару запальнички. Залишилося всього кілька миттєвостей до того, як вона стане досить слабкою, щоб зірватися, але часу в нас обмаль.

- Який сенс у цій чортовій форі, якщо ви, хлопці, заздалегідь розставили пастки? - кричить Сейдж, дивлячись на них палаючими від роздратування очима.

- Ми ніколи не говорили, що гратимемо чесно, - відповідає він, виходячи з-за дерев і прямуючи в наш бік.

Я не впевнена, що вони взагалі знають, як грати чесно і що це означає. Важливо лише, щоб вони перемогли, чого б це не коштувало.

У повітрі лунає різкий тріск мотузки, і Браяр з гуркотом падає на лісову землю. У паніці вона намагається скинути петлю з ніг, а Сейдж допомагає їй.

Але Рук вторгається далі, переміщаючись у наш простір, збираючись покласти край цій грі. Сейдж і Браяр будуть купатися, а я зустріну крижані руки смерті в холодних обіймах.

Він не зможе зловити всіх нас. У мене є шанс втекти, залишити їх позаду, але я не можу цього зробити. Навіть якщо їхні ставки такі малі, а мої такі важливі для життя, я не можу змусити себе піти.

Усе своє життя я ховалася або тікала від того, що мене лякало, завжди зливалося з фоном, щоб уникнути конфронтації або уваги. Я перетворила себе на примару, щоб вижити, зробила себе слабкою.

Я більше не хочу цього.

Не хочу бути подругою, яка тікає від своїх друзів і кидає їх у біді. Я хочу бути другом, який щось робить, і саме це я і збираюся зробити.

Швидкими кроками я біжу геть від своїх друзів, скануючи землю, доки не знаходжу довгий шматок сухого, гнилого дерева, важку повалену гілку, яка зробить те, що мені потрібно.

Рук наближається до моїх друзів, відволікаючись на них настільки, що я можу підійти збоку. Мої руки спітніли, коли я обхопила довгу гілку, відчуваючи, як дерево впивається в долоні.

Мої руки працюють раніше, ніж мій мозок встигає за ними, змахую руками вперед, як бейсбольною битою, і з гучним тріском б'ю гілкою по спині Рука. Крихкий матеріал ламається об його шкіру, і він зі стогоном падає на землю.

- Біжи! - кричу я, знаючи, що цього достатньо, щоб оглушити його, але недостатньо, щоб він назавжди залишився лежати на землі.

Браяр і Сейдж піднімаються на ноги і розбігаються в різні боки. Я біжу через ліс, залишаючи Рука, який бурмоче на землі. Останнє, що чують мої вуха, це похмурий сміх.

Немає ні напрямку, ні плану. Усе, що я знаю, - це те, що мені потрібно якомога більше віддалитися від Тетчера.

Проблема?

Я й гадки не маю, де він. Знаючи свою удачу, я, ймовірно, прямую прямо до нього.

Що дивно для мене. Я завжди знаю, де він. Тінь, прикріплена до кінчика його черевика, привид у його передпокої. Де він, там і я.

Прокидаюся, біжу, приймаю душ, снідаю - щочетверга це завжди фрукти і йогурт, а в інші дні - яєчні білки і тости. Його бабуся, Мей, ходить на фермерський ринок у середу, і я думаю, що він потай почувається погано, якщо не їсть свіжих продуктів. А може, він просто любить фрукти.

Я знаю його шкільний розклад, завдяки забудькуватій секретарці в приймальні Голлоу Гайтс. Є тільки кілька місць, де він буває, і я не можу його знайти. Це короткі проміжки часу, коли він зникає раз на півроку, іноді на цілий день, іноді всього на кілька годин.

Я могла б піти за ним, куди б він не поїхав на своєму Lamborghini, але щось у цих рідкісних поїздках видається мені занадто відокремленим. Інші хлопці, наскільки мені відомо, навіть не знають про них.

Можливо, якась частина мене знала, куди він прямує, що планує робити, і ця частина не хотіла порушувати його плани. Або, можливо, я просто не була готова побачити, як він робить те, що Тетчер робить найкраще.

Завдає болю людям.

- Дорогий фантом. - Голос Тетчера прорізався крізь туман. - Ти закінчила тікати від мене?

Я не боюся бути спійманим Руком Ван Дореном або Алістером Колдуеллом. Їхня репутація - предмет кошмарів, і було б зрозуміло, якби я побоювалася за своє життя. Це не ті люди, з якими хочеться зв'язуватися.

Але не вони змушують мою кров холонути і леденити клапани мого серця. Вони не лякають мене, не так, як він.

Вони грають за право похвалитися. Це мала бути весела нічна прогулянка з друзями. Спосіб відзначити все, через що ми пройшли, і те, що ми знову разом.

Але я граю не для задоволення.

Я не укладала угоду з дияволом або Месником. Я уклала угоду зі смертю, з психом, з тим самим хлопцем із Голлоу, поруч із яким усі почуваються незатишно. Той, хто змушує всіх напружитися, коли він входить до кімнати. Той, від кого хочеться сховатися під ліжком, але не наважуєшся відвести погляд.

Моє серце калатає в грудях, коли мої ноги завмирають на мить. Мені потрібна секунда, щоб перевести дух і зрозуміти, де я перебуваю. Ми пішли з пляжу в ліс, але я все ще чую шум хвиль.

Кладу руки на коліна і ковтаю повітря, поки голова не запаморочиться, і я здригаюся, коли дерева стогнуть від колихання вітру, і піднімаю очі, щоб озирнутися навколо.

Я намагаюся оглянути навколишнє оточення, але занадто панікую, щоб зосередитися на будь-чому надовго, і щосили намагаюся залишатися насторожі, але, схоже, мої інстинкти виживання потребують роботи, тому що кожна гілка, що тріщить, та істота, що рухається за межами туману, посилюють мій страх. Я не можу стримати гучного зітхання, яке виривається назовні, коли в ночі лунає виття ворона.

Ліс працює на користь Тетчеру, як маріонетка на ниточках, граючи роль його партнера. Тіні танцюють, волога земля під моїми ногами немов хоче проковтнути мене, а дощ обрушується важкими струменями, що завдають болю, коли я біжу.

Він кружляє мені голову, збиває з пантелику, створюючи пастку, з якої неможливо вибратися.

Моє тіло холоне від жаху, коли я повертаюся, щоб подивитися назад. Туман, здається, рухається навколо його тіла, розходячись від нього, щоб не торкнутися його. Він іде серед дерев неквапливим кроком, не боячись, що я знову злечу.

У його кроці немає поспіху, просто одна за одною вивірені кроки, коли він рухається в мій бік. Я відчуваю смак крові в роті від такого різкого бігу, піт струмує по моїй спині, і перекидаю кожну гілку, що впала. Моє особисте чистилище стає дійсністю, а він ледь намагається.

Коли він кидає погляд прямо на мене, ці крижані очі посилають колюче відчуття в центр мого живота, немов крижані кинджали, вони пронизують мою шкіру кожного разу, коли він спрямовує їх на мене. Це той біль, від якого я не можу втекти, той біль, якого я хочу ще більше.

Це трапляється нечасто, але в рідкісних випадках, коли Тетчер звертає на мене увагу, і мені здається, що він єдиний у світі, хто дійсно бачить мене. Його очі роблять мене живою, перетворюють мене з примари на живу, дихаючу людину.

Я не хочу тікати від цього почуття, я хочу бігти йому назустріч.

Але не цього разу. Цього разу я не можу.

Коли його широкі плечі наближаються, і місячне світло висвітлює різкі западини його обличчя, я тремчу.

- Одного разу я вже відпустив тебе, Скарлетт. - Його голос рівний, пробивається крізь пелену дощу. - Але не цього разу. Цього разу ти будеш проливати кров для мене.

Пролити кров за мене.

Це жахлива, жахлива думка, яка миготить у моїй голові - я лежу на його ліжку, а він проводить кінчиком свого улюбленого леза по моїй блідій шкірі, залишаючи сліди моєї крові. Я лежатиму нерухомо і стану його незайманою жертвою.

Як сказати йому, що я готова пролити за нього кров просто зараз, якщо він попросить? Що йому не доведеться вбивати мене за це?

Блискавка спалахує, коли жар проникає в моє серце, бажання настільки сильне і всепоглинаюче, що мені здається, що я не можу дихати. Сексуальний потяг, спрага - такого я не відчувала ні до кого іншого. Таку спрагу може втамувати тільки він.

Мене ніхто ніколи не чіпав, тому що єдина людина, яка мені потрібна, зовсім не людина.

У кожному місті є страшна історія. Будинок із привидами, який пожирає душі. Мстивий привид на полюванні. У Пондероз Спрінгс їх багато.

Але жоден не такий страшний, як він. Він - чудовисько. Темрява, яка тримає місяць. Чортів кошмар.

Але він мій.

- Навчи мене, і я проливатиму кров за тебе.

Я кажу це, йдучи від його фігури, що насувається, крок за кроком, не піклуючись ні про що позаду себе.

- Уже укладаєш нові угоди? Я ще не спіймав тебе. - Його голос грайливий, так жорстоко грайливий. - Але, будь ласка, не дай мені завадити тобі впасти на коліна й благати мене залишити тебе в живих.

- Якщо я це зроблю, чи погодишся ти на те, про що я прошу? Ти покажеш мені, як ти живеш із бажанням убивати людей? Як це робити?

Усе, що мені потрібно, це щоб він сказав "так". Мені потрібно, щоб він показав мені, як пережити це.

- Ні. - Він сміється, і звук стрясає землю під мною, коли він засовує руки в кишені. - Але я думаю, що хотів би побачити, який вигляд мають твої очі на землі, що благають про пощаду, якраз перед тим, як я покінчу з твоїм життям.

У темряві миготить лезо, тупий кінець якого акуратно вкладений у велику руку Тетчера. Вітер мало не збиває мене з ніг, коли дерева рідшають, відкриваючись.

- Ти настільки мене ненавидиш, що швидше вб'єш мене, ніж допоможеш? - Запитання походить із глибокого почуття незахищеності, яке завжди дає про себе знати, коли я знаходжуся поруч із ним.

- Я не ненавиджу тебе, крихітко. - Його голос - це лід, який ковзає по моєму хребту. - Для цього мені потрібно було б щось відчувати до тебе.

Розчарування оселилося в моїх кістках. Не здивована його заявою, я завжди це знала, але це все одно пече.

Я ніколи не бачила Тетчера з жінкою, але я знаю, що я не з тих, кого він став би шукати для задоволення. Чому? Дівчина, яка грає в багнюці і збирає жуків?

У нього був свій вибір. І я не одна з них.

- Я

Звук хвиль, що розбиваються об каміння, позбавляє мене голосу, і я швидко озираюся назад. Я раптом розумію, чому Тетчер зовсім не поспішав мене наздогнати. У своєму бігу, охоплена жахом, я опинилася на краю однієї з численних стрімчаків, з яких відкривається вид на бухту Чорних пісків.

З кожним кроком край урвища стає дедалі ближчим. бачу, як темна вода вабить мене, кличе за собою.

- Кінець мерця. Ти знаєш, що це означає?

Я швидко відводжу погляд від глибин внизу і дивлюся на Тетчера, який схожий на кота, що збирається зловити мишу. Він знає, що виграв. Він знав це з того моменту, як почалася ця гра.

- Може, скасуємо гру? - пропоную я.

У мене закінчується простір, закінчується час. Падіння стає дедалі ближчим, і я відчуваю це своїми кістками.

- Більше ніде ховатися, вихованець. - Він клацає язиком, усмішка постійно сидить на його губах, якось по-котячому і хижо одночасно. Він дістає з кишені свій телефон, похитуючи його вперед-назад, показуючи, що в мене залишилося ще дві хвилини.

Я майже спіймала його, майже перемогла.

Ще дві кляті хвилини.

Задник мого лівого черевика трохи зісковзує, і я повертаюся, щоб подивитися вниз. Я дійшла до кінця своєї мотузки, залишивши внизу тільки бездонну яму. Вітер розвіває моє волосся біля обличчя. Шматочки мокрих пасом застрягають у мене в роті, а серце шалено калатає.

Я - дівчина, що потрапила в отруйне павутиння. Мені нікуди бігти.

Хіба що вниз.

Коли я знову повертаюся обличчям до Тетчера, він перебуває всього за кілька футів переді мною, задоволений собою і готовий забрати свій приз.

Шаркаю обома ногами по краю обриву, розуміючи, що шанси на те, що я виживу, невеликі. Але або так, або нехай Тетчер переможе. Якщо в мене є хоч найменша можливість вижити й перемогти?

Я скористаюся нею.

- Тетчер. - Я вимовляю його ім'я пошепки, вітер підхоплює його, а дощ продовжує просочувати мій одяг. - Твої останні слова, дорогий фантом?

Прикушую внутрішній бік щоки, заглушаючи страх усередині себе всією навколишньою водою. Це майже поетично, що останні два рази, коли я стикалася зі смертю, я дивилася в очі Тетчер.

Щось заспокійливе омиває мене, коли я знаю, що людина, за якою я завжди спостерігаю, буде тут, щоб побачити мої останні хвилини.

Я простягаю руки, відчуваючи, як погода штовхає мене назад, і киваю головою. Але я бачу його очі, як насторожено вони дивляться на мене, і розумію, що він складає шматочки головоломки воєдино.

- Перш ніж ти почнеш вчити мене, ти маєш дещо знати. - Посмішка сама собою з'являється на моїх губах.

Я зараз помру, але мені все одно.

Мені все одно.

- Ліро, не смій.

Але вже надто пізно.

- Не варто недооцінювати дівчину, готову на все заради того, чого вона хоче.

Я відкидаюся назад у порожнє повітря позаду мене, відчуваючи, як мій шлунок опускається вниз, до хвиль, що розбиваються внизу. Мої очі, що сльозяться, бачать фігуру Тетчера на краю урвища, який дивиться на мене зверху вниз.

Пориви вітру дзвенять у моїх вухах, і падіння здається набагато довшим, ніж я очікувала, поки відчуття води, що б'ється об мою спину, не звільняє мене від страждань.

Я перемогла.

Розділ 7

Джек Фрост

ТЕТЧЕР

- Брат, не блять...

Різкий порив вітру б'є мене по обличчю, коли я опускаю вікно, не звертаючи уваги на протест Рука, що я висунув руку на відкрите повітря, тримаючи пачку цигарок у заручниках, погрожуючи відправити їх в асфальтову могилу.

Рука Алістера обхоплює підголівник, обвиваючись навколо мого горла. Я дивлюся в дзеркало заднього виду своєї машини, косячись на його хижий погляд.

- Якщо ти хочеш дістатися Портленда з цілим і неушкодженим обличчям, я раджу тобі переосмислити те, що ти збираєшся зробити.

Мої губи кривляться в усмішці, і я відчуваю, як моя нога натискає на газ трохи сильніше, коли його рука затягується навколо моєї шиї, як удав, що готує собі їжу. Схоже, деякі речі не змінилися за ці роки. Він так само зациклений на концепції контролю над людьми, аж до кожного їхнього подиху.

А я - схиблений на контролі.

- О, Елі, - надулася я. - Ти думаєш, я красивий?

Його обличчя сіпається викликом, коли я похитую пачкою ракових паличок за вікном.

- Твоє его відчуває себе ураженим, Тетч? Хочеш, щоб я поцілував його краще для тебе?

Я піднімаю брову, у моїх блакитних очах миготить короткий спогад, і з того, як розширюються його темні зіниці, я розумію, що він знає, про що я думаю, навіть не озвучуючи цього.

На мить я дозволяю собі відкрити спогади у своїй свідомості. Я пам'ятаю розбитого п'ятнадцятирічного Алістера, який так напився після сварки з батьком, що в перший і єдиний раз заплакав на підлозі моєї спальні.

Слабкість - це не те, що я терплю від себе або від людей, якими я себе оточую. Я не володію знаннями про те, що робити, коли хтось настільки п'яний, що в нього немає барикад. Це була лише його вразливість і визнання однієї жорстокої правди:

Що він волів би померти, ніж існувати як запасні частини для свого старшого брата.

Я був такий злий на нього за те, що він дозволив своїй сім'ї зламати його таким чином. Ми не зламалися. Неважливо, як усе було закручено або як похмуро, ми не зламалися.

Той поцілунок, який я притиснув до його залитих сльозами губ, був сповнений люттю, якої я не відчував уже давно. Я хотів влити її в його горло, наче розплавлене срібло, доки вона не заповнить усі тріщини, які вони створили в ньому, хотіла, щоб він став гірким, а не сумним чи слабким.

І його зголодніла внутрішня дитина, хлопчик у куточку його свідомості, який, як і я, ніколи не відчував жодної унції почуттів, поглинув усе це. Зуби і кігті вирвали його з мого рота, заковтуючи мою лють, як кисень, і зберігаючи її десь у його тілі.

Серця, що недоїдають, будуть бенкетувати на всьому, що нагадує любов. Навіть холодний, недосвідчений перший поцілунок від хлопчика, який нічого не знав про ласку і доброту. Він усе одно прийняв його.

- Як би мені не хотілося поцілувати тебе, щоб позлити твою маленьку іграшку, Алістере, я, мабуть, відмовлюся. - Я випускаю прямокутник, наповнений нікотином, і дозволяю їм майоріти на вітрі, вимовляючи коротку молитву, сподіваючись, що їх перевезуть. - І я вже казав тобі, у моїй машині не курять.

- Чувак, та годі тобі!

- Довбаний придурок.

Я просто закочую очі, коли Алістер йде, притулившись до заднього сидіння і схрестивши руки перед грудьми, як розпещений шмаркач. Колись вони скажуть мені спасибі, коли за них не буде дихати машина.

- Ми за двадцять хвилин їзди від об'єкта. На жаль для мене, ти виживеш.

Натискаючи на педаль газу, я дивлюся на спідометр, знаючи, що чим швидше я розганяю машину, тим менше часу в мене буде на те, щоб вислуховувати їхні скарги.

- Обережніше, Тетчер. Я не впевнений, що ця машина легальна в Штатах. Не хотілося б псувати твій бездоганний водійський стаж, - пробурчав Рук із пасажирського сидіння.

Мої пальці пробігають по керму машини, перш ніж я тягнуся вниз, щоб перемкнути передачу. Aston Martin Victor - моя улюблена машина з моєї невеликої колекції, один з останніх подарунків від дідуся, який чомусь завжди знав, що мені подарувати. Він завжди був поруч, щоб забезпечити мене всім необхідним.

На той час, коли мого батька заарештували і кинули до в'язниці, я вже настільки відгородився від решти світу, що рідко з ким спілкувався. Вчителі скаржилися, що я заважаю іншим дітям, а батьки обіймали своїх малюків трохи міцніше, коли я був поруч.

Новина про те, що зробив мій батько, ким він був, поширилася Пондероз Спрінгс як лісова пожежа, спалюючи всі інші плітки протягом наступних п'яти років. Усі хотіли говорити тільки про Генрі Пірсона, М'ясника зі Спрінгса.

Тож, можливо, після того, як мій дід побачив мене на задньому дворі, що обдирав гілки з жуків, він зрозумів, що потрібно робити. Уникати мене було б тільки гірше, тому він прийняв те, на що мене перетворив мій батько.

Він значно полегшив мені мою улюблену звичку, навіть із могили.

Я ніколи не знаю всіх подробиць. Він такий самий потайний, як і я, але кожні півроку поштою приходило кілька досьє: різні імена, всі чоловіки, і всі підозрюються у вбивстві в тій чи іншій якості.

Ідеальний подарунок для хлопця, який бореться з бажанням убивати. У сімнадцять років, коли я взяв у руки клинок і покінчив зі своїм першим життям, я перестав бути протеже свого батька і перетворився на щось набагато гірше.

Кошмар гірший, ніж Генрі Пірсон міг собі уявити.

- Спочатку їм доведеться зловити мене. - Я посміхаюся, міцніше стискаю кермо й обганяю дві машини, що рухаються зі швидкістю равлика, плавно вплітаючись і виплітаючись із заторів на шосе.

Фізично їхати комфортно, але що ближче ми під'їжджаємо до об'єкта, то важчим стає повітря в машині. Гострота відчуттів посилюється, тому що ми згадуємо, чому нам доводиться здійснювати цю поїздку щотижня.

Минає зовсім небагато часу, і пальці Рука судорожно стискають його Zippo, постійно крутячи її в кісточках лівої руки, тоді як права смикає вогник на боці. Метал клацає, то відкриваючись, то закриваючись.

Клацання.

Клацання.

Клік.

Клік...

- Якщо ти хочеш, щоб це приєдналося до твоїх цигарок на асфальті, пропоную тобі припинити це, - видихнув я, на секунду повернувшись, щоб подивитися на нього. - Якщо ти хочеш щось сказати, викладай. Досить соватися.

У відповідь він кидає суворий погляд, повний вогню і пекучого гніву. Я знаю, що не все це спрямовано на мене. Частину цієї ворожості він відчуває до самого себе. Щоразу, коли ми зустрічаємося, його підсвідомість знову намагається переконати його, що в тому, що трапилося з Сайласом, є його вина.

Що, звісно, безглуздо.

Сайлас Готорн - абсолютно самостійна людина, яка сама ухвалює рішення. Упертий і мовчазний, але все ж це його вибір. Рук знає це, але все одно не може визнати, що в цій ситуації він бездоганний.

Почуття провини пожирає його живцем, і навіть любов Сейдж Донах'ю не в силах приборкати його. Пройдуть роки, перш ніж він зможе подивитися в дзеркало і повірити в те, що ми всі намагалися йому пояснити.

- Ти думаєш, з ним там усе гаразд?

Запитання висить у повітрі, висить у просторі, чекаючи, що хтось із нас простягне руку і схопить його. Але я не думаю, що Алістер хоче відповідати, тому що ми знаємо правду.

- Ні, - відповідаю я, не бажаючи брехати. - Думаю, він почувається як скажена тварина в клітці, яку вчать перевертатися і сідати за командою.

Моє нутро напружено здригається всередині мене. Мені огидна думка про те, що один із наших дітей замкнений у коробці. Моє серце може не піклуватися про трьох чоловіків, яких я обрала для свого життя, але моя відданість нашим узам - так.

- Я не...

- Але, - перериваю я, дивлячись на Алістера на задньому сидінні, - він знає, що це те, що йому потрібно. Навіть якщо йому це не подобається, навіть якщо це не подобається нам, ніхто не знає думки Сайласа краще, ніж він.

Я мигцем глянув на руку Рука, спостерігаючи, як посмикування сповільнилися настільки, що я зрозумів, що він не збирається намагатися підірвати цю машину разом із собою всередині. Я знаю, чого він зараз хоче.

Покарання. Болю.

Спосіб хоч на мить випустити провину зі своєї крові, але він знає, що я відмовляюся завдавати йому болю за це, і навіть більше, він знає, що Сейдж вибухне, якщо він повернеться до шкоди, щоб впоратися з втратою Сайласа.

Раніше я забезпечував його болем, який був йому необхідний, щоб вижити, коли йому це було потрібно. Але не зараз, і не для цього.

- Так, - зітхнув він, дивлячись у вікно. - Ти маєш рацію.

У машині запанувала тиша, коли ми закінчуємо поїздку і наближаємося до місця призначення. Коли я в'їжджаю на парковку багатоповерхової скляної будівлі, ми всі сидимо там на мить довше, ніж потрібно.

- Коли Сайлас буде готовий, - каже Алістер, простягаючи руку вперед і кладучи велику долоню на плече Рука, - ми вирвемо ці кляті двері, щоб витягнути його. Можеш спалити його дотла, мені все одно. Коли він буде готовий, ми будемо тут.

Я не кажу це вголос, але глибоко всередині мене, іскрячись і звиваючись, я відчуваю нудоту, коли він шепоче мені в душу,

Завжди.

Розділ 8

Гра в шахи

ТЕТЧЕР

Немає нічого, що я люблю більше, ніж запах відбілювача й антисептика. Від нього у мене перехоплює подих, коли він нагадує мені про одну з моїх улюблених частин моєї рутини.

Прибирання.

Мій батько зневажав прибирання після безладу, який він створював. Тому, щоб навчити мене ще одного з його правил, а також щоб я не робив цього сам, я відповідав за прибирання. Коли він пускав мене в сарай, де тримав своїх жертв у заручниках, це завжди відбувалося після того, як він наїдався досхочу.

Їхні безплідні трупи були підвішені до крокв масивними ланцюгами, які клацали, розгойдуючись під вагою мертвої ваги. По їхній шкірі були розкидані зяючі сліди від порізів, кров усе ще стікала на землю.

Не пам'ятаю, щоб я коли-небудь був шокований або переляканий. Ці моменти емоцій, якщо я їх взагалі відчував, розмиті в моїй пам'яті. Я можу згадати кожне відро розведеної крові, яке я виливав у каналізацію, звук швабри, що розмазує густу червону рідину по підлозі. Кожну унцію відбілювача і кожну пару рукавичок, через які я пройшла, пам'ятаю, чого від мене чекали, але це все.

Я також знаю, що єдина важлива річ, на яку я звертав увагу, коли справа стосувалася трупів, це те, наскільки різними вони були щоразу. Ніколи не було одного й того самого типу жінки двічі. Каштанове волосся, блондинки, руді, чорні. Високі й низькі. У них не було жодної фізичної схожості, але в них була одна спільна риса.

У них у всіх була однакова кров.

Багряна рідина сочилася на підлогу краплями і густими потоками, завжди несучи з собою один і той самий аромат іржі.

Годинами він залишав мене там, поки переносив їхні тіла в теплицю, щоб підготувати до утилізації, чому я не був свідком до дев'яти років. Він був досить добрий, щоб позбавити мене від розчленування, поки я не почав статеве дозрівання.

У перший раз у мене запаморочилося в голові від запаху всіх цих хімікатів. Можливо, через силу запаху або через те, що першого разу мені знадобилося кілька годин, щоб прибрати всі докази з тієї кімнати.

Однак через деякий час я навчився отримувати від цього задоволення.

Не те відчуття, коли він будить мене від сну, завжди о чверті третьої. Або його засмиканий і скребучий голос, який каже мені, щоб я одягався, перш ніж вести мене на роботу в нічну зміну, за яку мені недоплачували.

Запах - ось що мені стало подобатися.

Відбілювача недостатньо, говорив він. Він вбиває ДНК, але не видаляє сліди крові під об'єктивом криміналіста. Тому мені доводилося мити з відбілювачем, потім із лугом, а потім із пароочищувачем усю кімнату з нержавіючої сталі.

Тепер, будучи дорослим і маючи свій власний метод видалення доказів, я виявив, що мені дуже подобається тиша і спокій, які оселяються в моєму тілі. Після тижнів вистежування цілей і годин тортур, очищення мого простору від їхнього існування посилає пульсацію сили по моїх венах.

Піднесене завершення ще одного ідеального вбивства.

- Ненавиджу запах лікарень, - бурмоче поруч зі мною Рук, соваючись на своєму металевому сидінні й намагаючись всидіти на місці довше кількох хвилин.

Я насміхаюся над приватною іронією. - А я ненавиджу запах бензину. - Він повертається, щоб подивитися на мене, очі трохи розширені, а брову піднято в запитанні: - Це богохульство, брате.

- Не знав, що ти релігійний, - хмикаю я, кидаючи погляд на годинник більше за звичкою, ніж через щось іще. - Ти недавно знайшов Бога між стегон Сейдж?

Полум'я і жар спалахують у його очах при звуці її імені, і мені доводиться стримуватися, щоб не випустити блювотний позив.

Підступна усмішка з'являється на його губах, коли він клацає язиком. - Хіба ти не хотів би знати?

Я кидаю на нього порожній погляд, який говорить про те, що я не вражений його сексуальним життям.

- Ні, взагалі-то, не хотів би, - кажу я і відвертаюся від його очей, не бажаючи продовжувати цю розмову.

Ніколи не розумів плотської пристрасті сексуального потягу. Те, як люди кидаються одне на одного, вільно блукають чужими тілами в пошуках розрядки. Я не зустрічав жодної людини, яка змусила б мене шукати її тіло так, як я жадаю крові.

Шаркання ніг заважає мені відповісти, і я переводжу погляд на причину, через яку ми пройшли весь цей шлях. Побачивши обличчя Сайласа, слухати металеву музику Алістера стало майже марно.

Його тіло виглядає повнішим, наповнюючи його сіру сорочку з довгими рукавами, наче він проводить весь вільний час у спортзалі. Його світло-коричнева шкіра наповнена кольором. До того як його прийняли, його очні ямки були майже запалими від втраченої ваги, але людина переді мною виглядає майже людиною.

Якби не його очі.

Вони все ще дуже мертві.

Погляд у них нагадує мені погляд на кладовищі. Порожнє, старе, повне скорботних душ.

Коли він займає місце навпроти нас, я на секунду насолоджуюся тишею, яку він забезпечує. Вона не незручна, вона заспокійлива. Це Сайлас. Коли я зазвичай сперечаюся з кимось із хлопців, а Рук поводиться нестерпно голосно, мені стало не вистачати тиші, яку він забезпечує нашій групі.

- Ти маєш напрочуд гарний вигляд, - відверто кажу я.

Голова Рука ледь не злітає з шиї, коли він повертається і дивиться мені в обличчя.

- Що? - Я простягаю руки на захист, відкидаючись назад на сидінні, щоб покласти одну ногу на коліно. - Я просто чесний.

- Ти можеш хоч на двадцять секунд перестати бути довбаним засранцем?

- Почуваюся добре, - каже нам Сайлас із шокуючою легкістю в голосі, якої не було три тижні тому, коли я заходив до нього в гості.

- Отже, вони поводяться з тобою нормально? Жодних проблем? - Рук штовхає, його коліно підстрибує під столом так сильно, що я боюся, що він може перекинути все це.

- Я в порядку. Від нових ліків мене трохи нудить вранці, але в іншому я в порядку, - відповідає Сайлас, дивлячись йому в очі. - Як я і говорив останні десять разів, коли ти мене питав.

Це викликало усмішку в Алістера, який мовчав відтоді, як ми увійшли в будинок. - Радий тебе бачити, хлопче, - каже він із натягнутою посмішкою.

Я сиджу нерухомо, поки вони наздоганяють одне одного, просто ширяючи поруч із ними, поки вони розмовляють і легковажно жартують про дрібниці. Сайлас, як і я, мало говорить і ще менше показує. Усе як раніше, коли ми всі їздили вечорами в Кліфф.

Якби я дуже постарався, то зміг би переконати себе, що трагедія, яка пробила собі дорогу в наше життя, була несправжньою, і ми знову стали старшокласниками.

Але життя так не працює. Воно завжди якось вивертається і нагадує, що сповнене варварського жаху і страждань.

- Ти поміняла квіти? - запитує Сайлас, простягаючи руку вгору і знімаючи з голови темну шапочку, оголюючи свою високу й тугу стрижку.

Рук киває, але замість нього відповідаю я.

- Цього разу я вибрав фіалки і тюльпани. На її місці мені б набридли півонії. - Я змахнув пилинку зі свого костюма, перш ніж знову подивитися на нього.

- Ти їх поміняв?

- Так, - легко відповідаю я. - Це було твоє єдине прохання, поки тебе не було, а ці двоє пустували в різних штатах, тож я був останньою лінією оборони від ледачих працівників кладовища.

Він дивиться на мене секунду, потім ще одну, просто дивиться на мене тими очима, які бачать набагато більше, ніж я хочу. Набагато більше, ніж я допускаю.

- Дякую. Я впевнений, що Розмарі сподобалися б тюльпани і фіалки.

Розмарі Донах'ю.

Її смерть стала каталізатором нашої відплати Пондероз Спрінгс. Місто наводило жах з того самого моменту, як вигнало нас у тінь. Але коли Роуз було вбито, у нас не було причин стримувати наш хаос.

Я не вірю, що хтось справді невинний і не заслуговує на смерть. У кожного є злі секрети, зариті на задньому дворі, або порочна брехня під мостинами шафи.

Але якщо й був хтось чистий і чесний у цьому диявольському світі, то це була Розмарі - легка, витончена, і вона сміялася. Я пам'ятаю, як уперше почув її. Жарт Рука вирвався з глибини її живота. Це був навіть не звук, що вирвався з її рота.

Це було в її очах; вони горіли й мерехтіли. У куточках її очей з'явилися зморшки, і від цього все її тіло затремтіло від радості. Голос майже налякав мене, бо я ніколи раніше не бачив людини, сповненої таких емоцій.

Бездоганне щастя, не заплямоване світом. Коли вона померла, тиша була крижаною, і світ став трохи похмурішим без її сміху.

Не люблю людей, але якби я був здатний на це, вона б мені сподобалася. Відтоді, як вона увійшла в наше коло, у ній не було ні краплі осуду. Той факт, що нас публічно розіп'яли і вважали звірами, не вплинув на те, як вона дбала про Сайласа. Вона не дозволила місту і своїй самовпевненій родині похитнути її вірність нам.

А немає нічого, що я поважаю в людині більше, ніж відданість. - До речі, про неї.

Алістер прочистив горло. - Є дещо, про що нам усім потрібно поговорити.

Я знав, що ця розмова - велика частина того, чому ми вирушили в подорож як єдине ціле, а не окремо, як ми зазвичай робимо.

- Що сталося?

Я зітхнула, заклавши руки за голову. - Маленькі іграшки Алістера і Рука зіграли в детектива. Оскільки дівчатка контролюють їхні члени, ми зобов'язані слухати, що вони говорять.

У той час як я міг терпіти присутність Розмарі, я повставав проти її близнючки, Сейдж. Підла, брехлива полунична блондинка, яка впилася в шкіру Рука, як кліщ.

Навряд чи я коли-небудь зможу дивитися на неї без бажання вдарити. Я витратив місяці свого життя на те, щоб впитися в спину Рука через її помилки. І якщо він був готовий пробачити її заради любові, то зі мною в неї такої свободи немає. І ніколи не буде.

- Тетчер, я втомився говорити з тобою про це. - Щелепа Алістера напружилася, кісточки пальців стиснулися. - Наступного разу, коли ти образиш Браяр, я не стану попереджати тебе, щоб ти стежив за язиком.

Моя думка про Браяр Лоуелл не змінилася відтоді, як я її зустрів. Вона - скалка в моєму боці, закопана глибоко, і її не витягнути, поки Алістер не отримає свою порцію. Я, принаймні, поважаю її менталітет і причини, через які вона так мене ненавидить.

Вона спритна злодійка, яка вкрала в Алістера перевагу. Дівчина, у якої, як і в нас, гострі зуби, і вона любить огризатися на мене, коли я підходжу надто близько до її улюбленої Ліри.

Що наводить мене на думку, що Ліра не розповіла своїй дорогій подрузі про її улюблене маленьке хобі.

Цікаво, чи зміниться думка Браяр про мене, якщо вона дізнається правду? Що це Ліра шукала мене, сунувши свій маленький ґудзиковий ніс у справи. Цікаво, чи стала б вона менш ворожою, якби дізналася, що я врятував Ліру від долі, яку їй підготував батько. Через свою недосвідченість я зробив їй милість, і чим я був відплачений? Довелося мати справу з постійною тінню, що пахне вишнею, і її задиристою найкращою подругою.

Що вони дізналися? Чи все з ними гаразд? - Сайлас запитує, схрестивши руки перед грудьми.

- Імена ще кількох зниклих дівчат. Вони шукали їх усіх. Сейдж каже, що в нашому районі їх щонайменше п'ятнадцять. Вони хочуть щось із цим зробити, хочуть допомогти, - каже Рук, переказуючи те, що дівчата вже розповіли нам.

- І ви, хлопці, думаєте, що ми не повинні втручатися?

- Я думаю, ми почали це для Розмарі. Не для дівчат, які не є нашою проблемою, - огризаюся я.

- Може, вони й не наша проблема, Тетчер, але моя дівчина - так, - заперечує Рук, дивлячись на Сайласа. - І в мене таке відчуття, що вони збираються щось зробити, незалежно від того, допоможемо ми чи ні. Тож, як я це бачу, ми з'ясуємо, хто керує шоу. Знищити організацію зсередини, тому що ми точно не можемо звернутися в поліцію.

- Ти не чув жодного слова з того, що сказав детектив Брек, коли він притискав пістолет до мого черепа? - запитую я, нахиляючись уперед. - Це був тільки початок. Ми й гадки не маємо, хто в цьому замішаний, хто працює на них. Один промах, і ти благатимеш про пощаду у в'язниці.

- Ніколи не вважав тебе людиною, яка чогось боїться, Тетчер.

Я прицмокую язиком, намагаючись не думати про голову Рука, просунуту між пальцями, коли я нахиляюся до нього.

- Не збираюся сідати до в'язниці через людей, які мене не стосуються. Провести життя у в'язниці за що? Намагатися грати в героя? Ти забуваєш, хто я? Хто ти? - Я шиплю, мої брови зсунуті. - Ми робимо це заради Сайласа. Заради Розмарі. Ось і все.

Він зустрічає моє несхвалення люттю, його імпульсивна поведінка вирує, і мої очі відваджують його замахнутися на мене. Я не б'юся, бо це брудно, а мої костюми занадто дорогі для дешевого удару. Але просто зараз, якщо він підніме на мене руку, я подбаю про те, щоб він згадав, чому йому потрібно стежити за своїми словами при мені.

- Тетчер має рацію, Рук. - Алістер схопив його за плече, старший брат, якого ніхто з нас не мав і не хотів мати. - Це стосується Сай і Розі. Це залежить від нього.

Рук дивиться на мене ще мить, достатньо довго, щоб я посміхнувся й уїдливо підморгнув йому. Але він вирішує не стукати кісточками пальців по моєму порцеляновому обличчю і повертає свою увагу Сайласу.

Чи подобається мені ідея про те, що дівчата пропадають і продаються в сексуальне рабство? Ні. Це огидно і, якщо бути чесним, несмачно.

Чи означає це, що я хочу ризикнути нашою свободою заради них? Теж ні.

Я витратив роки свого життя, захищаючи їх трьох так, що вони навіть не помітили, і я не хотів би, щоб це вибухнуло в мене перед носом зараз.

- Тетч. - Сайлас упевнено вимовляє моє ім'я і чекає, поки мої очі зустрінуться з його очима, перш ніж щось сказати. - А що, як це була Розмарі?

- Вибач?

- Якби це була Розмарі, яка все ще зникла, і вона була жива, її продали б у рабство, ти б тоді зробив це? Ти б ризикнув, якби я сказав, що хочу, щоб вони всі померли? Усіх до єдиного, хто причетний до смерті Розі, аж до самого верху Гало. Ти б зробив це?

На мить у повітрі запанувала тиша.

- Так, - кажу я крізь стиснуті зуби, - я не буду щасливий від цього. Але якщо це те, що тобі потрібно, я зроблю це.

Сайлас знає мене, на жаль. Знає про мене те, що я не говорив йому або не хотів, щоб він знав. Але він знає, що моя вірність їм - найважливіше для мене. Що я зроблю все, що їм потрібно, коли б їм це не знадобилося.

Моя єдина слабкість.

Це вони.

І я думаю, що якась частина мене ненавидить їх за це.

Рук насміхається, підкидає руки вгору, готовий знову сперечатися зі мною, але рівний тон Сайласа перериває його.

- Добре. Тому що я хочу бачити їхні голови на кілках. - Він дивиться на мене ще трохи, перш ніж повернутися до Алістера. - Поспілкуйся з дівчатами, дізнайся все, що їм відомо. І підберися ближче до Істона та Стівена Сінклера.

- Блядь, так і знав! - оголошує Рук, змушуючи робітників дивитися на нього з насупленими бровами та сором'язливими поглядами.

Я підбадьорливо посміхаюся тим, хто все ще насторожено спостерігає за нами, вдягаю свою найкращу маску політика і намагаюся передати своїм обличчям, що ми не робимо нічого жахливого.

Коли всі вони повертаються до своїх справ, я піднімаю руку і з розмаху б'ю Рука по потилиці.

- Будь ласка, Ван Дорен, кричи на все горло, що ми плануємо масове вбивство. А поки ти це робиш, дай їм зрозуміти, що ти ідіот.

Він потирає пляму на шкірі голови, піднімаючи середній палець догори, щоб відмахнутися від мене. - Я так і знав. - Цього разу його голос набагато тихіший.

- Чому? - вимагає Алістер.

- До того, як усе сталося з Френком, я вивчав фінанси Стівена. У нього досить багато грошей.

- Це тривожний знак? Чи повинен я бути в цьому списку можливих ватажків? - запитую я, не соромлячись свого багатства.

- У нього більше грошей, ніж має бути в декана, навіть якщо це така школа, як Голлоу Гайтс. Є кілька офшорних рахунків, які я не зміг відстежити, навіть прогнавши їх через мою програму, - пояснює він.

- Ти зламав його банківський рахунок? - розмірковує Алістер, на його губах грає усмішка.

- І його історію пошуку, мобільний телефон, електронну пошту. О, і його камери спостереження. - Перший вираз обличчя, відмінний від його звичайної задумливої похмурості, загрожує вирватися назовні, його губи ледь помітно смикаються в куточках.

Сайлас гарний у багатьох речах, але він гарний у хакерстві та володінні зброєю. Два абсолютно різні хобі, але він робить це так легко, що можна подумати, ніби це одне й те саме.

- Якщо ти зможеш переконати моїх батьків пустити тебе в мою кімнату, у мене все ще є підключений до одного з моїх моніторів. Він знає, як з ними працювати. - Він киває головою в бік Рука. - Я не кажу, що він має до цього якесь відношення, але це краще, ніж нічого. Це має допомогти тобі почати - Ліра?

Ліра? Ліра Еббот?

Мене переповнюють веселощі.

Як зухвало з боку моєї тіні з'явитися тут ось так після її маленького трюку зі стрибком зі скелі. Я знав, що врешті-решт вона знайде мене, щоб обговорити угоду. Ту, в якій вона обдурила мене.

Дівчина, яка обдурила смерть.

Вдруге.

Однак, переслідувати мене тут, поки я з хлопцями? Невже вона настільки віддана справі? А ще краще, чи настільки вона віддана мені? Уперше питання про Ліру закралося в мій мозок. Як багато вона бачила за роки своєї шпигунської діяльності?

Я повертаюся на стільці й дивлюся в бік дверей, де стоїть Ліра, мокра від дощу, зі зламаною парасолькою і в товстих мокасинах. Обтисла коричнева водолазка обіймає вигини її талії і заправлена у вельветову спідницю. Це перше вбрання, в якому я бачу її з того балу на Геловін рік тому, яке підкреслює її фігуру, а не приховує її.

Усі веселощі полишають моє тіло і змінюються роздратуванням, настільки сильним, що шкіра немов горить.

Це не через одяг чи її поношені туфлі, на яких ще залишився бруд.

Ні.

Річ у посмішці на її обличчі.

Широка, сліпуча, непорочна, призначена для Сайласа Готорна. Вона займає все її обличчя, піднімаючи все її тіло в стан ейфорії. Ліра випромінює сонячне світло в дверному отворі, сонячне світло, яке пробивається крізь полог темно-зелених сосен і пронизує лісову підстилку.

Посмішка спадає, коли вона бачить нас.

Щойно вона бачить мене.

Краї її рота опускаються вниз, приховуючи білі зуби, і я фізично відчуваю, як сонце відступає всередину її грудей, ховаючи від мене своє світло і тепло, що робить зі мною щось нез'ясовно збочене.

Мої нігті впиваються в долоню, а кулак стискається на колінах.

- О, чорт, - бурмоче вона, на частку секунди виявляючи мої очі, перш ніж перевести їх назад на Сайласа. - Вибач, я можу просто піти, не знала, що вони будуть тут. Я повернуся наступного тижня.

Наступного тижня?

Гострий біль пронизав мене, коли моя хватка перетворила і без того бліді кісточки пальців на білі.

Сайлас хитає головою. - Я не знав, що вже четвер. Ти можеш залишитися. Вони не будуть тут довше, ніж ми зможемо грати.

Мій контроль - це залізна фортеця, яка створювалася і будувалася роками. Але зараз, коли я дивлюся на неї, вона здається мені обшарпаним шматком жалюгідної пряжі. Слова, що вилітають із мого рота, не схожі на мої власні.

- Грати? - Я кажу це так, ніби випльовую цвяхи з рота. - У що саме?

Ліра тремтячими руками лізе у свою величезну сумку і дістає коробку. Вона простягає її, немов укладаючи перемир'я, немов те, що в цій коробці, якимось чином зніме це пекуче відчуття в моїх грудях.

- Шахи, - відповідає Сайлас. - Я вчу Ліру, оскільки вона наполягає на тому, щоб приїжджати сюди щотижня.

Щотижня? Вчити?

Я відчуваю, як рідина просочується в мою руку, кров покриває долоню, а нігті впиваються в плоть.

- Ліра, - кажу я крізь стиснуті зуби. - На кілька слів?

Мій стілець шкребе по підлозі, проковтуючи її відповідь, якщо вона взагалі має її. Я не чекаю, доки вона погодиться чи прийме моє запрошення, і вже наближаюся до неї, коли вона відкриває рота, щоб відповісти, але я попереджаю її докірливим похитуванням голови.

Ще одне слово про її візити до Сайласа - і я опинюся за межею. За межу, про існування якої я до неї навіть не підозрював.

Тримаю двері у вестибюль відчиненими і повертаюся, щоб подивитися на неї. Вона дивиться на мене, застигнувши на місці, немов її туфлі приклеїлися до підлоги. Якби це не вимагало фізичного контакту, я б відірвав її від землі й перекинув через плече, але я не хочу торкатися до неї.

- Скарлетт. - Мій тон грубий і низький, тільки для її вух.

Це змушує її рухатися, нарешті.

Її маленька фігурка проноситься повз мене, і її запах, змішаний із чимось дивно знайомим, доноситься до мого носа. Щойно вона опиняється у вестибюлі й двері за мною зачиняються, я засовую великі пальці в кишені, не забуваючи тримати руки при собі.

- Що ти тут робиш? - Її рот розкривається від мого запитання, але я бачу відповідь у її очах. - Вихованець, тобі краще мати розумнішу відповідь, ніж шахи.

Її брови насуплені, ніби вона не знає, чому я витягнув її сюди. Наче вона не усвідомлює, що накоїла. Що вона пробудила в мені.

- Тоді що б ти хотів, щоб я сказала, Тетчер? Тому що саме тому я тут. Я не йшла, - її руки обхоплюють себе, такий собі захисний механізм, коли вона знижує тон, - стежила за тобою, якщо ти так думаєш. Я навіть не знала, що ти будеш тут.

Я цокаю язиком по передніх зубах, хитаючи головою в глузливому розумінні. - Отже, ти тут тільки заради Сайласа?

Вона швидко киває, навіть не давши мені закінчити запитання.

- Так, ми граємо в шахи щочетверга. Це єдина причина, клянуся.

Я опускаю погляд на свою руку, відкриваю її, щоб побачити кров, розмазану по руці, порізи від моїх нігтів усе ще течуть.

- Ти дозволяєш йому вчити тебе, так? - запитую я, відчуваючи, як смикається моя щелепа, коли я потираю закривавлені вказівний і великий пальці. - Ти також вчишся чогось у Рука й Алістера?

Дивитися на неї - помилка, бо її очі дивляться на мою руку, притягуються до вишневого кольору на моїй долоні, не в силах відвести погляд і відчайдушно бажають дотягнутися до неї.

Жадають крові.

- Я поставив тобі запитання. - Ричу я. - Ти підкрадаєшся до них? Ходиш за ними по п'ятах, як одержиме хлопцями дівчисько?

- Щ-що? - заїкається вона, хитаючи головою, змушуючи всі ці мокрі локони підстрибувати.

Мені соромно за те, як легко я простягаю руку вперед і перехоплюю її горло між пальцями, притискаючи її до себе, щоб вона не могла втекти від мене. Вона не може бачити нікого іншого, притулившись до моїх грудей. Не може вдихати нікого іншого. Нікого, крім мене.

Мій великий палець занурюється в її шию, я відчуваю, як тріпоче її пульс. Слизька рідина на моїй долоні покриває її пастоподібну шкіру, смужки червоного кольору забарвлюють зимовий сніговий покрив.

Мій рот наповнюється вологою, коли бачу, як вона носить мою кров, немов рубінове намисто.

- Ти дивишся на них? - запитую я знову.

Її легкий подих торкається мого обличчя, коли я опускаю голову, нахиляючи підборіддя так, що їй доводиться підняти шию в моєму захопленні, щоб подивитися мені в очі.

- Ні, Тетчер. - Вона захлинається словами, мої пальці забороняють її диханню вириватися з власної волі. - Це просто ти. Я - твій привид. Тільки твій.

Її слова мали б стати льодом на моїй палаючій шкірі. Але це не так. Вони - каталізатор.

Спостереження за тим, як вона бореться в моїх руках, як моя кров розмазується по тендітній колоні її горла, і як вона каже мені, наскільки вона одержима мною, тільки розжарює моє тіло.

За останні кілька місяців вона тільки й робила, що провокувала і тріпала мені нерви, дряпаючи стіни мого самоконтролю нігтями, про які я навіть не підозрював. У мене немає бажання перебувати поруч із нею довше, ніж це було необхідно.

Коли я дивлюся на неї, я бачу свою першу і єдину помилку.

Але зараз вона виглядає як найбажаніша коханка смерті. Сам похмурий жнець перетнув би землі й океани, щоб доторкнутися до неї ось так, щоб кожен сантиметр її тіла був покритий його кров'ю, щоб він міг злизати її дочиста.

Моїм хребтом пронісся шок.

- Не хочу, щоб ти була для мене кимось, - кажу я, бажаючи негайно відступити від неї. Я хочу в душ.

Я хочу очиститися від неї. Прямо зараз.

Ось причина, чому я тримаюся подалі, чому я ігнорую печіння її очей на моїй шкірі та її присутність у кімнаті. Тому що протягом однієї частки секунди, однієї піщинки пісочного годинника, я був слабкий для цієї дівчини.

Будучи невмілим хлопчиком, я був слабкий заради неї, і я ніколи не хочу випробувати це знову. Я дозволив їй вижити, змусив її піти зі шляху мого батька замість того, щоб зробити те, що було доручено мені.

Вона не зробить цього зі мною знову.

Я звільняю її горло, дозволяючи їй глибоко вдихати без обмежень, і намагаюся не дивитися на багряний відбиток руки на її шиї.

- Але, на жаль, угода є угода. - Я роблю крок назад, спостерігаючи, як її тіло помітно обвисає без мого дотику. - Тож у мене немає іншого вибору, окрім як стати твоїм учителем.

Я чітко пояснюю, що це таке і які межі я вимагаю, щоб це спрацювало.

- Коли ми почнемо? - шепоче вона, виглядаючи так, ніби хоче сказати щось іще, але стримується, боячись, що я відмовлюся від своєї згоди.

- Наступного четверга.

- Але я...

- Але ти? Я роблю тобі послугу, крихітко. Не змушуй мене передумати, - попереджаю я, чудово розуміючи, яка домовленість у неї з Сайласом у цей конкретний день.

Її зуби впиваються в губи. Їй так хочеться посваритися зі мною через це, що вона не може цього винести. Я майже вражений тим, що вона стримується.

Майже.

- Чудово. Що-небудь ще, ваша високість? - Вона суне руку в сумку, дістає те, що має вигляд жакета чи пальта, і використовує рукав, щоб прибрати мою пляму з її ніжної шиї.

Я проводжу язиком по нижній губі, коли залишається кілька крихітних розводів, що відмовляються відпиратися від грубого матеріалу її піджака. Не пам'ятаю, щоб говорив їй, що вона може це зробити, або згадував що-небудь про те, щоб вона витирала мою кров.

Якщо вона хоче робити це, вона вчитиметься так, як вчився я. Через правила. - Так, взагалі-то. - Я дивлюся вниз на свою руку протягом короткої секунди, перш ніж піднести великий палець до губ і посмоктати його. Терпкий смак вабить мої смакові рецептори, коли я проводжу язиком навколо, перш ніж прибрати його.

Через периферійний зір я не випускаю з уваги, як її очі стежать за кожним моїм рухом. Як вони злегка розширюються, а її рожевий язичок проводить по нижній губі.

- Будуть правила. Якщо ти не будеш дотримуватися кожного з них, незалежно від того, наскільки вони незначні, ця угода буде недійсною. Це зрозуміло?

- У тебе є "Посібник з убивства" Тетчер? - пробурмотіла вона.

- Зараз це здається смішним, але запевняю тебе, це не так. - Моє тіло відступає все далі від її тіла, кожен витончений крок назад створює бажану відстань між нами. - Будь у мене вдома о шостій. Мені не потрібно пояснювати тобі дорогу, вірно?

Яскравий рожевий колір заливає її щоки, перетворюючи кожен сантиметр її обличчя на колір курної троянди, поки вона дивиться на підлогу, клацаючи підборами, погойдуючись взад-вперед.

- Ні, я знаю, де це.

- Так і думав. - Я поправляю запонки. - Не спізнюйся.

Я не хочу визнавати це, але думаю, що мені сподобається ставити Ліру Еббот на місце, приводити її до ладу. Більше ніяких безладних сумок, схожих на щуряче гніздо, коли вона риється в пошуках потрібної їй книжки, ніяких брудних пальців від усієї тієї багнюки, в якій вона грається, полюючи на жуків.

Це вона прийшла до мене по пораду, тому вона її й отримає. Сподобається їй це чи ні - не моя проблема.

Моя рука стискає прохолодну ручку дверей, готова залишити її в холі, і перш ніж я встигаю подумати про це, я знову говорю.

- О, і Ліра. - Я повертаю голову праворуч, озираючись через плече на її застиглу фігуру, яка, здається, оживає від звуку мого голосу, ніби вона стоїть напоготові.

- Так?

- Ніколи більше не стирай мою кров зі свого тіла без мого дозволу.

Розділ 9

Забуті місця

ЛІРА

Бібліотеки мають бути тихими.

Єдиними звуками, що заповнюють порожнечу, мають бути скрип ручок на свіжому папері або шелест пошарпаних сторінок, які перегортають. Зрідка скрип пересунутих стільців і тихі голоси.

Але в бібліотеці Колдуелла під час осіннього семестру завжди нестерпно голосно. Студенти, які повернулися з канікул, хваляться поїздками на Мальдіви та в Іспанію, збираються великими групами, скупчившись над довгими прямокутними столами з червоного дерева, і вільно сміються.

Внутрішній дизайн будівлі приголомшує своєю архітектурою в готичному стилі, високими арками, склепінчастою стелею і неймовірними вітражами, що прикрашають стіни. Шкода, що мені ніколи не вдавалося займатися тут під час навчального року.

Протягом першого семестру в цьому місці було марно що-небудь робити, окрім як підслуховувати. Постійний шум у вухах і відволікаючі фактори. Занадто багато студентів, щоб бібліотекарі могли перевести бібліотеку на тихіший тон, тож тепер тут пліткують і перетворюють її на кімнату відпочинку для студентів, які хочуть відчувати, що вони вчаться, але насправді нічого не роблять, а тільки рухають щелепами.

Але не всі надії були втрачені.

Мені знадобилося всього кілька поїздок і трохи таємної розвідки, щоб знайти свій притулок. У мене це добре виходить - знаходити місця, які інші не помічають.

Я зібрала книжки, необхідні мені для занять із генетики та геноміки, а також кілька додаткових для додаткового курсу з екології, який я обрала. Спеціалізація з органічної та еволюційної біології була моїм єдиним вибором, коли я обирала спеціалізацію в магістратурі.

Диплом ентомолога в Голлоу Гайтс - це найпопулярніший шлях, але він був моїм, і я насолоджувалася ним. Не впевнена, чим хочу займатися, я розглядала ідею стати етологом, де могла б вивчати комах у їхньому природному середовищі існування для досліджень, але моє майбутнє завжди здається таким туманним, що планувати його надовго наперед здається безглуздим.

Я пливу крізь столи студентів непоміченою, ще один дух, що мешкає на полицях, і не більше того, мчу на другий рівень, дивлячись крізь поруччя заввишки до пояса на всіх людей внизу.

Спостереження за людьми - моя спеціальність.

Іноді, коли мені нудно, я дивлюся на людей, які мене оточують, вибудовуючи в умі історії про їхнє життя, хоча я вже знаю про них практично все.

Наприклад, Ясмін Поверлі, дочка не одного, а двох арт-магнатів, у якої, як кажуть, вихори, як у Пікассо, сидить занадто близько до давнього бойфренда своєї найкращої подруги Фелісіті, Джейсона Елліса.

Можливо, вони просто зблизилися після стількох років, проведених поруч один з одним? Звичайно. Але набагато цікавіше придумати щось більш драматичне. Наприклад, що якщо Ясмін і Джейсон сплять разом, але не можуть нічого сказати, бо Джейсону потрібен батько Фелісіті, щоб дати рекомендацію в Джонс Гопкінс? Або ще гірше, що, якби вони таємно замишляли вбивство Фелісіті, бо вона насправді запекла стерва для них обох?

Бачите? Набагато цікавіше, ніж якби вони були просто знайомими.

Я відвертаюся, проходячи повз високі стопки книжок, ряди й ряди інформаційного тексту, деякі з них старші за мене. Запах старої шкіри і зів'ялого паперу стає дедалі сильнішим, що глибше я проникаю в бібліотеку.

Через кілька секцій переді мною стоїть бібліотекарка, яка розставляє книжки по полицях, і, схоже, вона та сама, що й минулого разу, коли я була тут. Я припускаю, що її завдання - стежити за тим, щоб студенти не спускали штанів і не намагалися швидко трахатися в темних частинах будівлі.

З практичною легкістю я ковзаю повз полицю, вибираючи кілька штук зі свого простору в проході і дозволяючи їм впасти на підлогу з гучним стуком. Щойно звук заглушає мої кроки, я переміщаюся між двома полицями, дозволяючи тьмяному освітленню приховати моє тіло.

Є кілька хороших речей у тому, щоб бути невидимим, і це одна з моїх улюблених.

Я чую її зітхання і спостерігаю, як вона проходить повз мене і збирає книги на підлозі. Коли вона стоїть до мене спиною, я користуюся можливістю прослизнути вглиб секції, проходячи ряд за рядом, поки не досягаю своєї мети.

Між двома полицями з червоного дерева стоять чорні сталеві гвинтові сходи. Сама секція книг не являє собою нічого важливого: старі записи про заснування Пондероз Спрінгс та історія знаменитого університету Голлоу Гайтс.

Але додаткова охорона потрібна не самим книжкам, а тому, що знаходиться на вершині сходів, зроблених із кованого заліза. Сталеві вихори і металеві решітки з'єднуються в спіраль сходів, що ведуть до тієї частини бібліотеки Колдуелла, куди нікому не дозволяється входити. Це одна з двох точок входу в забиту вежу, яка була виведена з ладу.

Колись, як я читала, її використовували для студентів, які вивчали астрономію й астрофізику. Дорогі телескопи були встановлені на кожній із чотирьох аркових колонад, де люди могли дивитися на зірки з найвищої будівлі в кампусі.

Більшість історій про привидів, які ходять коридорами цього місця, є просто історіями. Небилиці, вигадані для поповнення легенд про темряву, яка тут оселилася, способи налякати нових студентів або налякати місцевих жителів.

Але Вежа - це не просто історія чи місцевий міф.

Вона реальна.

Переступивши через ланцюг і знак, на якому жирним шрифтом написано "НЕ ВХОДИТИ", я починаю підніматися вузькою стежкою, роблячи кроки по два за раз, кружляючи по колу, поки не досягаю вершини.

Клацання підборів об підлогу квапить мої рухи, мої руки впираються в фанеру, що лежить поперек овального входу, і я відпихаю її з дороги, швидко закидаю сумку на верхній рівень, а потім піднімаюся в приміщення.

Щойно опиняюся всередині, я засуваю дерево назад в отвір у підлозі, успішно приховуючи себе від усіх внизу, затримую дихання на мить, щоб переконатися, що вони не побачили, як мої черевики ковзають тут, перш ніж видихнути.

Коли я встаю, витираючи пил зі спини, я відчуваю порив вітру, що дме з чотирьох забитих вікон. Велике порожнє приміщення завалене павутинням і коробками з книжками, які занадто пошкоджені, щоб їх продавати або використовувати.

У кутку стоїть невеликий письмовий стіл, який я прибрала, щоб використовувати його як стіл для занять, коли буду приходити сюди. Праворуч від нього - високі двері, яких я ніколи не бачила всередині, але з креслень будівлі зрозуміла, що там є кам'яні сходи, що зміїться навколо зовнішнього рівня вежі, доводячи вас до входу в бібліотеку. Але він залишається замкненим, і в мене ніколи не вистачало духу зламати засув.

Я підходжу до одного боку, де не вистачає дошки, і заглядаю в передню частину будівлі. З цього кута можна побачити весь кампус, навіть океан, що за скелею поруч із районом Кеннеді.

Коли я стою тут і дивлюся на територію, я думаю про те, що, мабуть, відчувала Табіта Флер тієї ночі, коли вона впала - або, залежно від того, якій версії ви вірите, її штовхнули.

Взимку 1979 року Табіта, яскрава студентка другого курсу, що спеціалізувалася на етиці, зірвалася з вежі Колдуелла, як мішок із камінням, і розбила собі череп об доріжку внизу.

Сила її падіння зажадала ремонту для заміни всієї розбитої плити кругляка, і деякі кажуть, що чули стукіт по всьому кампусу. Є й ті, хто стверджує, що вона перебувала під жорстоким тиском з боку своїх батьків, що і змусило її накласти на себе руки.

Якщо це так, то, напевно, вона почувалася вільною, стоячи біля відкритої арки і дивлячись вниз на землю, шукаючи звільнення від непокірних очікувань.

Але найпоширеніша версія, та, в яку я вірю, полягає в тому, що її штовхнули. Вони так і не змогли з'ясувати, хто це міг бути, але припускають, що це була її найкраща подруга - та, яка за слушної нагоди зайняла її місце.

Деніз Бохарт і донині живе в Пондероз Спрінгс, одружена з колишнім хлопцем Табіти і проводить свої дні як домогосподарка на пенсії. Люди перешіптуються, коли бачать її поруч, а вона досі не може розповісти про те, що трапилося.

Студенти роками стверджували, що чують її кроки, коли перебувають нижче рівня, або бачать її дух, що ширяє серед рядів томів. У кожній книжці, що впала, загубленому предметі або нічному стукоті звинувачують примару вежі Колдуелл.

Міс Табіта Флер.

Я знаю, що навколо цього місця багато зради, і загальна енергетика Голлоу Гайтс моторошна. І все ж я не можу не знайти його красивим. Уся ця майстерна готична архітектура, кам'яні горгульї, мармурові фонтани та відкритий простір створюють захопливий дух кампус.

Можливо, це тому, що я знаю, як це, коли люди сприймають мене як моторошну. А можливо, тому що я чекаю того дня, коли люди побачать мене красивою, а не цією збоченою, моторошною дівчиськом-жуком.

Бззз. Бззз.

Я дістаю телефон з кишені й дивлюся на текстове повідомлення від Сейдж, у якому вона повідомляє мені, що вони з Браяром уже в дорозі, я швидко надсилаю відповідь, потім прибираю телефон до задньої кишені й кладу книжки на стіл.

Якщо привид Табіти справді мешкає у вежі, вона ніколи не турбувала мене раніше. Можливо, тому що вона розуміє, що перебуває в хорошій компанії з кимось на кшталт неї. Хоча я живу, я теж привид, людина, яка цінує похмурі приміщення такими, якими вони є.

Є щось неймовірно привабливе в покинутих місцях.

Цвинтарі, занедбаний мавзолей за районом Ротчайлд, ця запорошена вежа - усі вони породжують страшні міфи і недоречний страх, але під усім цим ховається одне й те саме.

Дім для забутих.

Тих, хто канув у Лету і чия пам'ять більше не існує, хіба що для того, щоб лякати людей. Усі вони здаються мені домом, а не місцем скорботи й печалі.

Тому що я теж одна із забутих.

Шерех матеріалу лоскоче мені вуха, і, обернувшись, я бачу, що одне з білих простирадл, що було задрапіроване на одному з бродячих предметів меблів, тепер займає підлогу.

Я нахмурюю брови, мій мозок уже каже мені, що це просто вітер і нічого більше. Гучний стогін стрясає підлогу, вібрація важких кроків доноситься звідкись здалеку.

У моєму животі зароджується страх, підсвідомість підказує мені, що це не просто вік будівлі та потужні пориви вітру зовні.

Оглядаю кімнату, щоб переконатися, що я все ще єдина у вежі. Коли я виявляю, що вона абсолютно порожня, я знову кажу собі те ж саме, що і всі інші люди. Твій розум грає з тобою дурні трюки, Ліро. Ти просто піддаєшся казкам, занадто багато страшних фільмів перед сном.

Ще один стогін проникає в простір, але цього разу він набагато ближчий. Я дивлюся на зачинені металеві двері навпроти мене і дивлюся на них, поки шум не повертається. Це звук чиїхось ніг, які не кваплячись піднімаються стародавніми сходами.

Кожен крок супроводжується несамовитим криком старого матеріалу, відлуння якого долинає до вежі, в якій я зараз стою. У фільмах завжди кажуть, щоб ви не йшли назустріч страшній метушні, але людська цікавість - чортова штука.

Я підходжу до зловісних металевих дверей, темний колір яких поцяткований плямами іржі від старості, а краї прикрашені засувами. Це не зовсім ті двері, які вітають, коли їх відчиняють.

Моє тіло нахиляється вперед, долоні притискаються до прохолодної сталі. Вона настільки холодна, що я ледь не шиплю від шоку. Крижане відчуття обпікає шкіру, але я не відстороняюся; натомість я нахиляюся ще далі.

У повітрі стоїть тиша, така тиха, що майже гучна. Я чую кожен подих, що вирвався з моїх губ, і відчуваю, як гулко б'ється моє серце, притискаю вухо до дверей, прислухаючись до важких кроків, але нічого не чую.

Позаду мене лунає гуркіт, змушуючи мене відскочити від дверей трохи швидше, ніж очікували мої ноги. Я відчуваю, що ковзаю назад, і швидко намагаюся підставити руки, щоб зупинити падіння.

Коли мій зад врізається в підлогу, я скрикую від болю. Хворобливість одразу ж запульсувала в моїй спині, коли я повернула голову, щоб подивитися, звідки доноситься шум. Сильний вітер зірвав ще одну дощату панель, відправивши лист дерева на підлогу.

Вітер завиває і б'є крізь відкриті щілини, свистить усередині маленького приміщення, яке до цього моменту здавалося мені вельми чарівним. Печіння поколює моє тіло, і я дивлюся на свої долоні.

Вони справді врятували мене від перелому куприка, але натомість отримали побічну шкоду. Неприємні зазубрені смуги прорізають ніжну плоть моїх відкритих долонь.

Я прикусила внутрішній бік щоки, дивлячись на віддерті шари шкіри - нічого страшного, що мені знадобиться медична допомога, але мені безумовно знадобиться купа неоспорину і кілька бинтів.

- Більше ніяких страшних фільмів після середини...

Жорстке, крижане виття дверей, що відчиняються, перериває мене.

Темрява і невідомі речі, які там таяться, ніколи не лякали мене. Я ніколи не боялася нічних поштовхів або напіввідкритих дверей шафи, тому що зустрічалася віч-на-віч зі своїм найгіршим кошмаром і вижила. Я бачила найгірше, що є в людстві, який вигляд має справжнє зло, і вийшла живою.

Коли я дивлюся в дзеркало, на мене дивиться темрява, якої всі бояться. Мені нема чого боятися, коли я - сам страх. Зовні я залишилася тією ж дівчиною, але всередині перетворилася на безвість і смерть.

Тому я не дивуюся самій собі, коли повертаюся обличчям до дверей, не звертаючи уваги на те, що може стояти у відкритому дверному отворі. Моя уява уявляє всіх лиходіїв і упирів із фільмів жахів, яких я коли-небудь бачила, готуючись до того, що на мене чекає демон або слешер.

Двері прочинені ледь на дюйм, достатньо тріщини, щоб я помітила, але ніщо за ними не намагається прорватися. Я сиджу і дивлюся ще мить, терпляче чекаючи неминучого переляку, і коли нічого не з'являється, я випускаю зітхання.

Чи міг вітер бути достатньо сильним, щоб відчинити ці двері? Навіть якби це було так, як вони відчинилися? Я смикала і смикала за цю ручку, коли тільки піднялася сюди. Її ніяк не можна було відкрити без ключа.

Про те, як вона стоїть тут, відчинена навстіж, проливаючи темряву, я подумала лише мигцем. Я встаю, витираю пил зі штанів тильною стороною долонь, намагаючись не терти відкриті рани об джинси.

Вітер галасує ще якийсь час, перш ніж з-за дверей доноситься металевий дзвін. Його срібляста гармонія змушує волоски на моїх руках танцювати, а брови підніматися.

Він просочується з відкритої щілини, плаваючи й заплутуючись у свисті вітру. Музика змушує мене згадати ніч, коли я танцювала з Тетчером на балу напередодні Дня всіх святих під час нашого першого семестру.

Вальс був жорстким, ми використовували його як відволікаючий маневр, щоб Алістер і Браяр могли вислизнути непоміченими, сказав він, коли відзвучала остання нота. Але навіть незважаючи на те, що ми майже не розмовляли, відчуття кружляння на вощеному танцмайданчику з ним, що тримає мене за руку, було ніччю, про яку я мріяла кілька місяців.

Химерна щипкова мелодія робить протилежне своєму можливому призначенню. Мені зовсім не страшно; я заінтригована, що б не було за цими дверима, що грають музику, яка так нагадує мені про те, що я відчувала, перебуваючи в обіймах Тетчера.

Як це було - вальсувати зі смертю.

І піти неушкодженою.

Коли я тягну двері далі, відчуваючи, що вони чинять опір моєму зусиллю, я тягну трохи сильніше, доки вони не відчиняються настільки, що я можу зазирнути всередину. На верхній сходинці перших сходів горить одна-єдина свічка. Я мала рацію щодо кам'яних сходинок, ідентичних матеріалу, з якого зроблені стіни навколо.

Свічка мерехтить, охоплюючи лише невеликий радіус, і я ледь бачу другу сходинку, а все, що нижче, здається обсидіановою темрявою, що поглинає все світло.

Поруч із золотим свічником, який тепер покритий білим воском, сидить джерело мелодії - квадратна музична шкатулка. Я опускаюся навпочіпки і піднімаю її, коли мелодія закінчується. Темна дерев'яна основа прикрашена ніжними білими вихорами, що оперізують усю поверхню. Кожна деталь виглядає розписаною вручну.

Проводжу пальцями по верхівці, де стоїть маленька срібна клітка. У блискучі прути укладено штучного яструбиного метелика з головою смерті. Він найпоширеніший у поп-культурі, завдяки знаменитому фільму "Мовчання ягнят", а також через горезвісний малюнок у формі черепа на його грудній клітці.

Я повертаю важіль на спині, відпускаю його, коли натяг стає досить сильним, і дивлюся, як метелик усередині клітки обертається. Він кружляє по колу, і на секунду я заворожена тим, який він прекрасний.

Чи був це подарунок від Табіти Флер, яка справді мешкала у вежі й почала насолоджуватися моїм товариством, чи від когось більш живого, мене не хвилює. Подарунок гідно оцінений.

- Спасибі, - шепочу я в порожнечу, із затамованим подихом дивлячись униз на безпросвітні сходи.

Жоден голос не відповідає мені, але...

Я відчуваю їх.

Присутність когось, хто ховається в тіні за межами досяжності свічки.

- Ліра!

Моє ім'я викрикнули, м'яким пошепки вимовляє моє ім'я той самий голос, звідки я увійшла в цю кімнату. Я кидаю ще один погляд у темряву, перш ніж поспішно прослизнути назад у кімнату і зачинити за собою двері.

Притискаюся до неї спиною, дивлячись на рухому фанеру на підлозі, перш ніж крізь неї пробивається світле волосся Браяр. Її очі оглядають кімнату, перш ніж знайти мене.

- Ти маєш такий вигляд, ніби побачила привида, - бурмоче Браяр із дірки в підлозі, дивлячись на мене з насупленими бровами. - З тобою все гаразд?

Я потираю кулаком грудину, намагаючись змусити своє серце знову увійти в стійкий ритм. Має бути раціональне пояснення музичній скриньці, але зараз усе, що може придумати мій мозок, це те, що це був чийсь подарунок.

Якщо вони хотіли заподіяти мені шкоду, то в них був шанс.

- Так, думаю, я просто занадто довго тут пробула.

Допомагаю Браяр піднятися і дивлюся, як Сейдж швидко піднімається в кімнату, здуваючи пил зі своїх джинсів у горошок, які їй так личать.

- Тобі потрібно трохи сонячного світла, ципочко. Уся ця темрява поглине тебе, - додає Сейдж, підходячи до мене з приголомшливою посмішкою на веснянкуватому обличчі та відкидаючи рукою одне з моїх локонів з обличчя.

- Ми могли б провести цю зустріч де-небудь, де не потрібно зламувати двері, розумієш? Моя квартира, квартира Сейджа, твій будиночок, - зітхнула Браяр, оглядаючи запилене приміщення. - Я починаю думати, що ти не хочеш, щоб ми бачили твій маленький притулок.

Вона говорить про будиночок моєї матері, точніше, про мій будиночок зараз.

Останні два літа я витратила на те, щоб переробити інтер'єр, пофарбувати екстер'єр і зробити приміщення придатним для життя. Це місце було однією з багатьох речей, залишених мені за її заповітом, і це було одне з її улюблених місць.

Коли мене випустили зі штату у вісімнадцять років, мій банківський рахунок значно збільшився. Я знала, що ми з матір'ю жили в достатку, але коли я побачила цифру, мої очні яблука мало не випали з черепа. У страховій компанії мені сказали, що це з її поліса, але навіть тоді мені здалося, що це занадто великі гроші.

Річ не в тому, що я не хочу, щоб дівчатка були там - хочу, навіть більше, ніж вони думають. Я просто нервую через те, що хочу поділитися з іншими людьми цим проєктом, над яким я наполегливо працювала, цим простором, який любила моя мама.

Знаю, що вони не засудять мене; вони мої друзі, єдині друзі, які в мене коли-небудь були, але моя невпевненість та історія глузувань змушують мене боятися.

- Я нічого від вас не приховую, - тихо кажу я. - Просто думаю, що це місце набагато крутіше.

- Ліро, я люблю тебе, - бурмоче Сейдж, коли Браяр опускає рюкзак на підлогу, - але це місце лякає мене до смерті.

- Більшість місць, які мені подобаються, так впливають на людей.

- Ось за це ми тебе і любимо, - каже Браяр, підморгуючи мені зі свого місця на підлозі. Вона щось шукає, а коли знаходить, встає і пропонує це мені.

Я починаю тягнутися до нього, але вона відсмикує його, перш ніж я до нього доторкнуся.

- Алістер розповів мені про поїздку до Сайласа.

- Так? - кажу я, насупивши брови. - Вони погодилися пошукати інших дівчат. Ми говорили про це.

- Він розповів мені про всю поїздку, Ліро, - підкреслює вона. Щось холодне промайнуло в її очах. - Я думала, у нас немає секретів одне від одного.

- Нічого не сталося, Бі. - Брехня на моєму язиці гірка на смак, така кисла в роті, що хочеться сплюнути.

- Отже, він просто відтягнув тебе, щоб поговорити про домашнє завдання? - Вона схрещує руки на грудях. - Слухай, якщо він тобі щось сказав, ти можеш сказати мені. Я можу...

- Ти мені нічого не винна - кажу я, стоячи на своєму. - Мені не потрібно, щоб ти пішла й розповіла Алістеру, і я цілком здатна впоратися з Тетчером Пірсоном самостійно. Те, що сталося між нашими батьками, не має до нас жодного стосунку.

Технічно це має до нього найбезпосередніший стосунок, але я намагаюся донести свою думку.

Знаю, що Браяр вважає Тетча ворогом. Що через те, що зробив його батько, я раптом стала мішенню. Вона поводиться як хороший друг, доглядає за мною, але я знаю, що здатна постояти за себе.

Я тиха, а не слабка.

- Ми знаємо, що ти така, - втручається Сейдж. - Ми просто турбуємося, Ліро. Ти маєш бути обережною. Я намагаюся поважати твоє захоплення ним, але я не хочу, щоб Тетчер здійняв галас, коли дізнається, що ти... - Вона насилу підбирає слово. - Ну, знаєш, стежиш за ним.

- Переслідування, ти маєш на увазі? - Я даю їй правильний термін, і вона морщиться.

Вони самі сказали, що не мають права судити мене і те, що я роблю, що я відчуваю. Але я знаю, що їм важко це зрозуміти - усім важко це зрозуміти. Зв'язок, який ми поділяємо, - це щось особисте; тільки він і я можемо відчувати це. Бачити його. Зрозуміти його.

Мені це подобається.

Коробка з жетонами, які я збирала у Тетчера впродовж багатьох років, стала моєю погибеллю. Вони знають про мою одержимість ним, і я намагалася пояснити, чому я відчуваю необхідність бути поруч із ним, але це не означає, що їм це подобається.

- Він небезпечний. Твоя одержимість може бути просто побічним ефектом посттравматичного стресового розладу, Ліро. Зближення з ним лякає мене за тебе, - вставляє Браяр, не приховуючи свого несхвалення на його адресу.

Я злегка здригаюся від лицемірної натури моєї подруги. Браяр Лоуелл хоробра і така подруга, яку хочеться мати поруч із собою, коли ти потрапляєш у найстрашнішу бурю. Немає нічого, що я не зробила б для неї, а вона для мене, але це? Це не вона.

- Так? Пам'ятаю, що чула те саме про Алістера, Бі. Подивися, чим це для тебе обернулося, - кажу я. - Ти думаєш, він не небезпечний? Що він не лякає людей?

- Ліра...

- Але все це не має значення, вірно? Тому що це не те, що ти бачиш. Алістер, якого ти кохаєш. - Я дивлюся на Сейдж. - Рук, якого ти розумієш. Вони не ті люди, яких знає це місто. Вони лиходії в усіх відношеннях для Пондероз Спрінгс, але не для вас.

Сини засновників родин, прокляті в тому самому місті, яке побудували їхні предки. Хлопці з Голлоу - антигерої, які відмовляються від спокути, тому що їм комфортно в їхній корупції.

- Тетчер - це істота під ліжком кожного, злісний звір у вашій шафі, який чекає, коли ти заснеш. Уособлення смерті. Він - улюблена страшна казка кожного. Але він ніколи, жодного разу не був монстром у моїй історії.

Ні, одного разу він був хлопчиком, який врятував мене. Це незначний факт, про який мої друзі не знають. Це те, що може змінити їхню думку про нього, але я не можу їм сказати. Він би цього не хотів.

Ця ніч - секрет тільки для нас двох.

- Мені шкода, - каже Браяр, простягаючи мені руку і з'єднуючи мізинці разом, міцно стискаючи їх. - Просто я на взводі через усе це і до біса хвилююся. Про все. Про хлопців, про вас, хлопці. Просто не звертай на мене уваги.

- Ти знаєш, що я ціную це, чи не так? Я б зробила те саме для тебе, якби думала, що тобі це потрібно. Але я обіцяю, зі мною все гаразд. - Ми всі обмінюємося поглядом перемир'я, що означає, що вони залишать усе як є, поки він не зробить щось, що їм не сподобається. - Отже, що в папці?

- Алістер сказав, що вони збираються перевірити Істона і Стівена, але в мене є інший маршрут, який ми можемо розглянути. - Браяр кладе папку мені в руки, дозволяючи перегорнути її.

Сейдж зморщилася при звуці імені Істона Сінклера, і я її не звинувачую. Цей хлопець - відморозок, і частина мене сподівається, що він замішаний у цій справі, щоб із ним розібралися як слід.

- Кораліна Віттакер, - каже Сейдж, поки я переглядаю зображення Кораліни і статті про її зникнення. - Це все, що я змогла знайти про неї, але навіть із того небагато чого, що в нас є, вона не схожа на інших дівчат із Гало.

Я знаю Кораліну.

Ну, про неї.

- Більшість викрадених дівчаток були із Західного Трініті Фоллс. Люди з розлучених сімей або з прийомних сімей. Їх здебільшого таврують як втікачок, - бурмочу я, заповнюючи те, що розповідає мені Сейдж. - Кораліна була забезпеченою, популярною, з двома батьками. Навіщо ризикувати й викрадати дівчину, яку люди шукатимуть?

У школі Пандероз Спрінгс у кожної групи була своя ієрархія. Популярною була не одна група, а всі. Усі були занадто багаті, щоб не бути такими. Кліка Кораліни, за браком кращого слова, була готами.

Помішані на мистецтві, музичні вундеркінди, поети. Художні діти, які бунтували, носячи багато підводки і чорний колір. Тож, хоча вона була відома у своїй групі друзів і подобалася багатьом, вона все ще була трохи одиначкою.

- Я так і сказала, тому я ще трохи покопалася і знайшла це. - Сейдж полізла в задню кишеню і дістала складений аркуш паперу.

- Ні хріна собі, - зітхаю я, розриваючи його, щоб побачити, що це фотографія. Вона трохи зерниста, але досить чітка, і я можу розрізнити всі обличчя.

Френк Донах'ю, батько Сейдж, усміхається, сидячи поруч із Грегом Вест, Стівеном Сінклером, Джеймсом Віттакером і, нарешті, Коннером Годфрі. Усі вони позують у вітальні маєтку Сінклерів, піднімаючи келихи в тості.

Усі вони, звісно, молодші, можливо, на кілька років старші, але всі вони здаються близькими друзями або, принаймні, мають щось спільне, що робить їх доброзичливими.

- Ось що я сказала. Це просто збіг, що двоє з них мертві через причетність до Гало? Можливо. Чи можливо, що всі вони є частиною цього? Безумовно, - каже Браяр. - Я думаю, це те, що ми повинні вивчити, всіх їх.

Коліщатка в моїй голові починають клацати, усвідомлюючи, яка моя роль у всьому цьому.

- Грег і Френк мертві. Хлопці займаються Стівеном. Залишаються Джеймс і Коннер.

- Було б чудово, якби в нас був хтось, хто вже мав стосунки з одним із них, - хмикає Сейдж, дивлячись на мене зі знавцем-посмішкою.

- А ще краще - дружба з одним із них, - додає Браяр, пустотливо виблискуючи очима.

Я опускаю погляд на фотографію і дивлюся на чоловіка, що сидить крайнім праворуч. Чорні квадратні окуляри обрамляють його гарне обличчя, і я не хочу, щоб він брав у цьому участь. Не тому, що він мені такий дорогий, а тому, що він здається мені доброю людиною.

Він добрий до мене. Він мій друг, ніби як.

Живучи тут, ви не можете дати комусь перевагу сумніву. Винний, поки не доведено невинуватість, а не навпаки.

Це означає, що мені доведеться тримати Коннера ближче.

- Тримай друзів близько, - бурмочу я, проводячи великим пальцем по фотографії. -

А ворогів - мертвими.

Розділ 10

Сад на пагорбі

ЛІРА

Будинок, який переслідує Пірсон-Пойнт.

Цю історію розповідають усім маленьким дітям у Пондероз Спрінгс.

Це обряд посвяти.

Якщо ви виросли тут, то хоча б раз у житті ви стояли перед кованою брамою і статуями круків, що примостилися з боків. Зазвичай це група молодих хлопців, які здійснюють відважний похід до основи пагорба, щоб подивитися на будинок як випробування на хоробрість.

З пагорба, на якому стоїть будинок, відкривається вид на Пондероз Спрінгс і всіх, хто його населяє. Воно зловісно спостерігає за неслухняними дітьми. Легенда свідчить, що щойно воно дізнається про всі твої неслухняні вчинки, воно заманює тебе, кличе до себе, як сирена моряка, шепоче колискову на вухо, доки тебе не підтягнуть до воріт і не дозволять пройти.

Але щойно ви опинитеся всередині, ви ніколи не вийдете назад.

Цей міф тільки посилився після того, як батька Тетчера засудили за свої злочини. Тепер не тільки діти пропадають, потрапивши в сумнозвісний маєток.

Музика неголосно грає в колонках, коли ворота зі скрипом відчиняються, пропускаючи мене всередину. Муха, що потрапила в пастку, жучок, що бажає потрапити в павутину. На довгій під'їзній доріжці ростуть темно-зелений західний ялівець і клени, які створюють тінистий навіс над асфальтованою дорогою.

Не довелося довго шукати, щоб дізнатися історію і планування п'ятдесяти семи акрів маєтку епохи позолоти, який Пірсони називають своїм домом уже кілька десятиліть. Я вивчила його незабаром після того, як вивела свої звички переслідування за межі школи.

Я стежила за Тетчером у найрізноманітніших місцях, але всередині його будинку ніколи не була.

І не через відсутність спроб. Неможливо проникнути в будинок, не ввімкнувши сигналізацію або не будучи поміченим доглядачем. Тож щойно Тетч входить на усамітнення свого будинку, його життя стає для мене тихою загадкою.

Протягом коротких періодів часу я зазирала у вікна першого поверху, бачила, як він проходить через кухню і різні кімнати, але не могла його почути. Його бабуся, Мей, рідко буває в західному крилі будинку, тому я ніколи не бачила, як він із нею спілкується.

Уявляю, який він, можливо, грає класичну музику через колонки, поки вона готує сніданок. Чи застеляє він своє ліжко? Сам відбілює свої простирадла? Вони взагалі білі? Чи координує він колір своєї шафи?

Так багато невідомого про зразок, який я з такою любов'ю зберігала у своєму серці, і це зводить мене з розуму. Коли я зациклююся на новому виді комах, я хочу знати про нього все. Як вона рухається, як живе, який вигляд має її внутрішній скелет, хочу уважно вивчити кожен рух і звичку.

Через скляні вікна між нами цілий світ. І найжахливіше, що коли він зникає у своєму підвалі, шпигунство повністю припиняється. Там немає вікон.

Це єдине місце, де, як я знаю, він поводиться невимушено, скидає всі покриви, існує у своєму природному середовищі існування, а я жодного разу не змогла цього побачити. Але сьогодні ситуація змінюється.

Є полегшення в тому, що є можливість дізнатися від Тетчера те, чого ніхто інший не зміг би мене навчити, спрямувати мене до якоїсь форми визволення від цих пригнічувальних хворобливих фантазій, які в мене є.

Але є і хвилювання. Я маю бути зосереджена на тому, що я збираюся дізнатися, а не поглинута думкою про те, що перебуваю в його будинку, де його запах свіжий, а його рухи щирі.

Тільки я і він. Не треба ховатися.

Моє тіло займає місце в затишних куточках, які він тримає при собі. Пальці поколює.

Коли дерева розступаються і під'їзна дорога закінчується, переді мною відкривається бруковане автомобільне подвір'я, прикрашене кущами магнолії, що палають яскравим цвітом. Садиба з вапняку в стилі шато не перестає захоплювати дух своєю тонкою архітектурою та арками з декоративними карнизами і колонами. Кожна деталь медальйона і карниза вирізана вручну, що робить будинок відповідним тим, хто в ньому живе.

Паркую свій автомобіль старої моделі, відчуваючи себе неповноцінним порівняно з Кадилаками та іншими розкішними машинами, які стоять неподалік. Подивившись на телефон, я бачу, що запізнилася на кілька хвилин, і мій вибір обмежений тим, щоб залишитися в машині або вийти з неї. З огляду на те, що я доволі цікава особистість, я обираю перше.

Мої незграбні жовті дощові черевики видають звук, схожий на ляпас, коли потрапляють у калюжу води, і моє обличчя одразу ж зустрічає відчуття теплого дощу на моїй шкірі. Я дивлюся вгору на сріблясті хмари, щільні та сердиті.

Замість того щоб увійти всередину величезного величного будинку, я обходжу його збоку, намагаючись порахувати всі вікна на ходу, доходжу до тридцяти одного, коли нарешті добираюся до заднього двору.

Я змогла побачити це місце лише мигцем, боячись бути спійманою за підгляданням, але тепер, коли мене запросили, я відчуваю, що можу по-справжньому все роздивитися.

Тут немає ні басейну, ні тенісних кортів, нічого, що кричало б про розкіш або масове багатство.

Тільки квіти.

Величезний зелений двір простягається на багато миль, і здається, що кожен квадратний дюйм усипаний трояндами, аж до самої лінії дерев червоні, рожеві, жовті та білі пелюстки прикрашають простір.

У центрі стоять міцні вертикальні колони, по верху яких проходить шпалера. В'юнкі троянди зміяться навколо колон, повзуть угору, поки не утворюють клумбу вздовж решітки.

Високі білі арки ніжно обвивають ліани. Є мармурові статуї, одягнені в одні пелюстки, ряди яскравих кущів, переповнених живими квітами. Поруч із задньою частиною знаходиться фонтан, і він теж прикрашений колючою рослиною.

Аромат настільки сильний, що паморочиться в голові, а очі не можуть вирішити, на чому зосередитися насамперед, настільки ретельно все зроблено, незважаючи на те, що небо забарвлене в сірий колір, а повітря німе, позбавлене всіх барв.

Квітка - як подих життя в жорстке тіло, позбавлене духу.

Моє тіло слухняно рухається простором. Я рухаюся повільно, вдивляючись у те, як ліани і лози троянд обвивають боки будинку. Проходячи під колонами, я розумію, що, мабуть, на це пішли роки.

Протягую руку вперед, захоплюю пелюстку між великим і вказівним пальцями, потираючись об м'якість квітки і відчуваю, як дощ промокає крізь мій кардиган, але мене це не турбує. Кінчики моїх пальців торкаються колючки, моя плоть насмілюється вколоти мене.

- Ти не знайдеш тут Тетчера. - Елегантний голос, гладкий, як мед, змушує мене обернутися. - Практично повністю уникає цієї частини будинку.

Літня жінка в білому капелюсі й садових рукавичках дивиться на мене, поправляючи квіти в кошику. Дивлячись на неї, я відчуваю спокусу повірити в чутки про вампірів, які клянуться, що сім'я Пірсон безсмертна.

- Я була... ух, ваші квіти прекрасні, - заїкаюся я, вказуючи на квіти позаду мене. - Вибачте, я Ліра. Я...

робила паузу. Ким саме я є для Тетчера? Студенткою? Ученицею? Однозначно не друг.

- Друг? - пропонує вона, вигнувши одну темну брову в мій бік з таким обізнаним виразом обличчя. Це змушує мене замислитися, як багато вона знає про мене.

- Так, можна й так сказати, - бурмочу я, облизуючи раптово пересохлу нижню губу. - Вибачте, що потурбувала вас. Якщо ви просто скеруєте мене до...

- Нісенітниця. - Вона відмахується, перериваючи мене клацанням свого зап'ястя. - Минули роки відтоді, як інша жінка добровільно прийшла в цей будинок, і я втомилася від тестостерону.

Я не борюся з мурашками, які проходять по моїй шкірі, розуміючи сенс її слів. Жінки не були в цьому будинку, тому що вони знають історію. Вони знають, яка доля спіткала жінок багато років тому.

- Ви мама Тетчера?

Сміх, теплий і юнацький, луною виривається з її грудей. Вдалині каркають ворони, що ширяють у небі. Вона продовжує сміятися, на її обличчі усмішка.

- Ні, люба, я його бабуся. Не впевнена, намагаєшся ти просто завоювати мене чи нервуєш, але в будь-якому разі я прийму комплімент.

Не думаю, що це велика удача - здогадатися, що вона виглядає молодшою за свої роки. Відсутність зморшок і укладання в низький пучок вельми оманливі. Вважаю, Пірсони просто добре старіють, як і більшість речей.

Її тепло допомагає мені трохи розслабитися, знаючи, що вона, очевидно, знала про мою сьогоднішню появу. Я відчуваю, як мої плечі звільняються від напруги.

- Ваш будинок прекрасний, - кажу я безтурботно, знову проводячи пальцем по трояндах. - Ви прожили тут усе своє життя?

Витонченим рухом вона знімає капелюх з голови, кладе його в кошик, який висить у неї на руках, а потім повільно знімає рукавички. Відблиск прихованого сонця ловить важку каблучку з діамантом на її пальці, коли вона ніжно масажує свої руки.

- Здебільшого так, - зітхнула вона, оглядаючи просторе приміщення, немов мріючи про спогади, що все ще живуть тут. - Я вийшла заміж за Едмонда, дідуся Тетчера, коли мені був двадцять один рік, хоча він із благоговінням запитував про це майже щодня відтоді, як ми познайомилися в шістнадцять років. Але я була вольовою, хотіла закінчити коледж і зробити собі ім'я. Я відмовлялася бути черговою дружиною Пірсона, піднесеною на п'єдестал зі слонової кістки. Ми з'їхалися, щойно він очолив компанію свого батька - свого роду обряд переходу. Усі чоловіки Пірсон йдуть одним і тим самим шляхом. Коледж, сімейний бізнес, переїзд у маєток. Батько і мати Едмона переїхали на пенсію до Франції, залишивши тут тільки нас, поки в нас не народився Генрі.

На рисах її обличчя проступає глибокий смуток, який вперше показує її вік у смутку, що живе в її кістках. Не можу собі уявити, як важко продовжувати любити дитину, яку ти народила, але шкодувати про людину, яку ти створила.

Усі книжки й теорії сперечаються про природу та виховання. Чи справді психопатія - це те, з чим людина народжується від народження, чи зовнішні впливи впливають на її шлях до нормальності. З якоїсь причини я не можу уявити, щоб ця жінка заподіяла Генрі настільки сильної шкоди, щоб перетворити його на того, ким він став.

Монстри створюються з інших монстрів, а якщо це не так, можливо, правда набагато страшніша?

Іноді найстрашніші істоти взагалі не створюються. Вони просто народжуються такими. І жодна любов чи терапія ніколи не змінить того, що закладено в них природою.

- Ти носиш свої думки на обличчі, дівчинко, - наспівує вона. - Тобі слід пам'ятати про це, якщо ти хочеш продовжувати дружити з моїм онуком.

Я байдуже моргаю, не знаючи, як виправити своє обличчя, щоб не показати емоції, які плавають під ним.

- Ми з Едмондом з'їхали, щойно Генрі став господарем будинку, але повернулися назад, коли Тетчеру було вісім років, щоб доглядати за ним. Нам не сподобалася ідея перевезти його фонд після арешту Генрі. Зараз компанію тримають давні співробітники, терпляче чекаючи, поки Тетчер закінчить навчання, перш ніж вступити на посаду.

Я не змогла б зупинити питання, навіть якби спробувала.

- Яким був Тетчер? Після того, як усе... - Я змахнув рукою, шкодуючи про свою прямоту. - сталося.

- Ти маєш на увазі після того, як мого єдиного сина засудили за серійне вбивство? - сміливо каже вона. - Тобі не потрібно ходити навколо мене навшпиньки, дівчинко. У цьому місті настирливих людей і так вистачає.

Я киваю. - Не хотіла образити.

- Знаю це, люба. - Вона нахиляється до одного з кущів троянд, відрізаючи одну з них від лози. - Тетчер не змінився після відходу Генрі. Усе той самий розумний і харизматичний хлопчик, яким він завжди був. Він був так само холодний до ласки і не любив, коли до нього торкалися. Лікарі сказали нам, що він був здоровий і не було жодних ознак фізичного насильства. Терапевт сказав нам, що в нього може бути посттравматичний стресовий розлад, але Тетчер відмовився говорити з будь-ким про свого батька. І досі відмовляється. Хотіла б я сказати, що це наслідки змінили його, але я думаю, що Генрі зробив це задовго до того, як поїхав.

Моє серце болить за хлопчика, якого я зустріла, за юний розум, який був збочений і забруднений злими думками. Тетчер був не просто зломлений. Ні, все було набагато гірше.

Генрі ліпив його від самого народження, формував і перетворював на пекельний шматок глини, який був навчений тільки смерті. Я пережила лише одну ніч кошмарного відбитка Генрі. Роки виховання перетворили Тетчера на скульптурного принца крові.

А я, я була тим, хто був розбитий. Розбите скло, яке було розплавлене і відновлене. Ми були двома половинками одного цілого, і я думаю, що моє серце знало це з того моменту, як він увійшов у спальню моєї матері тієї ночі.

Ким би став Тетчер, якби його з самого початку виховували Мей та Едмонд? Ким би він став? Моє серце все ще кликало б його?

- Тетчер - не Генрі, - розсіяно кажу я, дивлячись на літню жінку, яку, за словами Браяр, хлопчики дуже любили.

- Ми знали це, Едмонд і я. Думаю, навіть сам Тетчер знає, що це правда, але це не завадило Едмонду зробити все можливе, щоб захистити його від тієї самої долі, яка спіткала Генрі. - Вона дарує мені м'яку посмішку. - Але є речі, які батьки накладають на нас, і від яких неможливо звільнитися.

У кишені спрацьовує будильник, вібруючи на шкірі, щоб дати мені знати, котра година. Чорт, Тетчер вирішить, що я запізнилася, і я сумніваюся, що зможу переконати його, що я базікала з його бабусею в саду.

- Ви не заперечуєте, якщо я піду в будинок? Не хочу, щоб він був у поганому настрої, бо думає, що я запізнилася на нашу... - Я швидко намагаюся підібрати слово. - Навчальну сесію?

Це більше схоже на запитання, ніж на твердження, і раптово я почуваюся дуже непідготовленою до того, що ми збираємося робити. Чи зможу я поводитися досить тихо, щоб уникнути покарання за вбивство? Якщо я спотикаюся на брехні перед бабусею, яка нічого не підозрює, то як, чорт забирай, я планую відмовити себе від поліцейської інтеграції?

Мої долоні починають потіти, і мене охоплює занепокоєння. Чи зможу я це зробити? Невже я ризикую своїм життям заради того, на що я навіть не здатний?

- Можу я дати тобі пораду, Ліро? - Мей нахиляє голову і дивиться на мене, фактично вириваючи мене з моєї внутрішньої низхідної спіралі.

- Так.

Дме нерівний вітер, наближаючи важкий аромат троянд до мого носа. Поки вона йде до мене, вона проводить пальцями по стеблу троянди, обводячи шипи, яскраво-червона квітка кружляє в її руках.

- Шипи захищають своїх слабших побратимів - так природа нагадує нам, що навіть у наймиліших істот є гострі зуби. Що навіть якщо їх підштовхнути, найпрекрасніші речі в житті все одно можуть порізати тебе. - Вона простягає квітку в мій бік, запрошуючи мене взяти її.

- Я дуже люблю свого онука, міс Еббот. Але шипи Тетчера дуже гострі, і його батько давно придушив у ньому все м'яке. Будь обережна в поводженні з ним. Він створений для того, щоб пускати кров.

Без паузи я забираю квітку з її рук, злегка кивнувши. Мовчазне розуміння проходить через нас, коли наші пальці злегка стискаються. Я давно знаю Тетчера, і я знаю, що означає бути поруч із ним. Біль, якому ти піддаєш себе.

Але я пережила смерть, спостерігала за нею, зазнала її впливу. І я знаю, хто такий Тетч. Навіть якби я не бачила всього цього, я знаю у своїй душі, хто він.

Ніщо в ньому не може налякати мене настільки, щоб я відмовилася від нього.

Я дивлюся, як вона йде в бік будинку, залишаючи мене наодинці з власними думками. На мить я залишаюся в саду, намагаючись повернути собі впевненість, яка була в мене до цієї розмови. Є мільйон запитань, які я хочу знати, починаючи з того, як багато Мей знає про Тетчера і про те, що він робить у темряві ночі?

Я - привид. Ніхто і ніколи не запідозрить мене ні в чому, ні з моєю здатністю зливатися з натовпом, ні з технікою Тетчера. Я звільню ланцюги, прикріплені до бажання, яке тримаю під замком, і навчуся жити з ним.

У мене немає іншого вибору.

- Що ти тут робиш?

- Ти сказав мені не спізнюватися, - кажу я, повертаючись до нього обличчям. - Тож я прийшла раніше, просто трохи озирнулася.

Знаю, що улюблений колір Тетчера - червоний, але щоразу, коли він одягає чорне, у мене всередині щось перевертається. Я намагаюся стримати свій зітхання, тримаючи губи стиснутими, поки розглядаю його.

Його волосся розділене на проділ, прибране назад, подалі від очей, але кілька впертих пасом звисають перед його обличчям. Ці пасма мені подобаються найбільше. Вони нагадують мені про те, що він, по суті, людина.

Водолазка і довге пальто роблять його більш високим і страхітливим. Він височіє наді мною з пильним поглядом і жорстким виразом обличчя, худі ноги обтягнуті чорними слаксами і взуті в парадні туфлі того ж кольору.

Чорне на чорному на чорному на чорному.

Мій живіт стискається, коли похмуре сонце ловить його погляд. Боги, може, якби він був трохи менш привабливим, не було б так важко весь час перебувати поруч із ним. Білий, спекотний жар обпікає мою душу, коли я думаю про те, що бачила його днями.

Я чекала роки, щоб відчути його дотик на своїй шкірі.

Його рука обвилася навколо мого горла, промацуючи пальцями пульс, він повністю контролює моє тіло, просто тримаючи його у своїй хватці. Відчуття того, як його кров ковзає по моїй шкірі. Я хотіла, щоб він покрив мене нею. Витерти її було актом упертості, а не тому, що я цього хотіла.

У мене мало досвіду в сексі, і я це знаю, але якимось чином моє тіло знає, чого воно хоче від Тетча. Знає, що те, чого воно жадає, може дати тільки він.

Відмітини. У синцях. Промокла. Взята.

- Не пам'ятаю, щоб я казав тобі приходити рано або дутися в саду, - заявляє він, нагадуючи мені, що я тут не для того, щоб фантазувати про те, яким був би секс із ним. - Коли я кажу тобі щось зробити, крихітко, я хочу, щоб це було зроблено ідеально. Не спізнюйся і не приходь завчасно. Будь вчасно.

Намагаючись розрядити обстановку, пом'якшити напругу між нами, я встаю прямо, віддаючи йому честь. - Так, так, капітане.

Невелика посмішка, яка в мене з'являється, тут же зникає, коли я бачу його реакцію. Він просто дивиться на мене, не рухаючись, потім засовує руки в кишені й розвертається, залишаючи мене стояти там, як ідіота.

- Уже шкодую про це, - бурчить він, йдучи від мене.

Я притискаю руку до боку, мої щоки палають від збентеження, і я йду за ним, переставляючи свої короткі ноги у швидкому темпі, щоб не відставати від його довгих кроків.

- Я думала, ми почнемо сьогодні, - кажу я йому в спину, намагаючись не звертати уваги на те, як напружуються його плечі від мого голосу, як вони напружуються і рухаються під піджаком.

Гаразд, якщо він хоче бути придурком весь цей час, то так тому і бути.

Рим не побудували за один день, і крижані стіни Тетчера теж не впадуть так швидко. Його ставлення не впливає на нашу угоду. Придурок він чи ні, він все одно виконує свою частину угоди.

Я напружую хребет, готова до того, що буде далі. Подобається йому це чи ні, але я збираюся проникнути під його зимову шкіру, поки я не пропалю так глибоко його кістки, що він не зможе дихати без мене.

Тетчер вчить мене вбивати, і я буду показувати йому, що я потрібна йому так само сильно, як і він мені.

- Ми. - Його тон уривчастий, ніби він хоче, щоб на цьому розмова закінчилася.

Але якщо ми плануємо працювати разом, він має навчитися розмовляти зі мною трохи більше, навіть якщо йому це не подобається.

- Тоді куди ми йдемо? - запитую я.

Він нічого не говорить ні на секунду, просто продовжує йти. - На цвинтар, - єдина відповідь, яку я отримую.

Тільки тоді, коли ми виходимо з саду і прямуємо до будинку, я розумію...

Я так і не сказала бабусі Тетчер свого прізвища.

Розділ 11

Викопувати

ТЕТЧЕР

- Як це для тебе?

За запитанням слідує звук клацання жуйки, той самий звук, який лунав у мене у вусі протягом усієї поїздки сюди. Її нездатність заспокоїтися в тиші стане моєю найбільшою проблемою за той час, що ми проведемо разом.

Я кидаю погляд через плече і бачу її легковажний вираз обличчя. Лопата, що лежить на її плечі, погойдується, коли вона наслідує мій приклад, оглядаючи всі надгробки.

Маленька міс Смерть і Розкладання із задоволенням нишпорить по надгробках, немов по полю польових квітів. Гадаю, це ще один доказ того, що Ліра Еббот далека від загальноприйнятого типу.

Одних дівчат створюють, щоб вони гралися в квітах, інших - на теплих піщаних пляжах.

Але вона була створена, щоб ходити з мертвими, складати компанію гниттю.

- Це ніби тягар із плечей? Чи відчуваєш ти полегшення? Чи отримуєш ти сексуальну розрядку від...

- Не закінчуй це речення, - видихнув я, не відводячи погляду і намагаючись не помічати, як її близькість змушує мене напружуватися.

- Якщо ми робимо це, ти маєш ставитися до мене як до справжньої людини, розумієш? - каже вона, йдучи швидше, щоб опинитися поруч, нахиливши голову, щоб подивитися на мене. - Не як до домашньої тварини. Якщо я поставлю запитання, ти можеш хоча б сказати мені, що тобі незручно відповідати.

Я призупиняю крок, повертаю голову, щоб подивитися на неї зверху вниз. Вона набагато нижча за мене, принаймні на фут. Така крихітна, що я міг би переламати її навпіл без особливих зусиль. І все ж вона продовжує промацувати мене, не боячись того, що може трапитися з нею, коли вона тикатиме в ніжну плоть, яку я нікому не дозволяю бачити, спокушаючи кнопку, яка змусить мене зірватися і розірвати її на дві частини.

- У того боку тебе гострі зуби, чи не так? - Я підняв брову. - Тобі краще сподіватися, що ти зможеш підкріпити свій укус, улюбленець. Я можу придумати п'ятдесят способів роздобути твоє тіло.

Шість місяців тому вона була шкідником, якому я дозволив загубитися на задньому плані. Дівчина, з якою я розділив одну ніч давним-давно, і все. Але тепер вона вбила когось, щоб зберегти мені життя, стрибнула з урвища, щоб отримати моє керівництво, і тепер сліпо слідувала за мною по цвинтарю для першого випробування волі.

Мій привид ожив, більше не задовольняючись тим, що розчинився в тіні мого життя, щоб спостерігати за мною, як вона робила багато разів до цього.

Вона жива і справжня.

І я не хочу нічого, окрім як убити її знову і знову.

- У мене немає іншого боку. Ти говориш так, ніби в мене кілька особистостей, але я просто втомилася від того, що ти відмахуєшся від мене, як від дитини, і не відповідаєш на мої запитання.

Її кроки перетворюються на тупіт, а на губах з'являється гримаса невдоволення.

Я насміхаюся з нахабства, з яким вона вимагає, щоб із нею поводилися як із дорослою, але продовжує поводитися як дитина. Можливо, я накладу на себе руки, перш ніж усе це буде сказано і зроблено.

Земля хлюпає під ногами, заповнюючи порожнечу тиші, поки я вивчаю написи. Цвинтар моєї сім'ї розташований недалеко від нашого маєтку, він набагато менший за більшість місць поховання, але це відокремлене місце далеко від сторонніх очей.

Це саме те, що мені потрібно для її першого уроку.

Тиша.

Коли ми під'їжджаємо до воріт, я дістаю зв'язку ключів. Доступ дозволений тільки тим, хто носить прізвище Пірсон, і кільком обраним садівникам. Високі чорні ковані ворота відокремлюють близько чотирьох акрів відокремленої території, всіяної надгробками, пам'ятниками і скульптурами. Одна людина, мій дід, спочиває в невеликій будівлі, схожій на мавзолей, куди моя бабуся ввійде разом із ним, коли прийде її час.

Я тримаю ворота відчиненими, слухаючи, як вони ниють від ударів петель, дозволяючи їй пройти першою, бо я, принаймні, джентльмен. Коли вона проходить повз мене, відбуваються дві речі.

Я відчуваю, що час сповільнюється, рівно настільки, щоб я помітив, але він усе одно сповільнюється лише на секунду. Достатньо часу, щоб вітер вловив її запах. Розпущене шовковисте каштанове волосся майорить на вітрі. Її запах доноситься до мого носа, змушуючи мене вдихати.

Липка, солодка вишня.

Ще одна річ, яку я помічаю, - її пухка нижня губа випнута, рожеві, кольору тюльпана губи, які заслуговують на мою увагу. Її брови зібрані в глибоку V. Вона дується, витягаючи обличчя, як розпещений маленький шибеник, і я вирішую кинути їй кістку, хоча б для того, щоб прибрати цей вираз з її обличчя. Мене це дратує, і якщо вона продовжуватиме в тому самому дусі, я збираюся кинути її в озеро, яке розташоване поруч із цвинтарем.

- Сила, - кажу я, прямуючи до найдальшого кінця кладовища, де, як я знаю, найбільше вільного місця.

- Що?

- Навіщо мені відповідати на твої запитання, якщо ти й сама не можеш їх пригадати?" - Я пробурчав, але все одно продовжив. - Коли я вбиваю когось, це схоже на владу. Ось на що це схоже для мене. Те, що це дає мені.

Я ніколи, жодного разу, ні з ким не говорив про це. Хлопці зробили свої власні висновки про мої особисті звички, але ніхто з них не питав, що сталося в тому підвалі, і я тримаю це окремо від них. Це мій власний секрет.

Навіть мій батько, який поділяв зі мною цю рису, не знав, що я розголошую Лірі. І заради чого? Щоб вона перестала дутися?

- Влада над чим? - запитує вона, намагаючись схопити маленькі шматочки мене в надії, що зможе скласти повне уявлення про те, хто я такий. - Ти людина, яка успадкує компанію з мільярдним оборотом. Спадщину. Хіба цього недостатньо? Тобі потрібно більше?

Влада над ним.

Це моя перша думка.

Я б усе віддав, і спадщину, і гроші, якби це означало, що я можу повернути владу в людини, яка забрала в мене все моє. Вона й гадки не має, що таке бути по-справжньому безсилим перед кимось.

Коли хтось бере, бере і бере, поки ти не станеш нічим, порожнім полотном для роботи. Ось що зробив зі мною мій батько.

І кожен шматочок, кожен болісний крик, який я вириваю з чиїхось легень, - це ще одна частинка влади, яку я забираю собі.

Але я не кажу їй про це. Тому що їй не потрібно знати.

- У тебе ніколи не може бути достатньо влади, особливо такої. Матеріальні речі та статус - це одне, Ліро. Але стояти над людиною, знати, що ти контролюєш життя і смерть? Це щось зовсім інше. Ти володієш їхнім страхом. Їхнім диханням. Їхньою душею. Коли ти почуєш їхні крики про пощаду, про чисту агонію, ти зрозумієш, про що я говорю.

Мої пальці болять від бажання провести по внутрішній порожнині чиїхось грудей, відчути, як серце б'ється в моїй долоні, як тепла, липка кров тече по моїх руках. У цей момент, коли я граю на їхніх ребрах, як на клавішах піаніно, я перебуваю в повній владі.

Знання того, що мені доведеться чекати ще шість місяців, перш ніж я зможу зробити це знову, має мене турбувати. Але це не так. Це дає мені більше часу, щоб подумати про те, як я його вб'ю. Розчленувати? Розрізати йому грудну клітку? Розрізати йому кишки і дати йому невеличкий урок анатомії, поки я витягуватиму органи з його тіла?

Варіанти нескінченно жахливі.

- Ти думаєш, сила - це те, чим вона буде для мене?

Ми так і не перейшли до цієї частини розмови. Здебільшого тому, що я кажу собі, що мене не хвилює, чому вона так сильно цього хоче. Але я б збрехав, якби сказав, що мені не було трохи цікаво.

Мій батько виростив у мені психопата. Те, що могло бути дрімаючим насінням зла всередині мене, якби він залишив його в спокої, тепер було квітучою, порочною квіткою. Мене збирали і вчили.

Але мій батько знехтував тим, що залишив у шафі в спальні Фібі Еббот. Хто знає, що зробила з нею та ніч? Що гноїлося всередині неї всі ці роки, нерозкрите і недіагностоване?

- Я не фахівець із психіки серійних убивць. Якщо ти хочеш дізнатися відповіді на ці запитання, звернися до психіатра.

- Просто я подумала...

- Ти знаєш, на що це схоже, Ліро. Ти знаєш, за яким почуттям ти гонишся. Як голод за ним пульсує у твоїх венах. - Я дивлюся на неї, і в моєму мозку пропливає спогад, який я хотів би залишити. - Той самий, який ти відчула в ту мить, коли встромила лезо в горло детектива Брека, бачив це в твоїх очах, коли його кров покрила твої пальці. Це було схоже на владу?

Ще раз нагадую їй, що вона вже відчула прилив сил, коли покінчила з чиїмось життям. Те, що вона не планувала цього, не означає, що вона менш убивця.

У минулому було мало того, що залишилося зі мною. Я мало що зберігаю, дозволяю моментам ковзати по моїй пам'яті, наче воді, бо ніщо не видається мені гідним того, щоб триматися за нього. Лише деякі залишаються.

Але важко забути, який вигляд вона мала з ножем у руці, мертвим тілом біля її ніг і кров'ю на обличчі.

- Що ти сказала? - продовжую я. - Це ніби тягар із плечей? Чи відчуваєш ти полегшення? Ти моя сексуальна садистка в процесі навчання, Ліро?

Куточок її губ піднімається, але відповідь у її голові обтяжує посмішку, яку вона хоче мені подарувати. Начебто вона розривається між тим, щоб прийняти темряву, що ховається за завісою її розуму, і усвідомленням того, що те, що вона відчуває, аморально.

Сумніваюся, що вона вже говорила про це вголос.

- Коли він помер, я відчула, що з моїх плечей звалилася тяжкість. - Вона глибоко дихає, пожувавши внутрішній бік щоки. - Усе було так туманно, що я пам'ятаю тільки, якою гарячою була кров. Яка вона була густа.

Її горло напружується, коли вона ковтає. - Але до? Це було те, що я пам'ятаю найбільше. Що я відчувала, дивлячись, як він тримає пістолет біля твоєї голови. Це було відчуття, яке я відчувала багато разів до цього. Я пам'ятаю його тільки після того, як побачила, як Генрі вбив мою матір.

Пауза, що настала після цього, була довгою і важкою, тільки звук наших вологих кроків у міру того, як ми просувалися далі до кладовища.

- Ти знав, що я була в прийомній сім'ї? - запитує вона навмання, змінюючи тему розмови.

- Так? І ти знаєш, що я їв йогурт на сніданок? Яке це має відношення до справи?

Це не сеанс терапії і не знайомство друзів, не хочу знати про неї або чути про те, через що вона пройшла.

Я не буду ділитися з нею тим, звідки я знаю, що вона виросла в системі, або звідки я знаю про значну суму грошей, що лежить на її банківському рахунку, яка дає їй змогу жити більш ніж комфортно наодинці в цьому віці.

Є речі, про які людям краще не знати.

- Перший раз це трапилося в одному з групових будинків, - шепоче вона так солодко, що я майже відчуваю запах вишні на її диханні.

Моя рука стискається в кулак, нігті впиваються в долоні. Я не хочу чути про це, не можу про це чути. Але я також не можу запобігти своїй реакції на це.

Я опускаю очі й пильно дивлюся на неї.

- Хтось чіпав тебе, поки ти була там?

Мій погляд змушує її брехати або приховувати інформацію. Я не залишив її в живих тільки для того, щоб інша людина могла знущатися з неї. Ліра може бути шкідником, впертим шипом, що впився в мою шкіру, але вона моя.

Моя справа, мій кінець.

Ніхто інший.

Моє правило шести місяців між кожною жертвою, здається, зникає при думці про те, що потрібно зварити того, хто вважав нормальним торкатися того, що належить мені. Спалахи роздроблених частин тіла і розплавленої плоті.

Я не буду поспішати з ними. Переконатися, що вони відчувають кожен поріз.

- Ні, ні. - Вона агресивно хитає головою. - Нічого подібного.

Моя рука в шкіряній рукавичці обхоплює її слабкий біцепс, великий палець вдавлюється в тендітну шкіру. - Ти брешеш мені? Я обіцяю тобі, Ліро. Останнє, що ти хочеш зробити, це збрехати мені.

Її яскраві очі розширюються, опускаючись до того місця, до якого ми прикріплені. Там вони залишаються надовго, просто дивляться, поки моя хватка стискається навколо її руки, але вона навіть не здригається. Якщо щось і відбувається, то це те, що вона ніби притискається до моєї руки.

- Я не брешу тобі. Не тобі, ніколи не тобі. Я б цього не зробила, обіцяю, - клянеться вона, знову піднімаючи на мене очі. - Я розповідала про те, як уперше відчула це почуття. Це сталося, коли я жила в груповому будинку.

Вона б збрехала.

Але не мені? Ніколи мені? Її відповідь не повинна була мати значення. Це не повинно впливати на мене в будь-якому разі, але щоразу, коли вона відкриває рота, це розбурхує щось усередині мене. Ненавиджу це почуття, ненавиджу перебувати поруч із нею. Усе, що вона робить, це псує мені настрій.

Прибравши руку, я продовжую йти. Моє мовчання, мабуть, спонукало її продовжувати, бо вона продовжує говорити.

- Мені було одинадцять, і в моїй групі була старша дівчинка. Її звали Соня, і, боги, вона була озлобленим підлітком, злилася, що світ виклав їй такі паршиві карти, і зганяла це на молодших дітях. Одного разу вночі я спустилася вниз за водою і побачила, як Соня змушує маленького хлопчика йти по битому склу від пляшки, яку він упустив. І ця штука... - Вона поклала руку на живіт, ніби всередині неї був справжній живий організм, - вона тряслася. Вона розтривожила мене. Раптово мені захотілося подивитися, який вигляд матиме її кров, пролита на підлогу. Як це - багаторазово встромити ніж у її кишки.

Ми все ближче і ближче до місця призначення, а я просто слухаю. Замість того, щоб заглушати її, як я роблю це з усіма іншими, я просто слухаю її. Тому що вперше я можу поставитися до того, що вона говорить.

- Я думала, що це просто захисний інстинкт, розумієш? Щось нормальне. Хотіла зупинити погану людину від поганого вчинку. Люди почуваються так увесь час, вірно? Ось що я собі говорила. Поки це не тривало, поки я... - Вона зупиняється, ніби правда на її мові душить її.

- Поки ти? - Я натискаю, переконуючись, що вона закінчила те, що збиралася сказати. Змушую її володіти своїми думками.

Між її бровами пролягає глибока V-подібна складка, і з усіх її облич це моє найнеулюбленіше. Хоч би як мені було боляче це говорити, але навіть у моїй голові Скарлетт Ліра Еббот прекрасна.

Жахливий одяг, огидні звички і дике волосся, але вона прекрасна у всій своїй непривабливості.

Я знаходжу класичну музику прекрасною, фуа-гра вражаючим, а випадкові пейзажі - приємними. Але я не знаходжу людських істот привабливими. Вони - кістки, шкіра і плоть. Податлива машина, що працює на крові. Мене, звісно, захоплює те, скільки болю вона може винести, але не затягує.

І все ж щоразу, коли я змушений бачити її обличчя, я відчуваю огиду. Не через те, який вона має вигляд, а тому що я змушений визнати правду її пропорційних рис, і від цього мене нудить.

Вона настільки вишукана, що мені стає не по собі.

- Поки я не почала хотіти, щоб люди завдавали болю іншим, сподівалася, що вони зроблять щось погане, просто щоб виправдати бажання заподіяти їм шкоду. Мені потрібно було, щоб вони виправдали мою потребу бачити, як вони стікають кров'ю.

Я рідко втрачаю дар мови. Здається, у мене завжди знайдеться якийсь швидкий жарт або висловлювання, але коли вона говорить про це, я не можу підібрати слів. Вона говорить про щось, що я майже відчуваю на смак. Інтенсивний металевий присмак, який з'являється в роті, коли апетит опановує. Кожен базовий інстинкт поглинений бажанням убивати. Порізати. Завдати болю.

Ніколи в житті я не розмовляв ні з ким, хто відчував би це так, як я. Ні з батьком, ні з бабусею, ні з дідусем. Ні з ким.

Хлопці, вони знають, що таке темрява. Їм відомі корупція і хаос, породжені зневагою. Як жорстоке поводження може перетворити хлопчиків на бездушних чоловіків. Вони знають, як це - бути вигнаним і проклятим за те, над чим ти не маєш влади - за порядок народження, автомобільну аварію, злочини батьків чи психічне захворювання.

Але вони не знають цього.

Туга, яка, здається, може поглинути тебе, тіло, розум і душу, кожну секунду дня. Щось захоплює тебе, наче вірус, вкриваючи кожну молекулу твоєї істоти, і не йде, доки ти не висмоктуєш усе життя з чийогось тіла.

- Ти... - Вона кусає внутрішню сторону щоки, крутячи обручку на вказівному пальці, що, як я помітив, вона робить часто. - Ти вбиваєш дітей чи жінок?

Що це запитання говорить про неї? Про те, що вона ніколи не знала відповіді на це запитання, але все одно ходила за мною по п'ятах. Моя маленька тінь дозволила собі стати настільки одержимою мною і досі не впевнена, чи заподіюю я шкоду тим, кого називають невинними.

Чи змінить моя відповідь її почуття? Чи згасне той блиск, який спалахує в її очах щоразу, коли вона дивиться на мене? Чи її прихильність досить сильна, щоб витримати щось настільки жахливе?

Чи вчинила Ліра точно так само, як її мати?

Закохалася в монстра?

Я думаю, це риса, яку носять усі жінки Еббот, ген, який Фібі Еббот передала своїй доньці і який робить її привабливою для таких чоловіків, як я, - бездушних, беземоційних, і кожен дюйм психопата, якому подобається завдавати болю іншим.

- Ніяких дітей. Нападати на дітей - боягузливий вчинок. Що доводить обман невинних умів? Нічого, - просто кажу я, проходячи повз надгробки моїх прапрабабусь і прапрадідусів. - Зазвичай полюю на тих, хто робить дітей своїми жертвами.

- А жінки?

Жорстока посмішка з'являється на моєму обличчі, коли я дивлюся на неї, спостерігаючи за тим, як вона поправляє свою хватку на лопаті, нагадуючи мені про те, як я був маленькою дитиною, роблячи те ж саме одного разу.

Один самотній темний локон розпускається перед її обличчям, і тільки тому, що мої руки обмотані шкіряними рукавичками, я простягаю руку. Мої пальці заправляють кучеряве волосся їй за вухо.

- Є тільки одна жінка, яку я коли-небудь хотів убити, настільки жахливо, що я майже відчуваю смак її крові на своєму язиці. Якою красивою вона була б, скручена в муках на моєму столі.

Нефритові очі шукають моє обличчя, поки я гладжу тильною стороною пальців її щоку - разючий контраст між моїми чорними рукавичками та її блідою шкірою. Її рот злегка прочиняється в очікуванні моєї відповіді, вона чекає кожного мого слова.

- І це ти, крихітко.

Моя рука легенько торкається її щоки, відсторонюючи її без роздумів, перш ніж я продовжую прогулюватися кладовищем. Мені не потрібно дивитися, щоб побачити, що я залишив її мовчазною, рот злегка відкритий, коли вона дивиться на мою потилицю.

Ліра помре красиво. Я майже заздрю, що сама Смерть встигне забрати її раніше за мене.

- Придурок, - тихо бурмоче вона, але я чую посмішку в її голосі.

Наша прогулянка закінчується, коли ми добираємося до ділянки землі, яку я шукав. Велика ділянка трави знаходиться за кілька дюймів від будь-якого родича, вже похованого тут.

- Хіба ти не йдеш до цього трохи задом наперед? Хіба копання могили не має бути в кінці списку того, як уникнути покарання за вбивство? Мені потрібно дізнатися, як убити когось, перш ніж думати про те, що робити з його тілом. А якщо я навіть не хочу ховати його? Є й інші методи позбавлення - свині, розчленування, кислота...

- Будь ласка, припини говорити. - Перериваю цю катастрофу, поки вона не закрутилася ще більше. - Я вже говорив тобі про це раніше, ти вже знаєш, як убити когось, Ліро. Я спостерігав за тобою.

Щось сильне пече моє нутро. Перед очима миготить Ліра, вся в крові, яка стискає ніж у правій руці так міцно, що кісточки пальців стали сліпуче білими. Блиск в її очах, коли вона дивилася на тіло, що лежало між нами. І знову смерть стала мостом, що з'єднав наші душі. Я вже почав замислюватися, чому на іншому кінці завжди була вона.

- Ти перерізала горло людині просто в мене на очах. Ти зробила це сама. Прийми, що ти вже є тим, ким ти так відчайдушно хочеш стати, або це виснажить тебе. Ти розумієш?

- Знаю, просто...

- Скажи це, - огризаюся я, засовуючи руки в кишені шинелі.

- Думала, ти хочеш, щоб я перестала говорити.

Я хитаю головою, клацаючи язиком по даху рота. Цей її рот, який так і норовить випадково з'явитися, стане її смертю. У буквальному сенсі. Це буде причиною, через яку я задушу її до смерті.

- Зараз не час бути милою, - попереджаю я. - Тепер скажи це.

Рум'янець заливає її обличчя. - Що сказати?

Мій рот наповнюється водою, усмішка тягнеться до моїх губ, як вона так сліпо підкоряється мені. Кожному моєму наказу, кожній думці, кожному руху. Вона так добре слідує їм щоразу.

- Скажи мені, що ти вбивця.

- Чому?

- Тому що якщо ти навіть не можеш сказати, як ти збираєшся вбити когось? Якщо ти не можеш навіть пробурмотіти слова, як ти позбудешся трупа? Як ти зможеш пройти через це, коли вони благатимуть про життя? Коли вони розповідають тобі про свої сім'ї і про все, що вони залишать після себе, коли ти вб'єш їх? Прийми це, або все буде марно.

Стоячи там у жовтих дощових чоботях, пожувавши внутрішній бік щоки, вона знає, що я маю рацію, то що ж її стримує? Що її зупиняє?

- Щодня я дивлюся в дзеркало і бачу, яка я, Тетчер. Я бачу те... - Вона зковтнула, поклавши руку на груди. - Я тримала її в ланцюгах, те, що ніхто ніколи не бачив, ховала її, ховала себе все своє життя, щоб захистити людей від неї. Щоб захистити від нього все, що залишилося від Скарлетт.

Вона дивиться на мене, очі такі зелені, що неможливо передати їхній колір. Чистий і вабливий, химерний ліс затягує людей всередину, але я знаю, що якщо ви дозволите собі увійти всередину, то вибратися звідти буде неможливо. У такому лісі легко заблукати. У таких очах, як у неї.

- Знаю, що я вбивця, що спрага, яка живе в мені, задовольняється тільки смертю. Я знаю це, Тетч.

- Тоді чому ти стримуєшся?

Безліч запитань спливає в моєму мозку, і я вдячний своєму роту за це запитання. Тому що решта - це думки, яких я хочу позбутися. Негайно.

Чи є монстр Ліри тим самим, що живе всередині мене? Невже мій батько заронив у нас обох одне й те саме насіння зла? Чи справді ми більш пов'язані, ніж я думав спочатку?

- Упевнена, що ти не розумієш цієї концепції, тому що ти - Тетчер Пірсон. - Повітряні лапки навколо мого імені здаються трохи зайвими, але я люблю драматизм, тому пропускаю це повз вуха без уїдливого коментаря, дозволяючи їй продовжувати. - Але я боюся. Я боюся того, чим я стану, коли випущу це назовні, коли дозволю собі піддатися пориву.

Я знаю, що десь є правило, яке забороняє те, що я збираюся сказати, але якщо я і не брехун, так це точно.

- Ти повинна боятися, Ліра Еббот. Те, з чим ти живеш, має лякати тебе - воно має лякати будь-кого, хто з тобою стикається, - кажу я, натискаючи ногою на відкриту ділянку трави. - Нехай це лякає, але ніколи не дозволяй цьому зупинити тебе.

Я тягнуся в кишеню куртки, відчуваючи тяжкість її погляду на своєму обличчі.

- А тепер досить базікати. - Якщо вона продовжить говорити, на вулиці настане непроглядна темрява ще до того, як вона почне.

Порив вітру проноситься повз, тріпає рулетку в моїй руці, коли я дістаю її з кишені. Я пам'ятаю, як батько привів мене сюди. Що він змусив мене зробити, щоб довести, що я є, хто я є, і наслідки того, що я не приймаю ці факти.

Лірі має пощастити, що я тільки чесний.

- Ти викопаєш яму глибиною в шість футів. Ні дюймом менше, ні дюймом більше.

Її брови насупилися, вона похитала головою перед словами. - Що? Чому?

- Ну, тому що ти благала мене своїми маленькими сумними оченятами навчити тебе. Саме це я й роблю, - огризаюся. Я вчу тебе саме того, чого навчився сам. Але я тримаю це при собі.

- Я вдячна, але я просто не розумію...

- Хочу, щоб ти вирила могилу, Ліро. Твою могилу. Це досить просто для твого затуманеного мозку, щоб зрозуміти, чи я маю пояснити тобі по буквах?

Не впевнений, що людина з кольором обличчя як у снігу може стати ще блідішою, але вона це робить. Пильно-рожева троянда, що підкреслює її щоки, зникає. Вона робить крок назад від мене, і щось первісне в мені клацає в моєму нутрі.

- Так швидко йдеш, улюбленець? Я очікував, що ти протримаєшся до випатрання. Як прикро. - Я клацаю язиком і хитаю головою, роблячи крок до неї, закриваючи пролом, який вона намагається між нами зробити. - Викопати яму, в якій ти проведеш залишок вічності, якщо розкажеш комусь про це, це занадто для тебе? Це просто страховий поліс. Це дитяча гра.

Паніка розквітає на її обличчі, і я посміхаюся.

- Ось так, крихітко. Бійся - ти мені подобаєшся такою. Бійся перечити мені, брехати, промовити хоч слово про це кому б то не було.

- Я нічого не скажу, Тетч, і не стану наражати тебе на такий ризик. Якби я це зробила, у мене теж були б неприємності. Тобі не потрібно змушувати мене робити це. - Її голос тремтить і коливається.

- Це мило. Справді, це так. Але я не довіряю тобі. Я не ризикуватиму своєю свободою, покладаючись тільки на твоє слово. Мені є що втрачати в цій нашій угоді, Ліро. Тепер і ти теж.

- Тетчер...

- Ніхто інший не повинен знати про те, що я роблю. Про те, що я показую тобі. Якщо хтось дізнається, я знатиму, що це ти. Це не гра. Якщо ти відкриєш свій рот, я видалю кожен із цих білих зубів у твоєму черепі, перш ніж згорну твою милу шийку і кину тебе в яму, яку ти вирила. - Я не зводжу очей з її обличчя, мені потрібно, щоб вона зрозуміла, наскільки серйозно я до цього ставлюся.

Як легко мені буде закінчити її існування на цій землі.

Я хапаю лопату з землі і хапаюся за ручку.

- Це безглуздо. Я ніколи не давала тобі приводу не довіряти мені. Жодного разу, - сперечається вона, і її небажання підкоритися починає мене дратувати.

Моя щелепа стискається. - Одного разу батько привів мене сюди. Мені було шість років, і він змусив мене копати могилу, як і ти, але замість неї ми поклали мою матір. Не пам'ятаю, щоб я так сильно скаржилася на це.

Шок загоряється в її очах, жах від того, що це повинно було зробити з маленькою дитиною. І від цього мені стає погано. Мені не потрібно ні її співчуття, ні її турбота. Мене не хвилює, що трапилося в моєму минулому, та й узагалі нічого не хвилює, тож її розтрата емоцій на мене дратує.

- Так я довів йому, що я є. Те, що я є. Ти збираєшся копати цю могилу і заслужити знання, які ти вимагаєш від мене. Якщо ти не... - Я дістаю лезо з іншої кишені і кручу його в руці, - ми можемо розірвати цю угоду зараз. Для мене це не має значення.

Її нижня губа тремтить, очі блищать від того, що схоже на сльози. Я так хочу, щоб це був страх, але я знаю, що це не так.

Їй шкода мене.

Яка трата.

- Скільки тобі було років? - пропонує вона, ігноруючи все, що я щойно сказав. - Ти був достатньо великим, щоб користуватися лопатою?

- Ні. - Я зморщився, згадавши весь бруд, який мені довелося вичищати з-під пальців. Як він в'ївся в мої нігті і як покрив мою шкіру. - Він змусив мене використовувати мої руки. Радуйся, що я дозволяю тобі користуватися лопатою.

Я сунув предмет їй у руки. - Тепер роби те, що в тебе виходить найкраще, Ліро. Грай у багнюці. Я більше не буду просити.

Розділ 12

Кільце навколо Розі...

ЛІРА

- Отже, яке найважливіше питання в органічній хімії?

Я перестаю обертати каблучку на вказівному пальці. Запитання повисає в повітрі, і настає незручна тиша. Це проста відповідь, яку більшість студентів мала б знати, якби вони були уважними під час лекції.

Сумно те, що вони, швидше за все, знають відповідь. Вони просто або з похмілля, або надто втомилися від того, що знову втягнулися в навчальний графік.

А нікому не подобаються заняття о сьомій ранку.

Нікому, навіть мені, а я люблю уроки.

- Як, блядь, ми його кинемо?

Хор хихикання і хихикання вібрує в кімнаті. Це навіть викликає невеличку посмішку в куточках моїх губ, коли я дивлюся на нашого професора в передній частині кімнати, очікуючи його спростування.

Коннер вільно сміється, на відміну від будь-якого іншого викладача, який тут же відчитав би жартівника, який зробив цей коментар. Він тут просто загальний улюбленець, спокійний і завжди готовий допомогти, чим може.

- На щастя для тебе, Джейкобе, ти, ймовірно, навіть не будеш використовувати це після закінчення школи. Просто складеш іспит на трійку, і попереду в тебе будуть роки продажу машин у дилерському центрі твого батька.

Кімната вибухає сміхом і шепотом, ахами й охами.

Зі свого місця позаду я не бачу, але уявляю, що обличчя Джейкоба стало кольору пожежного гідранта, і я сумніваюся, що він робитиме ще якісь уїдливі зауваження в класі.

Він не бреше. Джейкоб Неттл успадкує Nettle Auto після закінчення школи і стане ще одним гвинтиком у механізмі Пондероз Спрінгс. На жаль, мені потрібен цей клас для майбутніх починань; навіть якщо страховка життя моєї матері залишила після себе сумнівну суму грошей, я все одно хочу зробити кар'єру.

Одного цього мало б бути достатньо, щоб я зосередилася на цьому класі, але це не так. Не цього ранку - цього ранку я не могла турбуватися ні про що, крім нього.

- Заспокойтеся, клас. Заспокойтеся, - інструктує він із м'якою суворістю, яка змушує учнів слухати. - Чи є в когось ще відповідь? Яке найважливіше питання в органічній хімії?

Тетчер весь у моїх думках, бігає просторами мого розуму, роблячи кола. Він існує в кожному вільному просторі всередині мене. Мій мозок думає тільки про те, коли буде наступний урок, навіть якщо він ходив навшпиньки навколо того, що мені справді потрібно було вивчити.

Щоразу, коли він писав, я потай сподівалася, що наша зустріч відбудеться в нього вдома. Але він не переставав скеровувати наші заняття в інше місце, все ще не довіряючи мені простір, який міг зробити його хоч трохи вразливим.

Мої руки були вдячні за відсутність фізичних навантажень, бо після багатогодинної роботи з лопатою в мене з'явилися мозолі, але це було давно.

Мозолі та тріщини на долонях загоїлися, і я готова знову забруднити руки - цього разу трохи менше справжнього бруду. Я втомилася вивчати нескінченні книжки, які він розклав переді мною в нашій місцевій бібліотеці: анатомія людського тіла, підручник про серійних убивць та їхніх жертв, навіть довідник для трунарів.

Потім він влаштував би мені хрінову вікторину. Якби я хотіла вивчати вбивства, я б спеціалізувалася на кримінології. Не це я мала на увазі, коли просила його про це, і він це знає. Він знає, що його постійні прискіпування тільки ще більше дратують мене, але якщо є щось, що я знаю найбільше на світі, то це те, що Тетчер або йде, або не йде. Він не поспішає; він терплячий. Алмаз, що формується під повільним тиском, те, чого інші чекали б усе життя.

Навіть якщо я знаю, що він тягне час. Я знаю, що це так. І щоразу, коли я намагаюся сказати йому про це, він дає мені одну й ту саму пасивну відповідь.

- Студенти вчаться, Ліро.

Єдине, що, здається, допомагає мені пережити нудні, тихі моменти в цій задушливій бібліотеці - це Тетчер в окулярах. Тонкі, сталево-сірі оправи, які тільки підсилюють його суворий погляд, вони немов посилюють сувору синяву його очей, таких кришталево чистих і вражаючих. Здається, що неможливо не зів'янути під його поглядом.

І все ж я не бачила нікого і нічого більш привабливого.

Я проводжу більше часу, аналізуючи його в кріслі навпроти мене, аніж справді читаючи, відверто витріщаючись на кожний його рух, слідкуючи за тим, як його тонкі, упевнені пальці перегортають його власну книжку. Тверді, але такі ніжні зі старими сторінками.

Попри те, що він майже не помічає мене, мені все одно подобається бути поруч із ним. Краще нехай він мене ігнорує, ніж хтось інший.

- Хто-небудь? - Годфрі знову запитує, відволікаючи мене від моїх мрій про Тетчера.

Я озираю кімнату, не бачачи більше нікого, хто хотів би дати відповідь, і вирішую позбавити нас усіх страждань, піднімаю руку, що тільки прискорює час, упродовж якого ми затиснуті у своїх кріслах.

Очі Коннера переходять на мою руку, потім на обличчя, і м'яка усмішка зігріває його риси, коли він піднімає палець, вказуючи на мене, щоб дати мені слово.

Я відкриваю рота, але не мій голос лунає по кімнаті. Натомість упевнена відповідь Мері Тергід вилітає просто з її вуст.

- Найважливіше питання - де знаходяться електрони? Розуміння електронегативності допомагає визначити, які частини молекули мають відносно високу електронну щільність. А електронегативності атомів ми зазвичай бачимо в органічній хімії...

Саме в такі похмурі моменти я думаю, що можу бути гіршим за Тетчера. Убивство аморальне. Я знаю це, але навіть у нього є кодекс поведінки, якого він дотримується: не завдавати шкоди безневинним або безпорадним. Я не вірю, що в мене це є.

Я не повинна бажати зла дівчаткам мого віку, але не думаю, що має значення, хто це був. Якщо всередині мене спрацює сигнал тривоги, моєму голоду буде все одно, в кого встромити свої зуби. Усе, що я можу собі уявити, це як я хапаю в жменю це платиново-блондинисте волосся і б'ю її обличчям об парту, доки вона не стане невпізнанною на обличчі, такому самому спотвореному й потворному, як і всередині.

Не тому, що вона перервала мене, звісно, ні. Якби це було через щось настільки дріб'язкове, я б уже давно зірвалася. Ні, це її невелике покарання за те, що вона зробила з моїм другом. Це відчуття іржавих цвяхів, що пронизують мій хребет, паленої гуми і старих копійок, гірких на смак на моєму язиці. Це заради помсти.

Обхопити її горло руками і стискати, рахувати години до дзвінкого клацання. Слухати її крики, дивитися, як вона бореться, як розплачується за зраду такої людини, як Сейдж. За те, що повернулася до неї спиною, коли мала бути її найближчим другом. Я хочу зробити їй боляче, помститися за біль, який вона заподіяла Сейдж.

Клацання.

Я дивлюся на тріснуту ручку у своїй руці, розщеплену посередині і тріснуту від сили мого стиснення. Хребтом пробігає холодок, страх лиже мені п'яти, страх за себе. Коли я перестану боятися цього? Того, що я є, і того, що я відчуваю?

- Правильно, міс Тергід, - каже Коннер із беззубою посмішкою, даючи їй уривчастий кивок. - На сьогодні це все. Побачимося в понеділок, і, будь ласка, переконайтеся, що ви встигли прочитати книжку до уроку.

Коли я встаю, Мері повертається, щоб подивитися на мене. - Вибач за це, я навіть не знала, що ти в цьому класі, - каже вона з яскравою посмішкою, яку ніяк не можна назвати милою. - Наче тебе навіть не існує.

Дві дівчинки, що сидять поруч із нею, хихикають, а я просто знизую плечима. Вони не можуть сказати мені нічого такого, чого б я не чула раніше. Я - одна з багатьох привидів Пондероз Спрінгс. Перекази, страшні історії, які ходять коридорами і живуть на горищах. Знаю це. Я прийняла це давним-давно.

Дівчинка з хворобливим дитинством, яка вирішила, що злитися з натовпом простіше, ніж виділятися. У мене набагато краще виходить бути примарою, ніж людиною.

- Нічого страшного. Напевно, тобі потрібна була похвала від професора Годфрі. Бачить Бог, не так уже й багато її можна отримати, зустрічаючись із кимось на кшталт Істона.

Її обличчя зморщилося, рот прочинився від того, що я взагалі відповіла. Що цілком виправдано. Три роки тому я б промовчала і пішла. Вона не звикла, щоб я огризався.

Це різкий випад, на який вона заслужила, вдаривши Сейдж у спину за першої ж нагоди, і набагато приємніший за те, що я справді хочу з нею зробити. Вона має бути вдячна, що це всього лише підкоп, а не гострий ніж. У цьому місті не вистачає вірності. Кожен стежить за собою і не боїться наступити на тих, кого любить, щоб досягти вершини.

Пондероз Спрінгс породжує егоїстичних засранців.

Ось що має бути написано на гербі цієї школи.

Щойно зберу свої речі, я готова втекти з цього класу. До кінця дня в мене немає ніяких занять, а значить, саме час вирушити за першими видами для мого нового проекту.

Я давно хотіла зробити купол на тему бджіл, зі збереженими польовими квітами і кількома різними видами. Мені просто потрібно зрозуміти, чи зможу я працювати з чимось таким крихітним, як бджола.

Цього літа я поцікавилася в місцевому фруктовому саду про популяцію бджіл-масонів. Блакитна металева бджола родом з Орегона і фруктових дерев, що населяють цей штат. Вони були б ідеальні для експозиції, особливо з таким унікальним кольором.

Літо закінчилося, осінь швидко йде, і ми рухаємося до холодніших місяців, я знаю, що бджоли будуть гніздитися, залишаючи старих бджіл, у яких закінчується термін придатності, бовтатися навколо. Сподіваюся, я зможу знайти кілька вже мертвих і в хорошому стані, тож мені не доведеться грати в ловця бджіл.

- Ліро, відійди на кілька хвилин. - Годфрі кличе мене на ім'я, коли я намагаюся вискочити з класу, зупиняючи свої кроки. Натовп студентів проходить повз мене, коли я обертаюся, стискаючи ручку своєї сумки.

- Отримуєш додаткові бали, улюблениця вчителів? - шепоче Мері, проскакуючи повз мене, зачіпаючи при цьому моє плече. - Переконайся, що ти справді подавилася за цю п'ятірку.

Сука.

Я дивлюся на неї, знаючи, що такі дівчата, як вона, повинні мати останнє слово, незважаючи ні на що. Простіше просто відпустити її, перш ніж я зроблю щось, про що потім шкодуватиму. У всякому разі, на публіці. Коли всі зникли, і останній учень залишив двері відчиненими, йдучи, я повертаюся обличчям до Коннера.

- Щось тебе останнім часом не видно в мавзолеї. Більше не ловиш жуків? - Я посміхаюся, знаючи, що він був зайнятий уроками, але водночас сумуючи за випадковими полуднями, коли він разом зі мною збирав комах. - Як навчання?

Він сміється, притулившись до столу і схрестивши руки на грудях. - Я знаходжу, що це набагато складніше, ніж утішати, займає більше часу, і в мене раптово з'явилося бажання спалити всі краватки, якими я володію.

Я проходжу далі вглиб кімнати, повторюючи його позу, притулившись до одного з довгих столів перед ним.

- Навіщо ти це робиш? - запитує він, глибокодумно підкидаючи брови, поки він послаблює вузол на горлі.

- Що роблю? - пропоную я.

- Крутиш каблучку на пальці. Ти завжди з нею возишся. Особливо під час занять, коли ти відволікаєшся, не звертаючи уваги на мою дуже докладну лекцію. Невже моє викладання настільки жахливе? - У його голосі звучить легкий жарт, який змушує мене посміхнутися.

Я дивлюся вниз на срібну металеву петлю навколо мого вказівного пальця. Овальний бурштиновий камінь у центрі, всередині якого сидить маленький павук, був улюбленою прикрасою моєї матері.

Вона ніколи не знімала її. Ні для душу. Ні для роботи. Ні для сну.

Навіть перед смертю.

Це мої крихітні ручки зняли його з неї на другий день, перед тим як її забрав персонал швидкої допомоги. Я лежала на підлозі поруч із нею, майже прилипнувши до підлоги через кров, поки не прийшла прибиральниця, і все, що я робила, це крутила обручку на її пальці.

Крутити його стало звичкою, яку я підсвідомо виконувала відтоді, як воно стало моїм власним. Гадаю, професор Годфрі - перша людина, яка помітила або хоча б запитала мене про це.

- Він належав моїй матері. Напевно, це просто комфорт, те, що я роблю без роздумів. - Я знизую плечима. - У дитинстві я годинами спостерігала, як вона крутить його в руках. Ти не повіриш, як я заздрила цій штуці.

Я тримаю його перед собою, ворушачи пальцями. - Роками я благала позичити її, але я завжди була неорганізованою і брудною. Вона безумовно боялася, що я його загублю.

- А може, вона знала, що воно тобі поки що не підходить. - Його тепла рука ковзає під моєю долонею, стискаючи мої пальці у своїй хватці.

Ця дія застає мене зненацька, але не дискомфорт, а просто шок від такого неочікуваного дотику, і дивлюся на його зім'ятий лоб, коли він опускає погляд донизу, проводячи великим пальцем по каблучці.

- Тепер вона тобі ідеально пасує, - шепоче він неголосно, секрет, який можуть почути тільки мої вуха.

Ми перебуваємо на шанобливій відстані одне від одного, довжина його руки допомагає йому дотягнутися до мене. Наші руки - єдине місце контакту, і все, про що я можу думати, це про те, як мало я відчуваю до нього.

Уявляю, що для будь-якої нормальної людини було б легко відчувати потяг до когось звичайного, такого, як Коннер Годфрі. Тривалий час усе, чого я хотіла, усе, чого я жадала, - це бути нормальною. Відчувати те, що відчувають інші, жити звичайним життям. Це все, про що я мріяла, поки лежала без сну в цих прийомних сім'ях.

Але я не така. І ніколи не була.

І хтось на кшталт Коннера... він не змушує мене відчувати.

Навіть зараз, знаючи, що Тетча немає поруч зі мною, я відчуваю його. Його очі. Його енергія в кімнаті, як повітря, що оточує мене.

Він не смикає струни мого серця і не грає на них, наче мелодію, яку знає з пам'яті. Не виникає негайної потреби вибухнути, якщо я не можу наблизитися до нього. Моє тіло не розм'якшується і не запалюється, як це відбувається з Тетчером Пірсоном.

Ніколи і ні для кого, крім нього.

Навколо одного з моїх ребер обвилася довга криваво-червона нитка, яка, якби я пішла за нею, якби я смикнула, привела б прямо до самого Принца Смерті. Нитка, за якою я слідуватиму знову і знову, навіть якщо знатиму, що це приведе мене до гіркого кінця.

Це і є любов, чи не так? Падати, навіть якщо нікому тебе зловити? Ніяких очікувань. Просто сліпа любов, що очищає все тіло.

У ньому не було ні надто сильної темряви, ні надто страшного чудовиська чи суворої фантазії, які завадили б мені любити його. Усе, що я знаю, усе, що він є, і все, чим йому належить стати, - усе це я б полюбила.

Я б померла за нього.

Я б убила за нього.

Я б пролила за нього кров.

І це зв'язок, який буває раз у житті і який нелегко порівняти з кимось звичайним.

- Це прекрасна річ, але, на жаль, я не затримав тебе, щоб помилуватися твоєю прикрасою. - Він торкається верхівки моєї руки, відсторонюється і огинає свій стіл, щоб покопатися в шухлядах.

- До речі, твоє викладання не нудне. Я просто втомилася, - бурмочу я, відганяючи серпанок мого таємного кохання.

- Так, так. Я знаю брехню, коли чую її, міс Еббот. - Він усміхається. - Все ще не спиш? Ти не думала про те, щоб сходити до лікаря з цього приводу? Це може бути безсоння, і вони виписують ліки від нього.

- Снодійне, від якого я сплю як мертва? Ні, дякую. Краще я буду позбавлена кількох годин відпочинку, ніж прокинуся з відчуттям, що мене збив поїзд.

- Уперта до жаху. - Він сміється, хитаючи головою, дістає стопку паперів і простягає їх у мій бік, запрошуючи мене взяти їх. - Сподіваюся, ти не будеш занадто твердолобою в цій справі.

Я закочую очі, але беру їх, вважаючи, що це частина вимог класу, але коли дивлюся вниз на жирно надруковані чорні літери, мені доводять, що я помиляюся і проводжу пальцями по білому аркушу.

- Стажування? У Нью-Гемпширі? - Я піднімаю обидві брови в шоці.

Він киває, складаючи руки перед колінами. - Це програма судової ентомології в Дартмуті. Вона обмежена, але я подумав, що це буде виняткова можливість для тебе.

- Я... - Я задихаюся, хитаючи головою, вражений цим актом доброти. - Не знаю, що сказати. Як ти дізнався про це? Як ти знайшов для мене заявку?

Можливо, одного разу, коли він запитав мене, чого я хочу від свого майбутнього, я згадала судову ентомологію. Це рідкісна галузь, робочі місця надзвичайно конкурентні, і я ніколи не очікувала, що це стане моєю кар'єрою.

Про вивчення комах під час кримінального процесу часто забувають, навіть обходять стороною, але воно може бути невід'ємною частиною розслідування. Від часу смерті до місця скоєння злочину - живі та мертві повзучі комахи, знайдені на місці вбивства, можуть розповісти багато про що.

Це поєднання того, чим я захоплююся; більш ідеальної роботи для мене не знайти.

Смерть і жуки.

- Я навчався там в аспірантурі й потягнув за кілька ниточок із друзями, які в мене є вдома. Якщо хочеш, наступного року ця посада буде твоя. - Він підморгує. - За умови оформлення документів, звісно.

Стискаю папери в пальцях, і розумію, що це щось неймовірне. Моє майбутнє в моїх руках, робота, про яку я мріяла багато років. Усе, що я хочу зробити, це розповісти мамі. Зателефонувати їй і почути її голос. Чим старшою я стаю, тим більше я сумую за нею.

Я збираю всі ці переживання, ці моменти, якими я відчайдушно хочу поділитися з нею, і мені стає дедалі болючіше, що більше я старію. Я так багато хочу їй розповісти, так багато я зробила і побачила. Це схоже на рану, яка з часом стає дедалі глибшою. Рубцева тканина покрила зовнішній шар, але всередині все ще болить, все ще кровоточить від болю втрати.

Чи можу я покинути місце, де розташована її могила? Місто, де її пам'ять переслідує як привид?

Зачекайте.

- Наступного року?

Він киває. - Так, це проблема?

Мої друзі.

Гало.

Тетчер.

Невже вони так мало значать для мене, що я майже забула про них у світлі мого майбутнього?

Чи можу я залишити їх, усе це, позаду себе в дзеркалі заднього виду, як пил, ніби цих минулих років не було? Чи змогла б я залишити його за межами карти, де мої очі не дотягнуться до нього, а серце не зможе його відчути?

Навіть якби я могла, я не впевнена, що хочу цього. Я не хочу відмовлятися від стосунків, які я побудувала, навіть якщо ми знайшли їх у божевіллі та смерті. Мені хочеться вірити, що те, що ми поділяємо, - це унікальний зв'язок, який трапляється нечасто, і думка про те, щоб відмовитися від нього, викликає в мене нудоту.

Я прочищаю горло і хитаю головою. - Я маю на увазі, що мені все одно потрібно отримати диплом, перш ніж я знайду роботу, то який сенс у стажуванні?

- Ти можеш перевестися. Це не Голлоу Гайтс, але Дартмут теж не для слабаків. - Він усміхається, пишаючись своєю альма-матер.

Може, я просто заповню заяву зараз? Це буде тільки наступного року, що дає мені час. Мені просто потрібен час, щоб зрозуміти, де ми перебуваємо з Гало, не можу піти з усіма цими зниклими дівчатами.

Це не моя відповідальність, але мені здається, що ми - їхня єдина надія, єдині люди, які їх шукають, і якщо ми просто здамося, вони помруть забутими. Змучені, продані й залишені помирати.

Це змушує мене згадати, що моїм завданням у цій справі було дізнатися більше про Коннера Годфрі. Визначити, чи є він частиною всього цього, чи перебуває в блаженному невіданні.

- Чому я вирішила, що ти звідси? - легко кажу я, вдаючи зацікавленість. - Ти занадто добре знаєш дорогу, щоб не бути місцевим.

На фотографії, яку знайшла Сейдж, безумовно, був він, і вона була зроблена багато років тому.

- Нью-Гемпшир, народився і виріс. Я відвідував Пондероз Спрінгс протягом майже всього літа разом із містером Сінклером. Мої батьки померли, коли я був маленьким, загалом, як і ти. - Він похмуро посміхається нашому сиротливому минулому. - Тому я проводив свій час тут, із сім'єю Сінклерів. Це як мій другий дім.

Я не можу уявити собі Стівена Сінклера досить милим, щоб вести ввічливу бесіду без пихатого вихваляння, не кажучи вже про дружелюбність.

- Це вірно. Отець Сейдж згадував, що ви були друзями, коли були молодшими. Що в тебе з ними було спільного? Я маю на увазі, без образ, але ти здаєшся набагато більш... - Я пожувала нижню губу, намагаючись підібрати слово. - Чесним?

- Ти хочеш сказати, що мої друзі - брехуни? - Він піднімає брову, дивлячись на мене запитальними очима, і я розумію, що, можливо, сказала щось не те - викликала його тривогу, якщо він є частиною Гало.

- Не зовсім. Просто ти виглядаєш більш щирим, ось і все. Не можу уявити, щоб тобі з Френком Донах'ю було про що поговорити. Навіть коли вам обом було по двадцять із гормонами, - жартую я, намагаючись розрядити обстановку в кімнаті.

- Я прийму це як комплімент, міс Еббот. Але друзі дружать для того, що набагато глибше, ніж те, що вони показують на поверхні. Повір мені. Просто ми всі, схоже, однаково дивимося в майбутнє.

Це загадкова і недостатня інформація, щоб переслідувати його. Якщо він не бере участі в цьому, на нього чекає грубе пробудження, коли він дізнається, наскільки паршивими є його друзі.

- Мабуть, тобі було важко, містеру Сінклеру теж, втратити Френка і професора Веста. Я шкодую про це. Ти не часто говориш про це, але я тут, якщо тобі потрібно поговорити. - Якось неправильно ось так використовувати його емоції проти нього самого. - Ви все ще спілкуєтеся з Джеймсом Віттакером? Як він справляється з цим?

- Віттакеру, напевно, подобається, що вони обидва мертві, - різко каже він, і мої пальці міцніше стискають папір. - Звідки ти знаєш, що ми всі були друзями, чому такий раптовий інтерес?

Його тон більше не веселий і легкий.

Паніка поширюється по моїх грудях, як гаряча олія по вогню. Я повинна була краще продумати план свого допиту. Моя відповідь має бути обґрунтованою, але не такою, яка викличе підозри.

Чорт, чорт, чорт.

- Сейдж, - пролепетала я. - Вона... ми прибирали те, що вціліло після пожежі, і на горищі було кілька коробок із фотографіями. Здебільшого, її і Розмарі в дитинстві, але було кілька фотографій Френка в ті часи і я просто припустила... Вибач, я не хотіла образити. Я була...

- Усе гаразд, Ліро. - Він піднімає руку, випускаючи подих. - Не вибачайся. Я знаю, що ти всього лише цікава особистість. Просто останнім часом я трохи затиснутий, а Джеймс - болюче місце для всіх, хто з ним контактує.

- У нього не було такого ж менталітету щодо майбутнього? - Я пропоную з невеликою посмішкою, випускаючи подих і дозволяючи своїм плечам опуститися.

Це змушує його розсміятися, зовсім трохи. - Саме так.

Знаю, що якщо я продовжу копатися, він стане ще більш підозрілим, тому я припиняю свої розкопки на деякий час і піднімаю папери.

- Дякую за це, не впевнена, чи погоджуся я. Я не знаю, чи зможу я виїхати звідси...

- Чому? - перебиває він, випрямляючись і дивлячись на мене з такою турботою у своїх м'яких очах, що важко повірити, що він здатний на те, у що вірять хлопці.

- Мої друзі... у мене тут є друзі, і я просто... - Я прикусила нижню губу. - Поки не знаю, чи можу я їх залишити.

Коннер киває, стиснувши губи. - Друзі з хлопцями, які одного разу житимуть своїм власним життям далеко звідси? Чи залишаться вони заради тебе?

Запитання пробігає холодком по моїй шкірі.

Залишилися б?

- Я б не хотів, щоб ти стала ще одним камінчиком у бруківці цього проклятого місця. Ти заслуговуєш на більше, ніж те, що може запропонувати тобі це місто. У цьому світі все, що в тебе є - це ти сама. Тобі дозволено ставити себе на перше місце, бути егоїстом...

Крик, гучний і пронизливий, перериває його промову, і мій розум сумнівається у відданості моїх друзів. Це чистий страх, відлуння від голосових зв'язок когось зовні у дворі. Відкриті вікна в класі дозволяють йому проникати на перший поверх будівлі, і я швидко чую, як збирається шум.

Анархія. Паніка. Страх.

- Що за чорт? - голосно каже Годфрі, рухаючись до дверей, а я швидко йду за ним по п'ятах.

Ми слідуємо за величезним натовпом студентів і викладачів, які виходять із будівлі і прямують до їдальні в центрі шкільної території - великої круглої будівлі поруч із нещодавно спиляним дубом, що раніше стояв високо.

Це історичне дерево, вкрите листям, постраждало під час мого першого курсу. Дерево, яке я допомогла Руку підпалити, щоб відволікти Браяр і Алістера, - спогад, що, як сірник, б'ється в глибині моєї свідомості.

Але це вже не те зникле дерево, від якого всі в захваті.

Коннер прокладає собі шлях через хаос, я йду за ним, поки ми не опиняємося на краю кола, відкриваючи погляду жах, що спричиняє масову паніку по всій території.

Я чую чийсь зітхання, крик відчаю іншого, гуркіт і шепіт, які стають дедалі гучнішими, що довше я тут стою. У мене пересохло в роті, і я відчуваю, як моє серце б'ється об грудну клітку.

Біля основи дуба лежить людська нога, майстерно відрізана по суглобу і вибілена до блідо-білого кольору. Тонка біла стрічка зав'язана бантом біля коліна, а до неї притулена одна єдина червона троянда.

Алістер попереджав нас про це, казав, що місто, в якому ми почали сіяти хаос, скоро почне мститися. Ми можемо ховатися від правоохоронних органів, але ми влізли в організацію, яка втомилася від нашого втручання.

Ми вбили занадто багатьох із них.

І все, що я можу думати, це те, що вони повернули свій фунт плоті.

- Це...? - шепочу я більше для себе, але Коннер відповідає.

- Так.

На молочній плоті теляти вирізане жорстоким шрифтом послання. Два слова від серійного вбивці, який повернувся, щоб переслідувати свої місця проживання. Попередження від М'ясника Весни.

Я повернувся.

Світ починає обертатися. У прекрасних, катастрофічних фарбах, він обертається так швидко, що мої очі не можуть розрізнити нічого, окрім пігментної плями, і я відчуваю, як моя рука падає на живіт, вдавлюючись в плоть, намагаючись заспокоїти війну, що вирує всередині.

Він повернувся.

Це неможливо, чи не так?

Генрі Пірсон замкнений всередині штучної скелі, замкнений за ґратами, поки його тіло не згниє до стану їжі для личинок. Він ніяк не може просто втекти з такого місця. Він не може повернутися.

Це неможливо.

Але це його підпис. Єдина частина тіла, залишена на просторах Пондероз Спрінгс, перев'язана стрічкою і забезпечена посланням. Подарунки, які він залишив місту, щоб показати, наскільки він розумніший за всіх нас. Що він зміг вкрасти наших дочок, дружин і матерів без сліду.

Це не він. Це просто наслідувач. Це логічна відповідь, але мій розум зараз не дозволяє мені повірити ні в що логічне.

Моя душа немов відокремилася від тіла, залишивши мене в заціпенінні й самоті, коли я заново переживаю всі жорстокі спогади про ту ніч, коли було вбито мою матір.

Спалахи крові, що витікає з її тіла з кожним різким ударом його ножа, приглушені крики, що прориваються крізь мої маленькі руки. Він повернувся - тепер він прийде за мною? Привид, який уникнув його гніву?

Я позадкувала назад крізь натовп людей, усе ще зациклених на відірваній кінцівці, злегка перечепившись об черевик і наштовхнувшись на кілька випадкових тіл. Десь у глибині свідомості я чую, як хтось кличе мене на ім'я, але його заглушає запах.

Той, що відмовляється залишати моє тіло, мій ніс, навіть після незліченних душ. Сморід плоті, що розкладається, тіла моєї матері, що розкладається. Він навколо мене, затягуючи мене все далі й далі назад у ту ніч.

Коли я була маленькою, наодинці з мерцями і з усією тишею, яка з цим пов'язана.

Він повернувся. Він повернувся і йде за мною.

Він...

- Зупинись.

Моя спина вдаряється об щось холодне. Досить холодне, щоб заморозити мій розум, мої скажені думки на мить, щоб відчути запах чогось іншого, ніж смерть.

Цитрусові та свіжі простирадла.

- Не дай їм побачити, як ти зламаєшся, Скарлетт. - Його голос рівний, як скеля на тлі хвиль, що розбиваються і загрожують забрати мене під воду. - Вони не повинні бачити, як ти ламаєшся. Ти чуєш мене?

Крижані руки обвиваються навколо моїх плечей, великі пальці пестять мою шкіру ніжними рухами. Весь він поглинає мене. Він входить у мене і відчуття його грудей проганяє всі спогади.

Частинка за частинкою, все, чим є Тетчер, втішає мій розум, заливаючи темряву, наче урна з вітряним світлом, що освітлює мене. Як іній вкриває листя квітів. Захищає їх. Прикриває їх.

Дозволяючи мені дихати, зупинятися.

Я прив'язую себе до цього, до контакту шкіра до шкіри, який він відмовляється давати іншим. Моє тіло гуде від сирого зв'язку, від його пальців, що проводять моїми голими руками. Моя голова опускається назад на його груди, і я вдихаю його запах прямо під щелепою.

Там, де його одеколон найсильніший, поширюється і затримується.

- Іди звідси. Будь примарою, Ліра, і сховайся. Знайди тишу, - бурмоче він мені на вухо, жорсткість його тону не залишає місця для суперечок. - Ти дочекаєшся мене, а потім зламаєшся. Тільки тоді.

Мій кивок більше схожий на судому, а голос звучить придушено.

- Якщо я стану привидом, - задихаюся я, - як ти мене побачиш?

Тремтливий подих виривається з його горла і лоскоче мені вухо. Спогади про нашу першу зустріч проносяться між нами, коли ми були маленькими дітьми, що переживали мерзенне зло, яке багато хто навіть не може собі уявити.

Двоє дітей, зшитих разом кривавими пальцями долі. Історія, написана багряним кольором і просочена жорстоким кінцем. Чи відчували це наші батьки? Чи заспокоював Генрі Пірсон душу моєї матері, перш ніж вкрасти її, як це зробила Тетчер із моєю?

Поки оточуючі завмирають у страху, ми існуємо у спогадах про наш початок і початок нашого виснажливого кінця.

- Скар, - муркоче він, - я завжди бачив тебе.

Розділ 13

Порушені правила

ТЕТЧЕР

- Сер, мені дуже шкода, але з 1970-х років не було жодної втечі ув'язнених. Можу вас запевнити, що всі були враховані.

Моя хватка на телефоні напружилася, погрожуючи зруйнувати його між пальцями.

- З'єднайте мене з начальником в'язниці.

Натовп людей немов відокремлюється від мене, створюючи маршрут, яким я можу пройти. Їхній страх накочує на них хвилями, феромон, який можу вловити тільки я. Істерія з приводу виявлення кінцівки в кампусі затягується, наростаючи в міру того, як шепіт стає все голоснішим.

М'ясник Весни повернувся з подарунком.

Або хтось видає себе за нього.

І головний підозрюваний ходить серед них.

Деякі з них досить сміливі, щоб дивитися на мене; інші надто бояться того, що станеться, якщо вони дивитимуться на мене занадто довго. Я відчуваю, як суворі їхні хребти, чую ремство теорій.

Вони всі думають, що я винен у цьому. Ніби моє его так сильно потребувало погладжування, що я вдався до цієї несмачної публічної демонстрації.

Мене це не турбує, їхній млин чуток, який буде обертатися з моїм ім'ям як першоджерелом. Яке б рішення не ухвалювали їхні вузькі уми, мене це зараз хвилює найменше.

Нехай вони гниють, нехай у них у голові крутяться чутки, поки сама думка про моє ім'я не змусить їх здригнутися. Мені не важко бути їхнім бугіменом.

- Він не відповідає на телефонні дзвінки. Можу я залишити повідомлення?

Бог має бути справжнім. Тільки так я можу пояснити, як пощастило цьому придурку по той бік телефону, що я не стою перед ним.

- Так, скажіть йому, що телефонує Тетчер Пірсон з приводу Генрі Пірсона, ув'язненого, за утримання якого ми платимо великі гроші, - швидко відповідаю я, дозволяючи своїм ногам важкими кроками нести мене через кампус.

- Я... містер Пірсон, я прошу вибачення. Я й гадки не мав...

- Пощадіть мене, - огризаюся я. - Якщо ви хочете зберегти свою роботу, з'єднайте мене з начальником в'язниці. Більше я не проситиму.

Лінія відключається лише на короткий час, перш ніж інший голос вітає мене на протилежному кінці.

- Містере Пірсон, що я...

- Де мій батько? - У мене немає часу, щоб терти лікті - завдання, у якому я пишався тим, що став експертом у удаванні.

Я мчу повз шкільну територію в зарості дерев за районом Ротчайлд, де, знаю, я знайду свого дорогого фантома, захованого в гниючому склепі. Єдина розрада, яку може знайти людина, настільки пов'язана зі смертю, - це тиша, що панує там, де спочивають мертві.

Я чую шелест паперу, перш ніж начальник в'язниці Рімонд відповідає: - Де він був останні кілька років, сер? У його особистій кімнаті в одиночці. Чому? Ви просите нас перевести його?

- Відколи? Коли востаннє хтось бачив його фізично?

У грудях у мене тісно, пригнічуючий некомфортний біль, коли моє запитання витає в повітрі. Гілки тріщать під вагою моїх кроків, коли я заглиблююся в ліс за Голлоу Гайтс.

- Ми перевірили камери близько п'ятнадцяти хвилин тому, містере Пірсон. Усі, включно з вашим батьком, були на місці. Є якісь проблеми?

Знаю, що ймовірність втечі Генрі з в'язниці суворого режиму невелика, і я зневажаю причину, через яку мені довелося дзвонити для перевірки, - це через Ліру.

- Ні, але я б хотів, щоб ви виставили додаткову охорону в одиночній камері на наступні кілька тижнів. Мені потрібен список усіх його відвідувачів за останні два роки, і зателефонуйте мені, якщо хтось попросить про візит відтепер, - поспішно кажу я йому, перш ніж закінчити розмову.

Можливо, він усе ще всередині, але мій батько ніколи не упустить шанс влаштувати сцену. У цьому ми з ним, на жаль, схожі.

Це цілком може бути хтось незв'язаний, який використовує те, що ЗМІ опублікували про його вбивства, щоб налякати мешканців Пондерероз Спрінгз, наслідувач, який працює на цього обурливого Гало, який використовує легенду мого батька як зброю проти нас.

Але про всяк випадок, якщо Генрі втер носа в мої поточні справи і виявився замішаний у них, я хочу знати.

Опускаю погляд на телефон, і мій великий палець затримується на імені Алістера, готовий зателефонувати йому і накинутися на нього з криками про те, як я знав, що це станеться. Як я попереджав їх, що якщо ми лізтимемо у справу про зниклих дівчат і Гало, вони мститимуть.

І саме я опинюся в програші.

Я буду першим, на кого зверне увагу поліція. Я очевидний підозрюваний, розгніваний син, який мститься за свого батька-вбивцю. Присягаюся, якщо це буде надруковано в газетному заголовку, я виб'ю собі мізки.

У моєму горлі виривається стогін при думці про поліцейський допит, який неминуче відбудеться. Мені потрібно зателефонувати хлопцям. Це має бути моїм пріоритетом.

Але я не звертаю уваги на стару будівлю, що занепала за роки запустіння і бур. Мої ноги зупиняються просто за периметром, де колись давно стояли ворота.

Раптово дзвінок будь-кому ще, розв'язання питань, що виходять за межі цього лісу, не здається таким уже й важливим.

Вони всі можуть почекати.

Хаос. Гало. Мій батько.

Усе це перестане існувати на найближчі кілька годин.

Зараз тут тільки вона.

Каркас будівлі раніше був мавзолеєм сім'ї Гаррісон, засновників Холлоу Хайтс. Занедбане і брудне, це моторошне місце притулку, і я ніколи не міг зрозуміти, чому це місце говорить з нею.

Він оточений високою травою і деревами. Його будова в римському стилі навіює думки про церкву, з однаковими вежами-близнюками спереду, або тим, що від них залишилося. Одна з них давно завалилася, залишивши самотню вежу зі зламаним хрестом на вершині.

Я піднімаюся короткими сходами в під'їзд, навстіж відчиняючи двері, що вже тріснули. Мої оксфордські туфлі клацають по пошкодженій підлозі, скрип дверей скрегоче, птахи ховаються всередині.

Крик ворон луною лунає в просторі, і я дивлюся нагору, щоб побачити, як вони розлітаються з проломленого даху купола. Лише кілька залишаються сидіти всередині, клюючи хлібні крихти, розсипані по підлозі.

Я насміхаюся.

Звісно, вона б залишила їжу птахам.

- Він повернувся, чи не так?

Її голос - тихе обурення в повітрі, позбавлене звичайних емоцій, відсторонене від навколишньої ситуації.

Вона сидить, примостившись у порожньому куточку гранітного вікна, обхопивши руками ноги, які щільно притиснуті до грудей. Її голова звернена до пошкодженого вітража, крізь тріщини вона дивиться на ліс зовні.

Сонце проникає крізь те, що залишилося від скла, і розфарбовує її обличчя калейдоскопом фарб. Глибокі червоні кольори підкреслюють вигини її щелепи, схил носа забарвлений у яскраві блакитні тони.

У цьому світлі вона неземна, майже примарна.

Видовище занадто сильне, щоб бути по-справжньому реальним, короткий плід уяви, який, як ви знаєте, зникне, щойно ви моргнете. На якусь важку мить я застигаю на місці, не в силах нічого зробити, окрім як дивитися.

Ніхто й ніколи не чинив на мене такого впливу. Ніби я бачу її вперше в житті і розумію, наскільки вона прекрасна.

Локони кольору шовковистих воронячих пір'їн вибиваються з її зачіски, спадаючи з верхівки, і вперше мені хочеться доторкнутися до когось, пропустити волосся між пальцями і відчути, чи таке воно гладеньке, яким здається.

Кожен вигин, дуга і вигин її тіла підкреслені в цей час, обтислий светр підкреслює похилість її грудей і м'якість живота. Голод закипає в моєму нутрі, побачивши темно-зелену спідницю, що обтягує її стегна, чорні колготки, натягнуті на бліді ноги, і я хочу побачити, наскільки шовковистою є її шкіра під ними.

Можливо, це тому, що мої голі руки вже торкалися її, обхоплювали її руки, намагаючись втішити. Я знаю, яка на дотик її оголена плоть під моєю долонею, і я хочу більшого.

Впитися зубами в шкіру. Дивитися, як вона рожевіє. Щоб вона кровоточила.

- Він повернувся, і він прийде за мною, - бурмоче вона, нахиляючи голову в мій бік і дивлячись на мене своїми великими зеленими очима, що сидять порожніми.

Зазвичай вони сповнені енергії, почуттів.

Усе, що я хочу зробити, це наповнити їх знову. Вилити всі емоції, які зазвичай переповнюють її, назад у її тіло, тому що вона не повинна виглядати так.

Порожня і порожня.

У її свідомості збудовані стіни, захисний механізм, щоб сховатися від речей, які її лякають. Можливо, вони були в неї все життя. Я не здивуюся, якщо саме це допомогло їй пройти через систему прийомних сімей.

Але вона навчилася так добре ховатися за ними, що вже не може знайти себе. Ось чому їй важко дивитися на себе в дзеркало.

- Мій батько все ще у в'язниці, дорогий фантом. - У моєму голосі звучить гіркота, коли я підходжу ближче до її сидячої рами. - Навіть якби це було не так, твій страх перед ним зайвий.

Мертві очі блукають по моєму тілу, перш ніж вона глузливо похитує плечима. - Це говорить його син.

Я не хочу задаватися питанням, чому тільки вона викликає в мені це виверження енергії. Чому це розплавлене вогняне почуття прокачується по моїх венах при її відповіді. Мої брови згинаються в глибоку V-подібну складку.

- То ти тепер проклинаєш мене? За батька, у якого в мене не було вибору при народженні? Я ніколи не думав, що ти така сама, як усі вони, ці вівці, - я нахиляю голову до вікна, - які харчуватимуться будь-якими уривками інформації, кинутими їм на шляху, правдивими чи ні?

- Не вкладай слова в мої вуста, Тетчер. - Її щелепа стиснулася. Ця гірка, холодна версія Маленької Міс Смерть тривожить мене. А я ніколи не тривожуся.

- Ти його син. Тобі нема чого боятися, крім незручного возз'єднання. Я - дівчина, яка відправила його до в'язниці.

Її правда пронеслася між нами. Наслідки того, що мій батько зробив з її матір'ю тієї ночі, безпосередньо призвели до його арешту. Після багатьох років, проведених під поліцейським радаром, Скарлетт Еббот стала його загибеллю.

Я дозволив їй стати його загибеллю.

Вона пережила його. Бачила все, що він зробив з її матір'ю. Бачила мене. Я ніколи не розумів, чому Фібі Еббот була єдиною жінкою, яку мій батько не розчленував. У Генрі була особлива рутина, але не в той момент.

Його заарештували незабаром після того, як знайшли її в будинку. Після того, як вона все розповіла поліції. Усе, що чекало на мене, вона ніколи не говорила їм, що я був там. - Я не боюся. - Вона видихнула. - Я знала, що врешті-решт він прийде за мною і вже давно була готова.

Брехня.

Вона в жаху від мого батька. Я відчув це по її плечах кілька хвилин тому, по тому, як її тіло здригнулося в моїй хватці, і вона від'єдналася від свого тіла. Тактика, яку розум змушує робити тіло під час повторного переживання важкої травми.

Це поширений симптом посттравматичного стресового розладу.

І я бачив, як вона фізично відключилася після того, як побачила цю ногу. Я бачив, як її розум захищався єдиним відомим йому способом - відключитися і сховатися, поки всі монстри не зникли, поки тиша, яку вона знайшла в шафі, не повернулася, і вона змогла вийти. Більше не ховатися.

Кілька кроків уперед - і я опиняюся поруч із нею, мої пальці тягнуться до зеленої шовкової стрічки в її волоссі. Я відчуваю, як у неї завмирають груди від моєї близькості, а руки стискаються в маленькі кулачки.

- Ось чому ти тікаєш у ці запилені місця, чи не так? Тобі не потрібно ховатися від того, що тебе в них лякає. - Я нахиляю голову, не розуміючи, навіщо я запитую вголос, якщо знаю відповідь.

Тепло поширюється по її обличчю, рожевий колір обпікає її щоки, і я бачу, як емоції знову спалахують в її очах, чисті, нефільтровані емоції, що виливаються тільки для мене. Через мене.

Щось постійне оселяється в моїх грудях, рішення, яке, як мені здається, я зроблю все, щоб Ліра більше ніколи не заходила в це темне місце всередині її голови сама.

- Це забуті місця. Я - забута. Це єдині місця, де я відчуваю, що мені місце.

Мій великий палець проводить по шву тканини, зачіпаючи один з її локонів, і я відчуваю, який він гладкий під моїм дотиком. Така тепла, така її.

- Він не прийде за тобою, Ліро. Генрі все ще за тюремними ґратами, і якби це було не так, запевняю тебе, він ніколи б і близько не підійшов до тебе. - Мої пальці спускаються від її волосся до вигину шиї. - Жодної подряпини на цій блідій шкірі.

Тремтіння, яке я відчуваю у своїй руці, пробігає по її тілу, вона нахиляє голову, щоб дати мені доступ до її ніжного горла, віддаючись мені так вільно, без особливих зусиль.

- Як ти можеш бути таким упевненим?

- Єдина людина, яка може змусити тебе стікати кров'ю - це я, - пробурмотів я. - Твої страждання. Твій страх. Твоя кров. Це все моє, крихітко.

Мій великий палець ковзає по трепету її пульсу, відчуваючи, як він підскакує від мого дотику. Уся вона так реагує на мене; аж до вен і артерій під її плоттю, вони рухаються для мене. Її серце б'ється тільки для мене.

- Ти хочеш побудувати свої стіни, дорогий фантом? Захистити себе всередині цих примарних просторів? Це прекрасно, - кажу я їй з кивком, мій великий палець глибоко вдавлюється в її шию. - Але перш ніж закрити двері, переконайся, що я всередині. Ти можеш закритися від усього світу, але не від мене. Ніколи.

Тремтливий подих виривається з її губ, її тіло нахиляється до мого дотику.

- Ніколи ти, - тихо шепоче вона, - Ніколи, мій ангеле.

Я підкидаю брову, допитливо дивлячись на неї. - Це не моє ім'я.

- Це те, ким ти є в моїй голові.

Ангел. Вона жартує?

Її тіло невимушено повертається, поки вона не опиняється обличчям до мене, її ноги звисають через край мармурового сидіння. Її коліна за кілька сантиметрів від моїх, моя рука все ще лежить на її горлі.

Я дивлюся, як її палець нерішуче тягнеться вперед, проводячи по тканині мого засмаглого піджака. Він пробігає вгору і вниз так безпристрасно, що навіть не здається, що вона рухається.

- Ангел смерті, - бурмоче вона. - Божественна істота, яка, як вважається, заспокоює душі й супроводжує їх в інший вимір.

Я сподівався, що десь дорогою вона викине з голови те, що я зробив для її матері. Але, мабуть, на відміну від мене, Ліра пам'ятає все зі свого дитинства. Особливо ту ніч.

Монети, щоб заплатити поромнику.

Традиція сім'ї Пірсон, про яку мені розповідали з раннього дитинства, один із єдиних спогадів, який я міг згадати. Усіх, хто носив моє прізвище, ховали з монетами над очима, щоб наше багатство не залишилося непоміченим у потойбічному житті, куди б нас не відправили.

Я кинув монети в могилу власної матері, перед тим як допомогти батькові поховати її. Жінку, яку я ледь пам'ятав. Не знав, чи була вона неуважною або люблячою, як звучав її голос, який одяг вона носила.

Можливо, це було те, що залишилося від моєї совісті, бажання зробити добру справу для Фібі Еббот. Але що б це не було, мій батько давно придушив це бажання. Бажання допомогти комусь іще перебратися через річку Стікс покинуло мене, повернувшись тільки тоді, коли я зустрів хлопців.

- Я не ангел, улюбленець. Ти була б наївна, якби так думала. - Я хапаю її за горло і піднімаю її голову, щоб її очі зустрілися з моїми.

Вона сидить і дивиться на мене такими очима, і я знаю, що не має значення, що я їй скажу; вона повірить у те, у що захоче. Її розум - це її власне творіння, яке почало мене інтригувати.

- Тоді чому ти знайшов мене?

Відповідь, яку вона шукає, не та, яку вона отримає.

Навіть якщо це правда.

Тому що причиною моєї появи у дворі була лють. Я планував вирвати її з натовпу людей і відтягнути за волосся в затишне місце, де я міг би навчити її гарних манер. Нагадати їй, як працює наша угода.

- Щоб показати тобі твій наступний урок. - Куточки мого рота нахиляються вгору в усмішці. Я роблю ще один крок до її тіла, змушуючи її ноги розсунутися, щоб звільнити місце для мене.

Хочу, щоб моє тіло відкинуло відчуття дотику її теплих стегон до моїх, щоб я відчув огиду від цього контакту, але єдина відраза, яку я відчуваю, - це відчуття, яке воно викликає в мене. Те, як стискається моє нутро і твердне член під штанами.

Мене відштовхує моя реакція на те, що я поклав свої руки на неї. Не через неї.

Моя вільна рука тягнеться в кишеню. - Я твій учитель, чи не так, вихованець?

Її горло тремтить, коли вона дивиться на ніж, що лежить між нами. Мої пальці натискають на кнопку збоку, оголюючи списоподібний ніж. Він пронизує тьмяно освітлену кімнату, кінчиком зачіпаючи передню частину її светра.

Усе те печіння, яке я заглушив раніше, відволікаючись на відрубану кінцівку, спливає знову. Бажання побачити, як вона благає про прощення, почути, як цей рот із вишневим смаком спокутує те, що вона зробила.

- Тетчер...

- Відповідай на моє запитання, - вигукнув я, піднімаючи зброю і зачепивши на шляху частину тканини. Светр розкривається, оголюючи білий матеріал її бюстгальтера.

У моєму горлі лунає стогін: мій ніж перебуває так близько до її шкіри, і я знаю, що якщо натисну ледь-ледь, червона цівка потече по долині її пишних грудей.

Я проводжу гострим краєм по передній частині її бюстгальтера, натискаючи рівно настільки, щоб вона відчула відчуття на своїх сосках, кручу руків'я в долоні і спостерігаю, як вона відкидає голову назад у насолоді.

Мій член сіпається, шукаючи більше тепла, яке випромінюють її молочні стегна. Я ще сильніше втискаюся в її тіло, і пхикання виривається з її рота, коли моя затверділа довжина з'єднується з її центром. Її очі затуманені, що надає їй якогось мрійливого вигляду. Ніби вона не впевнена, що це реальність, а всього лише сон, який зникне, щойно вона прокинеться.

Я теж не зовсім упевнений, що це реально.

Це здається надто нормальним, надто хорошим, щоб бути чимось, що існує в реальності.

Ноги Ліри обвиваються навколо моєї талії, підштовхуючи мене ближче, відчайдушно бажаючи володіти мною, в той час як вона повинна боротися за те, щоб опинитися далеко-далеко від мене. Якби вона знала, як я хочу її, через що я хочу піддати її тіло, вона б не так потребувала мене.

І все ж, вона тут.

- Так, ти мій учитель, - пхикає вона, її маленькі ручки міцно стискають мою куртку.

Я киваю, взявши нижню губу між зубами, дозволяючи лезу рухатися вище, поки воно не торкнеться її горла. Вістря танцює по її ніжній шкірі, але тиску недостатньо, щоб розсікти її.

Поки що ні.

- Тоді якого біса Коннер Годфрі чіпає те, що належить мені?

Димка похоті, що затуманила її очі, розвіюється.

- Щ-що? - заїкається вона, витративши секунду на те, щоб зрозуміти, про що я говорю. - Почекай, ти спостерігав за мною в класі?

Затягую ліву руку їй за шию, вплітаючи пальці в її дикі кучері. Моя хватка болісно туга, змушуючи її горло вирватися з протяжного пхикання. Я використовую свою хватку як важіль, відкидаючи її голову назад, змушуючи її горло наблизитися до кінчика ножа.

- Тетч, - шипить вона, коли ніж вгризається в її шкіру.

- Йшов на наступний урок, - перебиваю я її, спостерігаючи, як із маленького розрізу на її шиї витікає перша крапля крові. Довга червона цівка стікає по горлу. - Коли я пройду повз відчинені двері класу і побачу Коннера Годфрі, який пускає слину на твою руку.

Мої стегна смикаються вперед, мій член скрегоче об її серцевину. Крізь увесь наш одяг я все ще відчуваю, як вона наскрізь промокла, з її стегон тече волога, її тіло капає від моїх дотиків.

- Скажи мені, чому ти вирішила, що інші чоловіки можуть торкатися до тебе? - Я нахиляюся так, що мій рот опиняється прямо над її носом. - Чому ти вирішила, що хтось, крім мене, може торкатися до тебе?

Використовуючи тупий край ножа, я збираю кров на її горлі по металу, веду його далі по шиї, доки він не сягає її підборіддя, обережно, щоб не порізати її далі, розмазуючи по дорозі доріжку червоного кольору.

- Він дивився на мою каблучку. Це все. - Її голос тремтить, але її стегна штовхаються до мене, боязко торкаючись моєї промежини, шукаючи тертя, щоб допомогти її бажанню.

- Ти думаєш, мене хвилює, на що він дивився? - Я кусаюся.

Лють від спостереження за тим, як Коннер Годфрі тре свої брудні руки об її власні, підживлює кожну мою дію. Я не помічаю нічого, крім доказу своєї правоти. Коли мова заходить про Ліру Еббот, мій контроль розривається на дві частини, перетворюючись на осколок без надії на відновлення.

Я ненавиджу її.

Наскільки диким вона мене робить. Кожен її крок вибиває мене з колії. Вона зіпсувала мене так, як мій батько ніколи б не зіпсував.

Я людина порядку, рутини і суворої чистоти.

А вона - мій брудний маленький вихованець.

І все ж єдина брудна річ, якою я хочу бути, - це вона.

- Усе не так. Він усього лише друг. - Вона ковтає, коли я притискаю верхню половину леза до її губ. Темно-червона рідина вкриває її рот із вишневим смаком, роблячи його таким же солодким, яким, я знаю, він є на смак.

- Ти маєш рацію, крихітко, - холодно кажу я, обводячи форму її губ просоченим кров'ю кинджалом і забарвлюючи її в червоний колір, покриваючи її своїм улюбленим кольором. - Він не я. Він ніколи не буде мною.

Вона відкривається без моєї команди, дозволяючи ножу опуститися в її рот. Мій член напружується в штанях, спраглий більше за неї, коли я бачу рожевий язичок, що звивається навколо сталі.

Я дозволяю їй грати.

Дозволяю їй вертіти язиком по металу і ніжно посмоктувати свій власний безлад, поки вона не очистить його. Аромат вишні й терпкої крові заповнює мій ніс, і це робить мене жадібним.

Я виймаю його з її рота якраз вчасно, щоб вона знову заговорила.

- Але, - задихається вона, проводячи язиком по губах, щоб спіймати краплини, - що, як він може навчити мене того, чого не можеш ти?

То ось як вона планує отримати від мене те, що хоче? Підштовхнувши мене далеко за межі моєї точки зламу, на територію, де ніхто не повинен бути?

- О? Скажи мені, що він знає такого, чого не знаю я?

Одна з її рук опускається до моєї нижньої частини живота, вдавлюючись у тверді м'язи під сорочкою. Відчуття того, як її нігті намагаються впитися в мою шкіру, викликає сильне тремтіння по хребту.

- Що як він зможе навчити мене того, що таке чоловічий дотик, - бурмоче вона. - Як змусити себе почуватися добре вночі, коли я сама в ліжку і моя рука ковзає між стегон.

Важкий зітхання виривається з мого носа, і моя щелепа стає сталевою. Я піднімаю голову до стелі, м'язи шиї напружуються. Мені потрібно взяти себе в руки, хоча б унцію, щоб не зірватися.

Але все, що я бачу за своїми повіками, - це Ліра, що розкинулася по столу Годфрі, поки він пожирає її так, як можу тільки я, його рот впивається в неї, руки лапають усе, що можуть знайти.

Бачив, як він дивився на неї.

Чоловік, що заблукав у пустелі, а вона - стрімка річка, яка тільки й чекає, щоб він занурився в неї. Вона може не вірити в це, але він хоче її.

Я вишу на тонкій ниточці, яка ось-ось обірветься і відправить мене рватися через кампус, поки я не опинюся в грудній клітці Коннера Годфрі, вириваючи в нього ребра одне за одним.

- Ти не можеш навчити мене цього, - каже вона мені, в її тоні чується натяк на глузливу невинність.

Коли я дозволяю її словам вбратися в мій розум, по-справжньому просочитися всередину, у мені щось клацає.

Що, якщо він зможе навчити мене того, що таке чоловічий дотик?

Зловісний смішок лунає в моїх грудях, вібруючи в її маленьких ручках, все ще притиснутих до мого живота. Я приклацую язиком, коли на моїх губах з'являється лукава усмішка.

- Боже, Боже, Ліро, - докоряю я. - Я завжди припускав, але тепер знаю напевно. Яке чудове відкриття.

Я нахиляю голову назад так, що дивлюся в її розгублені очі.

- Мій дорогий фантом - незаймана. - З легкістю я перевернув ніж у руці так, що лезо вперлося в долоню. - Марні спроби змусити мене ревнувати були не потрібні. Ти могла б просто благати.

- Що...

- Ти могла б стати на коліна і ввічливо попросити пустити мені кров на член. Випнути нижню губу і дутися, поки я не прорвуся крізь ці щільні стіни. Але ти цього не зробила.

Я засовую чорне руків'я їй до рота, проштовхуючи його в горло, і стискаю ніж, відчуваючи, як вістря встромляється в мою долоню набагато глибше, ніж зазубрина на її горлі.

Її очі розширюються, і гортанний стогін вібрує в її горлі, коли моя кров витікає з рани. Вона ллється через рот, теплим потоком стікаючи по горлу. Я хрюкаю, коли вона стікає між її пружних грудей, і, як я і думав, це жахливе видовище.

Вся ця яскраво-червона рідина забарвлює її молочну шкіру. Моя кров повзе по її тілу, поки не покриває кожен квадратний дюйм її тіла, і я хочу, щоб вона потонула в ній, захлинулася в мені.

- Ти моя, - гарчу я їй у вухо, дозволяючи її гарячому роту захлинутися в моєму клинку. - Моя учениця. Мій грьобаний вихованець. Я буду гнути, ламати і грати з тобою, як вважатиму за потрібне. Поки ти не станеш ніким, якщо я захочу. Ти хотіла цього, благала мене про це, тому ти будеш підкорятися моїм правилам. Ти зрозуміла?

Відчуваю, як вона агресивно киває, ледь дозволивши мені закінчити говорити, перш ніж вона погоджується.

- Скажи це.

Я прибираю ніж від її горла, щоб вона могла говорити, і перетягую його в інший отвір. Металевий запах проноситься між нами, обганяючи мої почуття, коли моя кров заливає руку.

Біль вторинний. Я давно навчився відгороджуватися від подібних речей, убивати їх ще до того, як вони встигнуть заподіяти біль.

- Я твоя, - бурмоче вона, притуляючись спиною до скла для підтримки, тоді як її стегна вигинаються назустріч мені. - Тільки твоя. Завжди твоя, Тетчер.

Еротика - це не те слово, яким можна описати те, який вигляд вона має зараз.

Ноги широко розставлені, оголюючи її білу білизну, на якій спереду темна пляма від того, наскільки вона промокла. Светр розірваний, і моя кров красується на її тілі.

Волога мрія смерті. Нудотне бажання, яке я відмовлявся помічати. Моя кривава, зі смаком вишні маленька вбивця. Вона поставила б на коліна самого Женця душ. Ангели підняли б пекло і засудили б небеса за підглядання.

Чоловіки зарізали б себе за неї, якби в них був шанс побачити її такою. Я ніколи не здригнувся. Жодного разу за все моє жахливе життя.

Я стояв роками, не звертаючи уваги на красу як жінок, так і чоловіків.

Але в цей день, у цей момент.

Мої ноги тремтять, а коліна до біса слабкі.

Рукоятка опускається вниз по її животу, слідуючи лініям її тіла, поки я не впираюся їй у стегна. Її тремтячі руки задирають спідницю далі по талії, оголюючи переді мною її нижню половину.

- Ти хочеш, щоб хтось змусив тебе кінчити, крихітко? Це те, чого ти хотіла? Тому ти кинула мені виклик? Тобі потрібно, щоб хтось показав тобі, як змусити цю жалюгідну маленьку пизду кінчити?

Використовуючи лезо, я зсуваю її трусики вбік, залишаючи на них червону пляму. Моя пульсуюча рука все ще наливається кров'ю, коли я притискаю кінець рукоятки між її блискучими складочками.

Біль у моєму паху майже нестерпний. Мій член надто сильно насолоджується виглядом її мокрої і закривавленої. Ця недоторкана, блискуча кицька вабить мене, молячись мені, немов я її бог, не бажаючи нікого, окрім мене, щоб я був тим, на кому вона стікає кров'ю.

- Я можу зробити краще, Ліра, можу змусити її кричати. Я можу змусити її плакати.

Я обводжу її чутливий пучок нервів, натискаючи на нього досить сильно, щоб вона відчула біль разом із задоволенням. Моє тіло складається поверх її тіла, моя вільна рука приземляється поруч з її головою, утримуючи мене прямо над нею, тож я можу дивитися між нами і спостерігати, як ніж, що впивається в мою плоть, ковзає по її соках.

Голова Ліри відкидається назад, її пизда пульсує на слизькій чорній рукоятці. Але я хочу більше солодких, жалюгідних стогонів, що наповнюють цю гниючу будівлю, щоб розбудити мертвих її криками про більше.

- Тетчер. - Вона насупилася, перш ніж продовжити. - Ти... ти стікаєш кров'ю. Так багато.

Я втикаюся носом у вершину її горла і плече, поки вона ривками рухає стегнами, зустрічаючи тиск леза. Вона притискається до нього, поки моя рука вільно кровоточить у її серцевині.

Моя кров полегшує багаторазове ковзання по її складках.

Коли я проводжу кінчиком носа по колоні її горла, запах вишні засліплює мене і я не можу втриматися від того, щоб не провести язиком по надрізу, який зробив раніше. Її смак, солодкий і металевий, вириває з глибини мене гортанний стогін.

- Для тебе. Я стікаю кров'ю заради тебе. - Мої зуби дражнять її шию, покусуючи чутливі місця. - Стікаю кров'ю заради цієї жалюгідної кицьки, яка плаче за мною. Ти чуєш її, крихітко?

Усе, що вона може зробити, це хиткий кивок, її розум настільки засліплений насолодою, що я не думаю, що вона навіть зрозуміла моє запитання - навряд чи вона чула мої слова, поки вона губилася в мені.

Я ніколи раніше не був таким близьким із кимось. Ніколи не відчував цього рідкого жару між стегон жінки, який витікає з неї хвилями, ніколи не був причиною чийогось екстазу, а тільки причиною їхніх страждань.

Усе в цьому має бути неправильним. Неправильна форма того, як слід поводитися з жінкою, коли вона жадає розрядки. І все ж, якимось чином я знаю, що це неправильно.

Можливо, тому що я знаю людське тіло, знаю, який воно має вигляд, скорчене від болю, скручене в агонії, як воно реагує на найменші дотики, де потрібно порізати, щоб заподіяти як незначну, так і серйозну шкоду.

Ба більше, я знаю Ліру Еббот.

Як би я цього не хотів, як би не хотів викреслити її з пам'яті, я знаю її.

І саме так вона хоче, щоб її чіпали. Цій маленькій убивці не потрібні ніжні поцілунки та солодкі ноти, прошептані їй на вухо.

Ні, вона хоче, щоб її жадали.

Щоб хтось страждав за нею в глибині свого єства, божеволів від бажання дихати тим самим повітрям, що й вона, щоб кожна молекула його істоти була поглинута тільки нею.

Їй не потрібна любов.

Їй потрібно, щоб її одержимість підживлювалася, це божевільна залежність, від якої немає ліків. Відданість, за яку боги готові вбити. Немає такої м'якої й барвистої поезії, яка могла б пояснити, що саме їй потрібно.

Для цього потрібні темні, обсидіанові слова, написані кров'ю на вівтарях, над якими моляться до синців на колінах.

І просто зараз я жадаю підживити цю одержимість усередині неї, показати їй, наскільки непомірною є зацикленість на комусь на кшталт мене.

Її скиглення звучить у моєму вусі, як розпусна пісня, на яку здатна тільки вона. Важкі стогони зриваються з її губ, а її пальці впиваються в мою куртку, притягуючи мене ближче до себе.

Вона так близька до того, щоб перекинутися в басейн екстазу, за яким ми всі женемося, відчуваю це по тому, як вона тремтить. Я збільшую темп, потираючи рукояткою з більш безпосереднім тиском на її клітор, стежачи за тим, щоб моя рука охоплювала все лезо.

- Тобі краще запитати в мене дозволу скінчити, Скарлетт. - Я впиваюся зубами в її ключицю, попереджаючи.

- Блядь, - кричить вона, не стримуючись, підкидаючи стегна вгору. - Будь ласка, Тетчер. Будь ласка, дозволь мені скінчити. Мені потрібно кінчити.

Сила заливає мої вени, пекуче гаряча, з крижаним опіком на додачу, лід впорскується прямо в мою систему. Це схоже на кайф, якого я ніколи не відчував. Така влада домінує, знаючи, що тільки я здатен дати їй блаженне звільнення, що якщо я зупинюся, все це зникне. Вона буде скиглити і благати, поки її оргазм вислизає.

Я - господар, а вона - красива маріонетка на моїх ниточках.

- Ти бідолаха, бідолаха, - муркочу я. - Тобі потрібно кінчити? Ну, тоді давай, крихітко... Іди за мною.

Минає всього десять секунд, перш ніж її стегна вигинаються востаннє, і її горло відкривається для крику, крику задоволення, що змушує решту ворон злетіти на дах. Її тіло притискається до мене, змикаючись, коли хвилі блаженства накочуються на неї знову і знову.

Я відчуваю кожне тремтіння і поштовхи, ті, що змушують її тіло смикатися, а серце битися нерівно. Моя рука опускає ніж на підлогу, і він із дзенькотом вдаряється об підлогу.

Піднімаю голову з її шиї, глибоко вдихаючи її запах і дивлюся в її затуманені очі, а моя забруднена кров'ю рука торкається її ніжної щоки.

- Кров і задоволення мають на тобі божественний вигляд, дорогий фантом, - шепочу я, простягаючи два пальці до її вже почервонілого рота, просовуючи їх всередину і притискаючись до її теплих губ.

Її язик автоматично кружляє навколо мене, смокчучи й прицмокуючи від зловісної комбінації, що вкриває мою шкіру, - її липкі, солодкі соки й мерзенна багряна рідина, що тече в моїх венах.

Глибокий поріз на моїй долоні все ще тече, але вже достатньо затягнувся, щоб я міг бачити рану зі щільної тканини. Доведеться накласти кілька швів, але це мене хвилює найменше.

- Не дозволяй мені знову побачити тебе з ним, добре? - Я кажу, дозволяючи їй спробувати себе ще на мить, перш ніж відсторонитися.

З її горла виривається суміш кашлю і пхикання, її брови насуплені, і за виразом її очей я можу сказати, що вона збирається сперечатися зі мною.

Я піднімаю вказівний палець перед її обличчям, похитуючи ним вперед-назад. Її рот захлопується, перш ніж вона встигає щось сказати.

З легкістю я проводжу пальцем по її оголених грудях, простежуючи літери свого імені в крові, що запеклася на блідій шкірі. Знову і знову я пишу своє ім'я на її тілі, просто над грудьми.

- Ти не можеш...

- Можу і буду, - попереджаю я, нахиляючись небезпечно близько до її брудного обличчя з голосом, холодним, як зимова ніч. - Якщо Коннер Годфрі ще раз наблизиться до тебе, я згодую йому його власні кляті руки.

Розділ 14

Між ключами

ТЕТЧЕР

Мої руки почервоніли.

Пульсуючі, обрізані й палючі.

Усе моє тіло рожевого кольору і болить, коли я проводжу мочалкою по шкірі. Але це лише тупий біль, який я можу відкласти на задвірки свідомості, продовжуючи терти.

Чистий.

Я просто хочу бути чистим.

Але неважливо, скільки мила я на себе наношу і як довго я тут стою, я все одно почуваюся брудним. Цей мікроскопічний слід Ліри не сходить з моєї шкіри.

Мені потрібно було прибрати всі свідчення того, що я зробив. Що ми зробили. Якби я тільки міг досить сильно відтерти, використати достатньо хімікатів, я міг би стерти її смак на моєму язиці, видалити мою кров із місця злочину, відполірувати себе так, наче між нами нічого не було.

Я завжди був винятково гарний у цьому, прибираючи безлад із такою самовідданістю, що ніхто не зміг би виявити жодної форми нечесної гри. Тепер же я ледь можу позбутися запаху вишні, і мені починає здаватися, що я втратив дар мови.

Мочалка випадає з моїх рук, і я притискаю долоні до прохолодного сірого каменю душової кабіни. Шви на моїй шкірі труться об матеріал, і вода ллється між лопаток, коли я заплющую очі.

За заплющеними повіками я не маю бачити нічого, крім непроглядної порожнечі, позбавленої образу і свідомості, але мій розум невпинно проєктує її обличчя і тільки її обличчя.

Нудота прокотилася моїм шлунком, відраза до самого себе за те, що я зробив. За те, що доторкнувся до неї. За те, що дозволив собі втратити самоконтроль.

Як я міг бути таким м'яким? Таким слабким для когось?

Я просив її не ламатися перед усіма цими негідними очима, і ось я вже розривався на частини в цьому мавзолеї. Стриманість, яку я створював, вибухнула за лічені секунди при звуці її порожнього голосу.

Мене нудить від самого себе.

Я не такий, не такий слабкий і ніжний, яким вона мене зробила. У мені не було ні слабкості, ні емоцій - це проповідували від самого народження і до винесення вироку. Холоднокровний убивця - ось ким я мав стати, а будь-який натяк на почуття - це вірус, який треба знищити.

Ліра - це чума.

Згубна недуга.

Я знав, що перебування поруч із нею призведе до того, що її інфекція пошириться по всьому моєму тілу, перш ніж я встигну усвідомити, що вона на мене впливає. Вона - маяк емоцій і почуттів, вона завжди витягує їх із людей, залучаючи в них усе, що не потрібно такій людині, як я.

Убити її було б простіше, ніж жити з цим.

З цими її видіннями. Стиснення в моєму паху, коли її ім'я пропливає в моїй свідомості. Фізичний укол болю в грудях, коли я згадую, як вона стогнала моє ім'я.

Я хочу почути їх знову. Відчути смак вишні на її язиці. Відчути свою шкіру на її шкірі, бо вперше моє тіло не бунтує проти цього.

Відтоді, як я себе пам'ятаю, мій розум був зброєю. Завжди гострою, готовою розірвати світ на дві частини. Він був відшліфований і перетворений на щось смертоносне, що можна було використовувати практично проти всіх.

Але між її стегон було тихо. В її обіймах було абсолютно порожньо від метушні та думок. Єдине інше місце розради, де я почуваюся так само - це гра на піаніно.

Клавіші допомагають мені загубитися.

Вона змушує мене хотіти.

Хотіти того, на що я не маю права, того, з чим я не можу впоратися.

А таким людям, як я, небезпечно хотіти. Жадати. Споживати.

- Потребувати людей - значить зазнати невдачі, Александре. Бажати - це для слабких. А ти слабкий, мій хлопчику?

Мої руки рвуть моє волосся, проштовхуючи його крізь білі пасма і витягаючи. Вода капає на мене безперервними краплями, коли я нахиляюся і відкриваю легені.

- Блядь! - Я реву, як ніколи голосно мій голос звучить у моїх вухах.

Кричу, поки пара пливе навколо мене, кричу доти, доки не відчую, що мої груди хриплять від дискомфорту, а кам'яні стіни здригаються.

Мій розум хоче вбити все, що стосується Ліри, знищити всі думки, які крутяться довкола неї й розривають її на частини, поки не залишиться нічого.

Але моє тіло хоче зберегти її.

Моя плоть слабка, непереборні гормони намагаються взяти гору над усією багаторічною дисципліною, яку я опанував. Однієї чудернацької дівчини, яка любить жучків, достатньо, щоб зруйнувати все, що я побудував.

Ліра. Ліра. Ліра. Ліра.

Я видряпую її ім'я на стінах свого розуму, відчайдушно намагаючись відмити його після кожного рядка. І знову кричу, це почуття занадто сильне для мене. Є причина, через яку я тримався осторонь. Чому я ігнорував її насамперед, уникав перебувати з нею в одному просторі.

Я знаю, хто вона для мене.

Ліра. Ліра. Ліра. Ліра.

Відчуваю, як мій голос починає піддаватися. Я дав їй занадто багато часу, щоб гноїтися всередині мене. І я дозволяв цьому тривати, дозволяв цьому захлеснути все.

Що б подумав твій батько, якби побачив це, Тетчер? Як ти думаєш, твій батько зробив би щось настільки драматичне? Його б це взагалі хвилювало?

Він легко спав із жінками.

Водив їх на побачення, проводжав до дверей і цілував на ніч, не замислюючись, міг прийти додому і прирізати її подругу, якщо хотів.

Він навіть обдурив матір Ліри.

І ось я тут, втрачаю розум у душі після одного дурного моменту, який не повинен був статися.

Він кращий за тебе.

Я дозволяю своєму розуму емоційним насильством повернути контроль над собою, лаю себе, поки не відчуваю, як стриманість повертається до мого тіла, і я вириваю її. Коли мій голос здається, я затримуюся ще на мить, перш ніж змусити перемикач у моїй свідомості клацнути на місце.

- Один, - кричу я, глибоко вдихаючи через ніс, і голова стає легкою, перш ніж я видихаю. Мої пальці вчепилися у волосся трохи сильніше, ніж потрібно, перш ніж відпустити його.

- Два.

Ще один вдих, коли я нахиляю голову, чуючи тріск кісток.

- Три.

Останній. Коли мої очі знову розплющуються, я відчуваю, як знайоме оніміння охоплює мої плечі. Байдужість оселяється глибоко в моїх кістках, дозволяючи мені простягнути руку вперед і натиснути на кнопку, щоб злива перестала литися зі стелі.

Теплий килимок зустрічає мої ноги, коли я виходжу, і я тягнуся за рушником, щоб обгорнути його навколо талії та змушую себе повернутися до автопілота, до суворого розпорядку дня, де блукаючим думкам не місце.

Я не поспішаю, очищаючи обличчя, поплескуючи по сухій шкірі, перш ніж рівномірно нанести тонік на вилиці. На той час, як я переходжу до зволожувального крему, все знову здається нормальним.

Настільки нормальним, наскільки може бути нормальним моє життя.

Зустрівшись поглядом із дзеркалом, я дивлюся на відображення монстра, якого створив мій батько. Якого я перетворив на щось набагато більше, ніж навіть у його найсміливіших мріях, але все ще його маленького Франкенштейна.

- У тебе немає емоцій. Ти байдужий і справедливий. Якщо ти відчуваєш, ти вбиваєш це. Ти будеш досконалим, Александре. Ти повинен.

Мені хочеться, щоб диктор у моїй свідомості завантажив незнайомий голос, не схожий на голос мого батька. Або, можливо, це пригнічений спогад, що спливає, щоб нагадати мені про мою роль у житті.

У будь-якому разі, я засуну свій зрив на задвірки свідомості, зроблю вигляд, що його ніколи не було. Тому що, якщо вже на те пішло, його й не було. Наступного разу, коли мені доведеться мати справу з Лірою, я скажу їй, що з цією угодою покінчено.

Мені байдуже, якщо вона благатиме і пропонуватиме мені своє серце на блюдечку з блакитною облямівкою.

З мене досить. З навчанням, з її одержимістю мною, з усім цим.

Вона повернеться до того, що не має значення в моєму житті, і я продовжу прати її потроху, доки не виявиться, що вона взагалі не виходила з шафи.

Я натягую через голову темно-зелений кашеміровий светр, коли чую легкий стукіт у двері. Моя брова піднімається в німому питанні. Ніхто з хлопців не став би стукати, а персонал знає, що не варто турбувати мене в моїй кімнаті, незалежно від питання.

Залишається ще одна людина, яка може чекати по той бік моїх дверей.

- Увійдіть, - кличу я, спостерігаючи, як повертається ручка і в двері входять ноги моєї бабусі на підборах.

Простора спідниця блідого кольору і біла сорочка на ґудзиках були невід'ємною частиною її гардероба, скільки я себе пам'ятаю. Вона - жінка, у якої є все, але вона наполягає на тому, щоб усе робити самій. Колись це зводило з розуму мого дідуся.

- Мей, - кажу я, підходячи до своєї шухляди і відкриваючи верхню частину, щоб дістати пару засмаглих шкарпеток, - чим зобов'язаний?

Я відчуваю до своєї бабусі глибоке почуття поваги, яке не має нічого спільного з родинним коханням або кровною відданістю, але є вдячністю за те, звідки вона родом і що їй довелося пережити у своєму житті. Хоча вона була заможна більшу частину свого дорослого життя, це було не без зусиль, і я спостерігав, як вона роками справлялася з цим з такою витонченістю, за яку інші вбили б.

Мало хто може сказати, що втратив своїх дітей у в'язниці через психопатію, і саме з цієї причини їй довелося виховувати єдиного онука як свого власного, а незабаром після цього вона втратила чоловіка.

Проте, вона стоїть тут із прямим хребтом і, найчастіше, з посмішкою на своєму старіючому обличчі.

Думаю, що вона, можливо, єдина людина, яка ніколи не мала до мене схильності. Ті, хто раніше бачив у мені лише відсторонену дитину, швидко змінили свою думку після арешту мого батька.

Я став наступним серійним вбивцею Пондероз Спрінгс. Руйнівною бомбою уповільненої дії.

Хоча він і заперечував це, мій дід теж бачив мене по-іншому. На свій захист скажу, що він мав це зробити, щоб уберегти мене від тих самих помилок, що й мій батько. Якщо він збирався допомогти мені, йому потрібно було побачити мене таким, яким я є.

Коктейль зі схильності до вбивства в юному віці та дитячої травми.

Але не вона - вона завжди бачила в мені тільки Тетчер. Її онук, якому частіше за інших дітей потрібно було побути на самоті, грав на піаніно і мав гостре око.

Мей ставилася до мене так, як ставилася б до будь-якого іншого онука. Я часто забував сказати їй, як я це ціную, але намагався щосили в тих дрібницях, які знав.

- Коли ти був маленьким, ти називав мене Баба. Ти знав про це? - запитує вона, проходячи далі в мою кімнату з кількома листами в руках.

Насуплюю брови, насміхаючись з того, що в мене є прізвисько для моєї бабусі, я ніколи не була ласкавою чи люблячою дитиною.

- Не можу сказати, що знаю, - відповідаю я, проходячи до ліжка, щоб натягнути шкарпетки на ноги. - Ти впевнена, що в тебе немає іншого онука, про якого ти думаєш?

- Твоя мама називала мене Бабусею після твого народження. По-російськи це означає бабуся. - Я думаю, це допомагало їй менше сумувати за домом. - Вона перегортає стопку листів: - Очевидно, у твоєму віці ти не міг вимовляти це ім'я, тому зупинився на Баба. - Це цілком можливо, але мій розум не дозволяє мені зазирнути так далеко назад у своїх спогадах. Усе, що було до її смерті, було вкрите густим туманом, через який важко було пригадати що-небудь, крім того, що мені розповіли.

- Ти прийшла до мене, щоб попросити, щоб я знову називав тебе Бабою? На жаль, Мей, я думаю, що ти, можливо, приїхала зі свого крила будинку, щоб розчаруватися, - кажу я легким тоном, достатнім, щоб вона зрозуміла, що я жартую, але що я також ніколи більше не називатиму її так.

Вона закочує на мене очі, але на її губах з'являється легка усмішка, і вона кидає пошту поруч зі мною, і я дивлюся на невелику стопку листів. Коли я піднімаю голову, вона стоїть переді мною.

- Я прийшла занести твою пошту. - Вона хмикає, дивлячись на неї. - Він написав.

Уже знаю, хто він. Я очікував цього, і мені не потрібно чути, як вона це каже, щоб зрозуміти, що це від мого батька.

Я зітхаю. - Він завжди так робить.

Кожен лист, який я отримую, я побіжно перечитую, скануючи акуратний почерк, який докладно описує його повсякденне життя в одиночній камері. Питання без відповідей, які він постійно ставить, постійно цікавиться, що я роблю і де перебуваю.

Закінчивши, я комкаю його і викидаю в сміттєвий кошик. Усі до єдиного.

Я знаю, що єдина причина, з якої він це робить, - це надія. Що одного разу я відповім і приповзу за його похвалою. Він хоче, щоб я спілкувався з ним, щоб він побачив, чого домігся його спадок. Щоб я підстьобнув його і без того величезне его, показавши йому, що я продовжую вбивати в ім'я нього.

Єдина причина, з якої я продовжую читати, це те, що я отримую від них задоволення, знаючи, що контролюю ситуацію, його зв'язок із зовнішнім світом. Він відчайдушно потребує мене, щоб підживлювати свою потребу вбивати, а я ніколи не даю йому цього.

Тепер я головний. У мене є влада, і я помру, перш ніж віддам її.

- Ти не він. Ти знаєш це, чи не так? - Від відчуття її пальців, що прибирають моє мокре волосся з обличчя, мене пересмикує.

Це не зловмисний дотик, просто бабуся проявляє ласку до свого онука, і через повагу, яку я відчуваю до неї, я дозволяю їй робити це без скарг.

Навіть якщо мені це неприємно.

З легкістю вона кладе два пальці під моє підборіддя, піднімаючи моє обличчя так, щоб я дивився на неї.

- Чи не так?

Я вірю в зоровий контакт. Це невербальний соціальний сигнал, який демонструє впевненість, високу самооцінку і напористість. За правильного підходу він може залякати людей і змусити їх підкоритися. Це тонке мистецтво показати людям, що ви впевнені в собі і не боїтеся того, що вони можуть побачити, дивлячись вам в очі.

Я не вірю в зоровий контакт із Мей.

У них постійний сум, постійне простирадло сліз на очах від страждань, з якими вона живе, не хочу посилювати це, дозволяючи їй побачити, на що я перетворився.

На що я дозволив своєму батькові перетворити мене.

Це тільки розіб'є те, що залишилося від її серця. Дивитися на мене і бачити сина, якого вона втратила. Знати, що, незважаючи на її любов, домашні кекси і літні поїздки, вона нічого не могла зробити, щоб змінити мене.

Генрі завдав занадто багато шкоди. Я занадто багато бачив і давно змирився зі своєю долею.

Я майже відчував себе винним за те, що став таким, хоча б через Мей.

Майже.

- Я в курсі, - кажу я, прочищаючи горло і відвертаючи руку від її дотику так, що її пальці зісковзують із мого підборіддя.

- Іноді мені здається, що це не так.

З її губ зривається здавлений зітхання, і вона відступає від мене, даючи мені простір, але не покидаючи кімнату. Вона затримується і йде до стандартного чорного піаніно, що стоїть у кутку моєї кімнати.

Натиснувши на одну клавішу, я розумію, як давно я не грав на ньому. Найчастіше я користуюся тим, що стоїть у підвалі. Я встаю і підходжу до інструмента, сідаю на лавку.

Вона стоїть на протилежному кінці й дивиться на мене через блискучу чорну поверхню. Її риси відбиваються на глянцевій кришці, поки я дивлюся на клавіші, мої пальці легко торкаються їхніх верхівок.

Я не поспішаючи закочую рукава до ліктів, дивлячись на неї.

- Є якісь побажання? - запитую я, легковажна усмішка грає на моїх губах.

Вона просто балдіє від моєї гри. Неважливо, наскільки вона засмучена чи розсерджена, вона любить слухати, як я граю. І коли я знаю, що не можу дати їй слова, які їй потрібні, або розраду, на яку вона заслуговує, я даю їй те, що можу.

- Зіграй мені що-небудь, що розповість мені про те, як ти жив, Александре.

Як я жив? Як я був?

Останнім часом? Або за останні кілька років, бо існує ціла низка виразів для того, що сталося зі мною останнім часом. Але є тільки одне всепоглинаюче слово, яке спадає мені на думку.

Коли я дивлюся на зашиту рану на долоні, горизонтально посередині шкіри, у пам'яті швидко спливає спогад про те, звідки вона взялася.

Муки. Мучить і завдає болісних страждань щоразу, коли я перебуваю в її просторі. Якимось чином я знаю саме той музичний твір, який проектує ці болісні страждання.

Влаштувавшись на лавці біля піаніно, я влаштовуюся зручніше, перш ніж почати грати. Я дозволяю собі випробувати ті самі тортури, що й у душі, тільки цього разу мені є куди їх застосувати. Початок другої частини Концерту для фортепіано з оркестром №23 Моцарта навіває тугу.

Мої пальці починають танцювати по клавішах - готичний вальс для вступного фортепіанного соло. Можливо, це найгрубіший вираз туги і печалі, коли-небудь втілений у звуці. Я відчуваю тонкий біль у мелодії, наче чорні й білі клавіші почали зітхати, їхнє відлуння схлипує, коли фортепіано співає урочистим голосом.

У своїй підсвідомості я чую слабкий шепіт її імені на вухо, що закликає мене вилити в пісні всі болісні емоції, які я відчував до неї. Цей шум - творче відображення того, як усе всередині мене збочене.

У міру того, як пісня розвивається, мої плечі несуть на собі тягар ізоляції, яку вона викликає, розгойдуючись взад-вперед у плавному русі, коли я уявляю, як оркестр приєднується до неї, щоб сплести красу болю й меланхолійного бажання.

Ліра, Ліра, Ліра, Ліра.

Її ім'я звучить синхронно з кожним рухом вниз. За заплющеними очима і насупленими бровами я бачу її. На торішньому балу напередодні Дня всіх святих, одягнену в малинову бальну сукню, яка лестить кожному її вигину. У моїй уяві вона кружляє, кружляє і кружляє під мою музику, в той час як її обіймає чоловік у чорному, який притискає до себе її тендітне тіло. Його чорний капюшон дозволяє мені бачити лише проблиски його огидної шкіри.

Він несе її, впевнено ведучи їхній танець, а вона слідує за ним, елегантно пливучи з кожною нотою. Вона вальсує зі смертю, божеством, настільки вдячним за те, що його хвора плоть може споглядати людину, не завдаючи їй шкоди.

Століття пошуків у світі людини, здатної протистояти фатальності його руки, і знайшов її тільки в ній. Дівчина, яку світ забув. Але не він, жнець душ і вбивця духів.

Вона ніколи не буде забута ним.

Я рухаюся швидше, подумки спостерігаючи за її швидкими кроками. Хоча три сімейства інструментів фізично не грають, я все ще чую, як вони підтримують одне одного, слідуючи за розмашистими жестами клавіш.

Створюючи ідеальний танець смерті.

Виття скрипки і ревіння труби, кожен з них, як духові, так і струнні, збираються разом, щоб оплакати один одного. Щоб відчути біль і показати, як він звучить для кожного з них.

Ліра, Ліра, Ліра, Ліра, Ліра.

Я чую її востаннє, коли закінчую частину, завершуючи твір і танець одночасно. Мої очі знову розплющуються, нагадуючи мені, що я справді знаходжуся у своїй спальні, а моя бабуся все ще стоїть навпроти мене в благоговінні.

Настає комфортна тиша, поки Мей знову не заговорить.

- Щоразу, коли я чую, як ти граєш, я думаю про те, скільки радості це принесло б твоїй мамі.

Я прибираю пальці з інструмента, стискаю щелепу, хитаючи головою. З легкістю я встаю, рухаюся до ліжка, щоб переглянути пошту і піти від цієї розмови.

- Знаю, що ти не дуже її пам'ятаєш, але твоя мати дуже тебе любила. Ти був єдиною причиною, через яку вона не поїхала і не повернулася в Росію, - продовжує вона, поки я йду до ліжка, шукаючи пошту, щоб відволіктися від цієї теми розмови.

- За це я прошу вибачення, - різко кажу я через плече. - Можливо, вона була б жива, якби поїхала.

Я спираюся на край ліжка, забираючи пошту якраз вчасно, щоб вона звинувачувально тицьнула пальцем у мій бік, і раптово я знову відчув себе дитиною. Мене рідко вичитували, але іноді вона діставала цей палець і, як чарівною паличкою, тримала мене на місці.

- Не роби цього, - лаяла вона мене. - Останнє, що б вона зробила, це звинуватила б тебе у своїй смерті. Її рішення залишитися було прийнято з любов'ю до тебе в серці. Не роби з цього нічого іншого, Александре.

Перебираю листи, відкидаючи батьківський у кінець стопки. Лист із медичної школи, запит про довіру, заява на кредитну картку - ах, ось він. Мої пальці тягнуться до манільського конверта, адресованого моєму дідові, від приватної детективної служби у Вашингтоні.

Коли я викидаю решту мотлоху, щось привертає мою увагу. Він вислизає з купи - квадратний конверт суцільного чорного кольору. Я піднімаю його і повертаю, щоб побачити своє ім'я, написане білими літерами.

Ні адреси, ні відправника, тільки моє ім'я.

Я насупив брови, потягнувши за край конверта. - Ми можемо поговорити про це іншим разом? Мені потрібно дещо зробити.

Коли я дістаю білий аркуш паперу з конверта, на ньому жахливим почерком написана проста записка.

У Пондероз Спрінгс є місце тільки для такої кількості зла. Якщо ти не підеш зараз, тобі не вибратися живим. Іди, поки я не забрав усе, що в тебе залишилося.

X

Що це, чорт забирай, таке? Милі ошуканки? Невже ми вже вдалися до анонімних погроз? Алістеру це сподобається, так само як Руку сподобається підпалювати його.

Я насміхаюся, якраз перед тим, як чую клацання підборів паркетом, піднімаю очі й бачу, що Мей відпочиває біля дверей, збираючись іти.

- Ти знаєш, що мені не подобається говорити про них. Не могла б ти перестати ранити свої почуття, згадуючи?

Суворість у моєму тоні - це більше, ніж я хотів; слова, однак, правдиві. Але я все ще шкодую, що сказав їх їй, коли знаю, що в неї немає жодних поганих намірів.

- Я не це мала на увазі.

- Так. Не вибачайся через мене. Ти досить мужня людина, щоб сказати їх. Принаймні, зізнайся в цьому.

Усмішка з'являється на моїх губах, знаючи, що мій дотепний язик виходить від жінки, яка стоїть переді мною.

- Ми...

- Знаєш, чому ти так любиш фортепіано? - Мей перериває мене, схрестивши руки перед грудьми. Мені не потрібно дивитися, щоб зрозуміти, що зараз вона дивиться на мене з докором: Не розмовляй зі мною, хлопчику.

- Тому що для цього потрібна структура і талант, а я ними володію найвищою мірою, - кажу я з легким глузуванням. - Це дослівно від мого вчителя музики, якщо ти забула.

Мей дарує мені втомлену усмішку. Вона знає, що я даю таку саму реакцію щоразу, коли вона намагається ввернути в розмову про будь-кого з моїх батьків.

Один - це пляма, яку я хотів би забути, а інший - незнайомець.

Ні той, ні інший більше не мають наді мною влади.

- Крім твоєї чарівної самовпевненості, - докоряє вона. - Талія вмикала в будинку класичну музику. Вона лунала в коридорах вдень і вночі. У молодості вона була балериною. Тобі було всього два роки, коли вона посадила тебе на лавку грати.

Усмішка, яку я колись носив, зникла, бо різке стиснення охопило моє нутро. Холод, якого я ніколи раніше не знав, оселився в моїх плечах, поки я намагався перебрати в голові все, що я думаю, щоб знайти в цьому правду, але нічого не знайшов.

- Хочеш ти визнати це чи не пам'ятаєш, це не має значення, - каже вона. - Ти маєш дякувати їй за свій талант і бажання грати. Щодня я спостерігаю, як ти дедалі більше й більше стаєш схожим на неї. Мені б хотілося думати, що їй би сподобалася людина, якою ти став, Александре.

- Чомусь мені здається, що це брехня, Мей, - кажу я, знаючи, що жодна мати не зможе полюбити сина, який зробив те, що зробив я. Те, що я жадаю зробити.

- Я все ще люблю твого батька, - каже вона. - Ми любимо своїх дітей, незважаючи на все погане. Щодня я оплакую втрату мого маленького хлопчика. Мені боляче знати, що він зробив, але я все одно люблю його.

Клацання дверей, що зачиняються, луною лунає в моїх грудях, знову поглинута тишею, як завжди, залишаючи мене роздумувати над тим, чи не є гра на піаніно просто гонитвою мого розуму за матір'ю, яку я ніколи не знав і яку допоміг поховати.

Розділ 15

Усі ці злі ігри

ЛІРА

- Отже, крім його неприязні з Джеймсом, у нас більше немає нічого, що пов'язувало б Коннера Гало або вбивствами? - запитує мене Браяр.

Розчарування помітне в її зазвичай спокійному голосі. Я затискаю телефон між вухом і плечем, заглядаючи у відкритий кахельний простір, перевіряючи кожну з восьми кабінок, щоб переконатися, що я єдина людина, яка займає душову для старшокурсників.

Я киваю, хоча вона цього не бачить. - Я розповіла вам, хлопці, все, що він мені сказав. У мене не було часу запитати його про щось іще. Хтось, опустивши кінцівку у дворі, немов психований великодній кролик, грубо перервав мене. У будь-якому разі, це не міг бути Коннер - він був зі мною весь час, поки не з'явилася нога.

Коли я переконуюся, що тут ховаюся тільки я, я ставлю свою сумку на гладкий білий прилавок, намагаючись, щоб вона не зісковзнула в одну з численних раковин. З максимальним зусиллям я стягую свої жовті дощові чоботи, при цьому з них на підлогу падають шматочки бруду.

- Сейдж каже, що Рук думає, що це Істон і не хоче думати ні про кого іншого.

Я фиркаю і сміюся: - Рук звинувачує його в грьобаній зміні клімату. - Якби це було можливо, він би звинуватив Істона Сінклера в кожній поганій речі на планеті. Не те щоб я його звинувачувала; син Стівена ніколи не був хорошим хлопцем. Отруйний, маніпулюючий золотий хлопчик із жінконенависницькою жилкою завширшки в милю.

Він не тільки змусив Сейдж пройти через пекло, а й домагався Браяр на самому початку, і, бачить Бог, він боровся зі своїм его проти кожного з хлопців відтоді, як навчився говорити. Тож, як і його батько, вони мають бути впевненими, що всі знають, що в них найбільший член у кімнаті, абсолютно не розуміючи, що ми всі знаємо, що вони занадто швидко лопаються і не можуть знайти клітор за допомогою компаса.

- Давайте будемо чесними, - продовжую я. - Рук просто шукає привід, щоб спалити іншу сторону свого обличчя. У нього немає жодних реальних доказів, крім цього. Ви чули про інше тіло, яке знайшли вчора. Невже ми справді думаємо, що хлопець, якого мало не знудило під час препарування жаби на другому курсі середньої школи, міг когось убити?

Після довгих спроб виплутатися зі штанів, у моєму мозку нарешті загорілася лампочка. Я кладу телефон на стійку, натискаю кнопку гучного зв'язку, щоб можна було роздягнутися, не зображуючи акробата.

- Хоч би як я ненавиділа цього грьобаного виродка, не думаю, що в нього вистачить духу залишити жіночий торс на сходах мерії, навіть якщо він виконує доручення свого татка.

Дві частини тіла від двох різних людей, з різницею в тиждень. У мене зводить живіт, коли я розумію, що у того, хто це робить, є місія, яка, як я не можу повірити, пов'язана з нами.

- Гейлі Таунсон. - Я вимовляю її ім'я тихо, пошепки, як спогад: - Вона була випускницею цього року. Ось чий це був торс. Цей убивця не дбає про те, щоб бути непомітним або ховатися. Він хоче, щоб ми його знали.

Для цієї невідомої загрози було б набагато простіше обрати когось із меншою популярністю, жінку чи дівчину, яка привернула б менше уваги до їхніх дій, але вони цілеспрямовано обирають статусні цілі. Вони хочуть бути спійманими.

Вони хочуть, щоб ми знали, що є кінцевою метою цих убивств. Якщо трупів було недостатньо, то останнє послання, надряпане на животі Гейлі, було таким.

Я зупинюся, тільки якщо це зробиш ти.

Перестаньте розслідувати справи. Перестаньте вбивати людей, які отримують зарплату.

Це маятник, який хитається все нижче і нижче. Або дозвольте йому встромитися в вас, або здайтеся. У будь-якому разі, люди помиратимуть, чи то від руки вбивці-наслідувача, чи то продані в сексуальне рабство.

Ні те, ні інше мене не влаштовує, і я відчуваю постійну тяжкість вибору меншого зла.

Я стягую з себе сорочку, залишаючи тільки ліфчик і труси, коли Браяр застає мене зненацька своїм наступним запитанням.

- Ти не думаєш, що це Тетчер? Копіює техніку свого батька? Це було б найлогічніше...

- Ні, це не так, - перериваю я, насупивши брови, спостерігаючи за своїм обличчям у настінному дзеркалі переді мною. - Ти можеш думати про нього все, що хочеш, але останнє, що він зробить, це піддасть хлопців ризику. Ти повинна це знати. Незалежно від того, ким був його батько, він не став би так чинити з ними. Залишаючи навколо себе випадкові частини тіла, він би тільки привернув до себе непотрібну увагу. Так що ні, я не думаю, що це Тетч. І ти теж не повинна.

Він також занадто точний і талановитий, щоб розкидатися своїми роботами на публіці, але я не можу цього сказати. Я обіцяла йому, що нічого не скажу про те, що він мені розповів або показав, я дала йому слово, і його позакласні заняття - не мої секрети, щоб ділитися ними.

- Просто намагаюся вивчити всі наші можливості, Ліро, - заперечує Браяр. Люди, яких я люблю, по коліно в лайні. - Тетчер знає розпорядок дня свого батька, як він усе робив. Він - єдина людина.

- Так, як і всі інші в Штатах. Розслідування було в національних новинах, блогах і бог знає в чому ще, - відповідаю я, роздратування ясно чути в моєму голосі.

- Не хочу сперечатися про нього з тобою. - Вона зітхає, і я знаю, що вона проводить рукою по волоссю. - Я просто намагаюся захистити тебе, просто... сподіваюся, що б ти в ньому не побачила, зрештою, тобі не буде боляче.

Я теж, хочу сказати я.

Тільки не так, як вона думає.

Не боюся, що він уб'є мене. Я знаю, що він цього не зробить. Якби він хотів, він би вже зробив це.

Але в нього є вся сила у світі, щоб зламати мене. Взяти моє серце, що кровоточить, і розчавити його між своїми довгими пальцями. Навіть якщо зараз він не заслуговує на мою відданість, враховуючи, що він не розмовляв зі мною кілька днів. Після мавзолею не було нічого, крім квитанцій про прочитання та радіомовчання.

Мене все ще тягнуло до тих його частин, які я бачила того вечора. До тих його частин, які я збирала роками і які ніхто інший не бачив, я чіплялася за них і за надію, що вони теж щось побачили в мені.

- Розумію, але люди, яких ти любиш, довіряють Тетчеру. Він би так не вчинив. Він не його батько. - Я говорю, незважаючи на себе, бажаючи, щоб він повірив у ці слова так само сильно, як я. - Я прийму душ, перш ніж покинути кампус, і напишу тобі, коли буду вдома.

Настає тиша, наче вона хоче сказати щось іще, але не говорить.

- Просто будь у безпеці. - Вона зітхнула.

- Почекай, почекай! - кажу я перед тим, як вона кладе слухавку, - Ми завтра йдемо в нічний цирк?

Її сміх дзвенить у мене у вухах: - Можливо, але в мене скоро великий іспит, і мені потрібно готуватися.

- Це Геловін, Браяр. Це означає цукерки і костюми, ти не можеш відкласти цифри на одну ніч?

- Я подумаю про це, - хмикає вона з посмішкою в голосі, - Я кохаю тебе, Ліра, побачимося вранці.

Вона кидає слухавку перш, ніж я встигаю відповісти. Я хочу образитися на неї за те, що вона зображує Тетчера лиходієм. Це справді так, але я також не можу її звинувачувати. Не тоді, коли я знаю, звідки він виходить, не тоді, коли я розумію, що все, чого він хоче, - це зберегти тих, кого вона любить, у безпеці.

Тиша душових в окрузі Ротчайлд приймає мене. Рідко хто ними користується. Це місце було зарезервовано тільки для старшокурсників, що означало, що більшість тих, хто мав право жити тут, могли жити і за межами кампусу. З огляду на те, що всі тут сякалися в стодоларові купюри, рідко хто залишався в гуртожитку.

Це означало, що будинок із черепичним дахом завжди був відкритий. Завжди порожній. І ідеально підходить для тих випадків, коли я не хочу їхати додому зі школи, вкритої листям і брудом. Сьогоднішній день був ідеальним, якщо не брати до уваги моїх замерзлих пальців, покритих брудом.

Сьогодні я зібрав урожай. Увесь свій час я провела в лісі навколо кампусу в пошуках шовковистих гнізд, що в'ються між деревами і деякими рослинами.

Сезон павуків наступав із появою осіннього листя.

Хоча метеликів, метеликів і жуків я любила з раннього дитинства, моя цікавість до восьминогих істот, яких усі так бояться, з'явилася зовсім недавно.

Вони були одними з єдиних комах, з якими мені ще треба було зробити експозицію. Хоча я завжди захоплювалася їхніми креативними павутинами і лякаючою поведінкою, тільки після перегляду документального фільму про сезон павуків в Австралії моя цікавість переросла в повноцінну одержимість.

Мені спала на думку ідея створити плоский дисплей у прямокутній рамці зі штучним павутинням усередині, що створює ідеальне тло для безлічі видів павуків. Це мало б неймовірний вигляд, якби висіло над каміном.

Ідея прийшла мені в голову так швидко, що я ледь встигла записати її, перш ніж вивчила, які види павуків я поміщу всередину. Усіх місцевих павуків, яких можу зібрати, я вважаю за краще робити самостійно. Так я почуваюся більш інтимно, ніж замовляючи всі зразки. До того ж, мені вдається покопатися в лісі, що, на мій погляд, завжди є бонусом.

На щастя, мені вдалося зібрати кілька різних яєць, тож, сподіваюся, я зможу вивести їх належним чином, щоб простежити за їхнім життєвим циклом, перш ніж використовувати їх в одній з моїх таксидермічних експозицій. Я вже підготувала акваріум та інкубатор. Усе, що мені потрібно було зробити, це уважно стежити за вольєром протягом кількох тижнів.

Закінчивши змивати бруд із черевиків, я зробила крок у душ. Відсмикую тонку чорну фіранку, щоб усамітнитися і для думок, і для тіла. Безперервний струмінь гарячої води заспокоює холод у моїх кістках.

Уперше за тиждень мене охоплює хвилювання. Моя пристрасть до комах завжди була тим тихим вогником, що ховався всередині мене, світиться, коли мені потрібна радість чи тепло. Полум'я в усі мої тьмяні моменти.

Я пам'ятаю, як опікунка вперше запитала мене, чому саме комахи? Коли вона знайшла коробку з кониками, засунуту під моє ліжко. Чому я не обрала більш нормальне хобі, наприклад, ляльки Барбі чи книжки?

У мене не було відповіді, крім того, що вони класні і мені подобається, як їхні маленькі лапки відчуваються на моїй долоні. Але тепер, коли в мене з'явилася ця любов і це ремесло, моя відповідь стала трохи конкретнішою.

Усе просто: у кожного павука, метелика і жука є своя категорія. Усі вони відіграють певну роль у побудові загальної картини. Усі вони передбачувані по-своєму, працюють разом, щоб з легкістю забезпечити більші системи. Вони роблять так багато, але залишаються непоміченими і висміяними через свої особливості.

Від біологічного контролю для скорочення популяції шкідників, що загрожують урожаю, до лікарських засобів, для яких потрібне жало бджоли, щоб полегшити стан людей із хронічними захворюваннями. Вони повзають і ковзають по землі, запилюючи, переробляючи, завжди тихо виконуючи свою роботу.

Вони - ці ненормальні та контекстуально темні загадки завжди приваблювали мене, навіть коли я була маленькою дівчинкою. Вони - єдина ниточка, що зв'язує мене з тією дівчинкою, якою я була до смерті матері. Мій єдиний зв'язок зі Скарлетт.

Мої пальці прочісують шкіру голови, втираючи засіб, поки я дозволяю теплій воді змити стрес із моєї голови. Намагаюся відпустити тягар пропозиції Коннера, який тяжко тиснув на мою свідомість.

Я знаю, що не повинна довіряти йому через те, з ким він пов'язав себе. Але він дав мені можливість виростити маленький вогник усередині мене, продовжити його для кар'єри. Яка, як я знаю, зробить мене щасливою.

Можливість, яка означала залишити позаду все, що я тут викувала. Моїх друзів. Моє життя. Пам'ять про мою матір.

Це був би новий старт без мого минулого Мережі Справжніх Злочинів, яке постійно дає про себе знати. Нове життя, де я зможу бути тим, ким захочу. Але також і чистий аркуш без людей, які бачили мене в найгіршому стані.

Я б залишила їх і всі ці тривожні спогади, які ми створили. Браяр і Сейдж, Товариство одинаків. Усе це залишилося б у Пандероза Спрінгс, де немає нічого, крім зла.

Ціла карта далеко від Тетчера.

Більше ніяких ранкових пробіжок із ним, що задає темп, ніяких прокрадань у його гуртожиток, щоб вкрасти светри або мочалку для тіла. Я буду абсолютно і абсолютно одна, без моєї нав'язливої ідеї, яка складе мені компанію.

Моє серце повставало проти цієї думки. Воно загрожувало майже перестати битися, але м'який вогник усередині мене гудів від щастя.

Звук важких дверей, що зі скрипом відчиняються, перериває тишу, змушуючи мене підстрибнути. Мої думки випаровуються і повертають мене до реальності. Через кілька секунд лунають кроки по підлозі, і я тихо сподіваюся, що ніхто нічого не скаже мені про купу брудного одягу біля раковини.

Але, на щастя, хто б до мене не приєднався, він просто вмикає душ просто переді мною, не кажучи ні слова. Я продовжую змивати з себе денний бруд, уже наполовину закінчила, обполіскуючи волосся від кондиціонера, коли почула, як у кабінці позаду мене починається потік води.

Я чула тільки одні кроки. Тому не було жодного сенсу в тому, щоб у них працювали обидва душі. Але щойно я збираюся поставити запитання про дивний мотив, вмикається ще один. Потім ще один, і ще. Поки всі вісім душових кабінок не запрацювали в тандемі.

Мої груди напружуються в той момент, коли гасне світло. Страх вирує в животі, і все, про що я можу думати, - це те, що я помру, як кліше. Гола, мокра, у душі, як у кожному фільмі жахів, які я коли-небудь бачила.

Темрява заволоділа моїм зором, ледь дозволяючи мені бачити свою руку перед обличчям. Я швидко ривком опускаю рушник, який принесла з собою, вимикаючи воду і згортаючи його навколо свого тіла.

- Привіт? - кричу я, мої інші почуття загострилися через відсутність світла. Вуха напружуються, щоб почути хоч найменший рух, але у відповідь лише тиша.

Я кажу собі, що це всього лише чийсь дурний жарт. Намагаюся повторювати це кілька разів, щоб переконати себе в цій істині, але коли частини жіночого тіла з'являються з повітря, важко думати про щось інше, крім цього.

Мої пальці стискаються в клубок, впиваючись у тканину рушника, коли я злегка відсуваю фіранку і просовую голову. Мене зустрічає темрява і гостре усвідомлення того, що хтось перебуває тут зі мною.

Спостерігає.

Мурашки лоскочуть мої руки, змушуючи волосся стати дибки. Моє горло трохи стискається, бо я відчуваю присутність когось, хто не повинен бути тут. Я мовчки молюся, щоб це був привид. Це новий рівень, до якого навіть я опустилася.

Якби я тільки могла дістатися до свого телефону, я могла б покликати когось на допомогу. Я залишила його на стійці за кілька футів від душу, і могла б дотягнутися до нього вчасно. Хіба ні?

Був тільки один спосіб з'ясувати це.

Я роблю два рівних вдихи, щоб зміцнити свою хитку впевненість, перш ніж виринути з душу. Мої мокрі ноги шльопають паркетом, і сподіваюся, що не посковзнуся і не розіб'ю собі голову через примару. Або, що ще гірше, я полегшу роботу серійному вбивці.

Біг до мушель здається набагато довшим, ніж кілька хвилин тому, і я кидаюся вперед без допомоги очей, використовуючи своє тіло для визначення свого місця розташування.

Мій живіт стикається з мармуром, вибиваючи з мене дихання, і я намагаюся втягнути повітря, а однією рукою проводжу прохолодною поверхнею в пошуках телефону.

Щойно мої пальці знаходять знайомий пристрій, я відчуваю енергію когось, хто стоїть позаду мене, що насувається. Не маючи вибору, я повертаю телефон обличчям назовні, щоб яскраве світіння показало обличчя мого мучителя.

Принаймні, я можу побачити того, хто відвезе мене на зустріч із творцем.

- Правило номер три. - Він бурмоче: - Завжди будь напоготові. Як можна підкрастися до мети, коли мета може підкрастися до тебе?

Обличчя Тетчера освітлене моїм екраном, його незграбна щелепа напружена, а очі дивляться на мене зверху вниз. У цьому світлі вони такі темні, майже чорні й наповнені чимось, чого я ніколи не бачила в нього раніше.

Я притискаю рушник до себе, тремтячи. - Ти не міг подумати про те, щоб дати мені урок без серцевого нападу? Чи ці речі прив'язані одна до одної?

- Від тебе пахне мною.

Він ігнорує мене, ніби я мовчу. Ніби це одкровення важливіше, ніж те, що він влітку відправив мене в непроглядну темряву і налякав до смерті.

- Чому ти пахнеш як я? - запитує він, ніби я не просто розмовляю, а вимагаю відповіді і нічого більше.

Тиждень тому я бачила, який він мав вигляд із хіттю на обличчі, яким нервовим і всепоглинаючим він стає, коли дає змогу бажанню взяти гору. Думала, що вигляд Тетчера, який вийшов з-під контролю, злякає мене, але все виявилося зовсім навпаки.

Навіть зараз, яким би гарним він не був, це ніщо порівняно з тим, як захоплювало дух того дня. Пихкаючий наді мною, загублений у хаосі, який стягнув нас разом і не хотів відпускати. Шматки його волосся впали на обличчя, сорочка була розпатлана, а очі були найдикішого відтінку синього, який я коли-небудь бачила.

Він був у повному безладі.

Тетчер Пірсон був безладним, тільки для мене.

І він ніколи не був таким прекрасним.

Зараз, стоячи тут. Він був тим Тетчем, якого я знала. Пасивний чоловік, з хребтом, що втупився в мене поглядом, який неможливо прочитати. Обидві його версії робили мене слабкою.

Можливо, це тому, що я злюся на нього за те, що він ігнорує мене, чи тому, що мені просто байдуже, чи знає він, але, високо піднявши голову, я кажу йому: - Я вкрала твій лосьйон для тіла з ванної кімнати в гуртожитку.

Його щелепа напружується, брови зсуваються: - Чому?

Я обхоплюю себе руками, щоб світло було спрямоване між нами. Намагаюся приховати від нього вразливі частини себе, хоча він уже бачив усе найгірше.

- Мені подобається, як ти пахнеш, - кажу я, пожувавши внутрішню сторону щоки. - Мені подобається, як ти пахнеш на мені.

Щось пробігає по його обличчю, і я розумію, що це спогад про його тіло між моїх стегон. Коли його запах заглушав мій власний, знаю, що він пам'ятає це, як це було, що він відчував.

Між нами спалахує жар, його дихання віялом розходиться по моєму обличчю, і я розумію, як сильно сумувала за ним за тиждень нашої розлуки. Я була така зла, що досі злюся, і змушувала себе не ходити за ним по п'ятах.

Відмовляла собі в улюбленій залежності.

- І мої светри теж? - Він штовхає мене, усвідомлення клацає в його голові, коли він піднімає один зі своїх пальців, щоб відкинути прядку мого мокрого волосся. Я повільно киваю йому, і мої щоки теплішають. Згадую всі предмети одягу, які я вкрала в нього в минулому.

- Голлоу Гайтс справді потрібно попрацювати над своїми замками для гуртожитків. Мені подобаються кашемірові. - Я бурмочу, на моїх губах грає м'яка усмішка.

Це всього лише тривала секунда, єдина мить, коли він дозволяє чомусь, окрім виразу порожнечі, покрити його обличчя. Де ми існуємо між тінями нашого минулого і світанком нашого майбутнього.

От тільки життя має кумедний спосіб нагадувати мені, що я не можу жити тут вічно. Хоч би як сильно я цього хотіла, щось завжди тягнутиме нас у різні боки. Він завжди триматиме себе на відстані витягнутої руки. Просто поза моєю досяжністю.

- Більше ні. - Він говорить, дозволяючи своєму обличчю перетворитися на той чистий аркуш порожнечі, який я так добре знаю. Яма порожнечі. - З цим покінчено, вихованець. З тобою покінчено. Переслідування мене, наші уроки. З усім цим покінчено.

Я відчуваю, як моє серце падає.

Ось що він робить, він ріже. Він ріже людей, які намагаються підійти занадто близько, щоб вони відступили. Щоразу, коли хтось намагається опуститися нижче за поверхню, він швидко потрошить його вмілою рукою.

Тетчер - це не міцна стіна, яку можна просто зламати силою або зруйнувати з часом.

Він - фортеця з шипів. Розколоте дерево й осколки скла. Усе це уламки того, що залишив після себе його батько. Смертоносна зброя, що захищає його від почуттів. Від емоцій. Від того, щоб бути людиною.

- Нісенітниця. - Кажу я з різким прикусом: - Це грьобане лайно. Ти відмовляєшся від цього тільки тому, що відчув до мене щось.

От тільки я була не всім. Я не була тим, хто легко ухиляється від його виклику, і я б не дозволила ножам його страху переді мною. Не тоді, коли трохи крові ніколи не лякало мене.

Він насміхається, наче це найнерозумніші слова, які будь-хто коли-небудь вимовляв. Робить крок убік від мене, щоб клацнути вимикачем, обпалюючи мої очі різким світлом.

- Не лести собі. Те, що сталося між нами, було помилкою. Не дозволяй цьому безнадійному серцю в твоїх грудях думати інакше.

Холодність у його тоні змушує мене тремтіти.

Моє горло трохи звужується. Заплутана казка, яку я будувала останні кілька днів, не розпадається. Випаровується в кошмар, від якого я хочу прокинутися.

Чортова помилка?

- Ти чортів боягуз. Не тільки моє безнадійне серце винне, твої руки були між моїх стегон, впертий виродку. - шиплю я.

Не впевнена, на кого я більше злюся: на нього за те, що він так легко відмахнувся від того, що між нами сталося. За те, що він може дивитися на мене і не пам'ятати, як відчайдушно його руки були на моєму тілі. Як непристойно він говорив мені на вухо. Що він може стояти там без докорів сумління на своєму порцеляновому обличчі за те, що вирвав щось, що було так добре, просто тому що він може.

Або я сама.

За те, що думала, що зможу підібратися до нього так близько і не подряпатися.

- Нічого, крім грьобаного боягуза. - Кажу я, дозволяючи своєму гніву допомогти моєму серцю, що ниє, в його кричущій відмові.

Я відмовляюся відвести погляд від його очей, хоча все, що я хочу зробити, це зануритися в себе і зникнути з цього світу. Випаруватися з його поля зору і ніколи більше не з'являтися. Але це означає дати йому саме те, чого він хоче.

Це означає відмовитися від нього.

Тетчер може бути дуже жахливим, як для мене, так і для інших людей. Він може хотіти завдати мені болю своїми словами просто зараз, і я можу бути настільки зла на нього, що за десять секунд готова видряпати йому очі, але він не заслуговує на те, щоб від нього відмовлялися.

Світ уже зробив це.

Те, як він нахиляє голову в мій бік, виглядає болісно, його верхня губа кривиться. - Стеж за своїм ротом, вихованець.

- Тиждень тому я чула з твоїх вуст і гірше. Коли моя кицька була вкрита твоєю кров'ю. Ти не маєш права опікати мене. - Відповідаю я.

Розчарування наростає, і він бере велику руку, проводить нею по своєму обличчю, ніби він за дві секунди від того, щоб розірвати світ на частини своїми зубами. Можливо, це найсильніша емоція, яку він відчував у своєму житті, і спостерігати за тим, як він справляється з нею, дуже боляче.

- Нехай воно помре! - кричить він, волосся падає йому на обличчя. - Усе це. Ніч, коли вбили твою матір. Мавзолей і кожна секунда, пов'язана зі мною. Ти розумієш? Я хочу, щоб ти померла для мене, Ліро.

Ми були живі в цьому склепі. Наші тіла процвітали одне в одному. Його жорстокий срібний язик не змінив би цього. Він не змінить моїх почуттів, хоч би як боляче мені було.

Але зараз я хочу, щоб йому було боляче. Це неправильно - мстити, ранити його тільки тому, що він не розуміє своїх почуттів. Але я нічого не можу із собою вдіяти.

Хочу, щоб йому було боляче так само, як мені, щоб, коли він піде, не тільки в мене була різана рана.

Якщо я стікаю кров'ю, він буде стікати кров'ю разом зі мною.

- Значить, усе скінчено, угода, все це? - Пара з душу клубочиться перед моїм обличчям, рушник, все ще обгорнутий навколо мого тіла, зігріває мене.

- Так, - каже він, його адамове яблуко погойдується, коли він важко ковтає.

Я зачерпую чистий одяг із сумки, складаючи його на грудях із трохи більшим апломбом, ніж потрібно.

- Чудово, - усміхаюся я, повертаючись до нього спиною і прямуючи до роздягалень. - Я передам Коннеру твій привіт.

У мене немає жодного бажання бачити його реакцію або продовжувати цю розмову далі, коли він тільки продовжить руйнувати той невеличкий зв'язок, що ми побудували. Усе, чого я хочу - це одягнутися і дозволити йому зів'янути в ревнощах від думки, що Коннер Годфрі - моє плече, на якому можна поплакати.

Нехай він думає про найгірше.

Ось тільки далеко мені піти не вдається: пальці Тетча хапають мій лікоть, міцно стискаючи всі слова, які він відмовляється вимовляти вголос. Біль змушує мене повернутися до нього обличчям; брови насуплені в роздратуванні.

На його плечах вирує буря насильства, похмурий погляд, що не обіцяє нічого, крім страждань і болю. Я уявляю, який у нього погляд, коли він дивиться в очі тому, кого збирається нарізати або розмолоти на дрібні шматочки.

Його вільна рука смикається на моєму рушнику, недоречно, і в мене немає часу, щоб зупинити його зісковзування з мого тіла. Мої соски затверділи, коли прохолодне повітря торкнулося чутливої плоті, мій розум ненавидить його, але моє тіло процвітає під його поглядом.

- Не грай зі мною в ігри, Ліра Еббот. - Він говорить голосом, схожим на паслін. Оповитий темрявою і аморальними намірами.

Попередження.

Його очі простежують лінії мого оголеного тіла, пестячи їх, навіть не піднімаючи руки, і мій шлунок горить від голоду. Мимовільне посмикування моїх стегон - усе, що потрібно, щоб на його губах заграла усмішка.

Наче він щось виграв.

- Як шкода. - Він хмикає: - Твоя кицька жадає моєї ненависті більше, ніж будь-коли жадала любові іншого чоловіка. Хіба це не сумно, дорогий фантом?

Один із його пальців тягнеться до моєї ключиці, і мені потрібна вся моя фізична сила, щоб схопити його, перш ніж він торкнеться моєї шкіри. Я тримаю голову високо піднятою, хоча мій хребет, здається, може зламатися.

- Ти не можеш бути тим, хто торкається до мене, і тим, хто заподіює мені страждання. - Я кажу з вражаючою твердістю: - Ти можеш бути одним або іншим, Тетчер. Але ти не можеш бути і тим, і іншим.

Спокійна впевненість, якою він володів кілька хвилин тому, слабшає. Він висмикує руку з моєї хватки і засовує її в кишеню своїх темних штанів. Ми стоїмо там, дві половинки одного цілого, і між нами немає нічого, крім тиші.

Я готова битися з небесами і пеклом заради нього. Найпривабливіша істота у світі. Мій ангел смерті і не така вже й таємна одержимість. Немає нічого, що я не зробила б заради цієї змученої людини, що стоїть переді мною.

І хоча це може розбити моє залежне серце, яке шукає тільки його любові, я відмовляюся дозволити йому погано ставитися до себе тільки тому, що йому боляче. Його байдужість і уїдливість - це одне, але гіркі нападки через його недосвідченість у почуттях не будуть ціною мене.

Я не буду цього робити.

- Тетчер, ми сказали схопити її, а не тримати тут під замком. - каже голос від дверей.

Я притискаю свій одяг до голих грудей, коли Тетчер крокує прямо переді мною, кладучи обидві руки по обидва боки мого тіла, щоб я лягла плазом до стіни. Захищаючи мене від Рука, який говорить з-за дверей.

Його запах змішується з парою, сильною і густою. Огортаючи мене тільки ним. Я дивлюся на нього крізь вії, майже не слухаючи його друга, поки він дивиться на мене з тихою цікавістю.

- Ти мені нічого не винна, Ліро. - Він говорить, і на його обличчі відбивається щире благання. - Але мені потрібно, щоб ти сказала їм "ні". Коли вони попросять тебе про цю послугу, незалежно від того, як ти до мене ставишся, мені потрібно, щоб ти сказала "ні".

Я насупила брови: - Що за...

- Дівчинка-жучок! - Рук кричить: - Нам потрібно поговорити. Упевнений, що Тетчер негарно запитав про це, але якщо це допоможе, я скажу "будь ласка"!

- Вона вийде за хвилину, нетерпляча дитина. - Він говорить через плече, чекаючи звуку дверей, що зачиняються, перш ніж відійти від мене.

- Скажи "ні". - Каже Тетчер востаннє, перш ніж зникнути з поля зору і залишити мене одягатися.

Я не поспішаю одягатися, переконавшись, що мої емоції повністю під контролем, перш ніж вийти на вулицю і поговорити з людьми, які й гадки не мають, що щойно сталося в цьому громадському душі.

Стояти перед своїми друзями і поводитися так, ніби Тетчер Пірсон не та людина, від якої відмовляється моє серце. Чоловік, якого оточують усі мої мрії, якого жадає моє тіло і ненавидить мій розум.

Ні, я не можу показати нічого з цього.

Тому я не поспішаю, поки не зможу надати своїм рисам обличчя виразу неусвідомленості та байдужості.

Збираю свої речі й відчиняю двері, прохолодне осіннє повітря одразу ж охолоджує моє вологе волосся. Мої пальці занурюються в кишені кардигана і запах диму лоскоче ніс.

Алістер притулився до стіни будівлі, цигарка затиснута між великим і вказівним пальцями, і він передає її Руку. Палаюча вишня піднімає в повітря сірий дим.

Вони обидва дивляться на мене, коли я виходжу на вулицю, в той час як Тетчер воліє дивитися куди завгодно, тільки не в мій бік.

- Хто помер? - кажу я жартівливим тоном, мої долоні злегка потіють від нервів, тому що вони цілком можуть сказати мені, що з'явилося ще одне тіло.

Тільки от дивно, що вони втрьох шукають мене без присутності інших дівчат. Це означає, що все, що їм потрібно, я і тільки я.

- Нікого, - бурчить Алістер, його голос низький і уривчастий, - Бувай.

Я розгойдуюся взад-вперед на п'ятах, жуючи внутрішній бік щоки. - Що вам, хлопці, потрібно від мене? Щось трапилося з Браяр чи Сейдж?

- Ні, - швидко каже Рук. - З ними все гаразд, і ти можеш розповісти їм про цю розмову, коли ми закінчимо, але ми хотіли запитати тебе наодинці, щоб рішення було твоїм і тільки твоїм. Ми знаємо, як наші дівчатка можуть опікуватися тобою, Ліро.

- Це смішно...

- Ми проголосували, Тетчер. Ти програв. Це більше не залежить від тебе, - перериває Рук напруженим тоном, який я рідко чула від нього, - Це залежить від Ліри.

Тетч стискає щелепу і дивиться на Рука суворим поглядом. - Це безрозсудна ідея, яку не слід було виносити на голосування.

- Безрозсудна, тому що це я? - Рук кусається: - Або тому, що ти не придумав її першим. Не хвилюйся, крихкий, ти можеш отримати всі заслуги, якщо це означає, що ти витягнеш цю палицю зі своєї дупи.

Друг проти друга.

Яким би не був цей план, він звів двох нерозлучних людей віч-на-віч. У буквальному сенсі. Чорні парадні туфлі Тетчера торкаються кінчиків туфель Рука Вана, чотиридюймова різниця в зрості дає Тетчу перевагу, коли він дивиться вниз на те, що можна описати тільки як живе полум'я.

- Є легші способи померти, Ван Дорен. - Тетчер усміхається, його зуби блищать у місячному світлі, коли він усміхається: - Але якщо ти хочеш погратися, ми можемо це зробити.

Не минуло й двох секунд, як почалася жорстока бійка, на яку в мене немає жодного бажання дивитися. Знаючи, що їхня лють, спрямована одна на одну, призведе до не менш кривавої бійки.

Рук затягується сигаретою, видуваючи дим прямо в обличчя своєму другові з власною усмішкою. - Спробуй.

Я роблю крок до них, кладу руку на плече Рука, дивлячись на його друга, який, схоже, має намір додати трохи крові в їхню словесну суперечку.

- Заспокойся, - кажу я неголосно. - Просто скажи мені, що тобі від мене потрібно. Я не проти допомогти.

Погляд Тетчера спрямовується прямо на мою руку, що лежить на плечі іншого чоловіка.

- Вони хочуть, щоб ти зблизилася з Істоном. - Він кусає, не відриваючи погляду від моїх пальців. - Ведуть тебе до нього, як вівцю на заклання. Приманка.

Мої брови насупилися, і я подивилася на Алістера в пошуках підтвердження, забираючи руки назад у кишені.

- Він драматичний. - Говорить Алістер зі зітханням. - Нам просто потрібно, щоб ти була досить близько, щоб спостерігати за ним. Щоразу, коли ми намагаємося наблизитися, він нас помічає. Нам потрібен хтось тихий, хто міг би спостерігати за його рухами, підслуховувати приватні розмови. Ось і все.

Гордість.

Вона накочує на мене хвилями. Раніше я ніколи не була потрібна людям, не те що зараз. І хоча вони вистежували мене через мою невидимість, усе одно приємно почуватися потрібним.

Попри те, що це було небезпечно, я хотіла бути частиною цього. Допомогти тим зниклим дівчатам і моїм друзям. До цього моменту я почувалася безпорадною, але це був мій шанс. Допомогти їм зібрати інформацію, можливо, з'ясувати, хто керує Гало, щоб ми могли покінчити з цим назавжди.

Незрозуміло було тільки, чому Тетч так проти цього.

- Ми не допустимо, щоб щось трапилося, всупереч тому, що він думає, - каже Алістер, з бурчанням кидаючи голову в бік Тетча, - Це повністю залежить від тебе.

Їм потрібен привид. Хтось невидимий, хто може слухати шепіт, що відбивається від стін під час таємних бесід. Людина, яка зливається з натовпом до ступеня камуфляжу.

І це я.

Я дивлюся на Тетчера, думаючи про те, про що він попросив мене в душі, зважуючи варіанти: піти проти нього і допомогти людям, про яких я піклуюся. Його очі мовчки благають мене відмовитися, піти і зробити вигляд, що вони ніколи мене не питали.

Тому я відвертаюся від нього.

- Коли мені почати?

Розділ 16

Війна братів

ТЕТЧЕР

Правило номер двадцять два: Готуйтеся до наслідків власних дій.

У дитинстві це був один із найскладніших уроків. Повстати проти своїх природних інстинктів і визнати, що твоя норма не така, як в інших.

Була одна кішка, якій якимось чином вдалося пробратися в маєток. Вона нявкала і копалася в саду, коли я знайшов її всю в багнюці і з брудною шерстю.

Пам'ятаю тільки те, що коли я взяв її на руки, вона навіть не спробувала шипіти чи дряпатися на мене, вона просто згорнулася калачиком у мене на грудях і почала тихенько муркотіти. Я знав, що в мого батька було дуже суворе правило - не заводити домашніх тварин, але щось у цій кішці притягувало моє семирічне я.

Чорна шерсть із кінчиками вух помаранчевого кольору. Вона була такою довірливою, так не боялася мене, хоча у мене могли бути найгірші наміри, і я не впевнений, чому я зберіг її. Озираючись назад, я думаю, що краще б вона померла від голоду.

Спочатку все було просто. Я дозволив їй бродити по одному з котеджів для сторожів на ділянці і щодня потайки приносив їжу і воду. Кухарі дізналися про це раніше за мого батька, бо впродовж цілого місяця я не просив на обід нічого, крім сендвічів із тунцем.

Після занять, як навчальних, так і з батьком, я йшов до котеджу і читав, поки вона бавилася біля моїх ніг або дрімала в мене на колінах. Це була єдина форма легкості, яку я можу пригадати з того часу.

Вечорами я слухав, дивився і прибирав убивства. Відтирав кров з підлог, а на задньому плані висіли мертві жінки. Але на кілька миттєвостей я міг просто жити в тиші з іншою живою істотою. Звісно, мені було дозволено мати цей маленький шматочок радості, вірно? Ця таємна, крихітна, гарна річ.

Ніколи ще я так жорстоко не помилявся.

Було вже пізно, коли Генрі Пірсон увірвався в мою спальню, місяць стояв високо, а сонце було далеко, далеко від мого будинку. Ні світло, ні добро не могли наблизитися до дверей цього маєтку.

Він кинув підрослу кішку на мою ковдру, і її пхикання вивело мене із дрімоти. Я взяв її на руки, а вона втупилася на мене порожніми очима.

- Ти знаєш правила, Александре.

Щось усередині мене відключилося тієї ночі. Усе, що залишилося від моєї людської душі, зникло. Саме в той момент, у темряві моєї кімнати, коли він простягнув мені клинок, усе хороше, що могло існувати в мені, було знищено.

- Тебе названо на честь великого короля, і я очікую, що ти будеш великим. У досконалості немає місця для доброти або для почуттів, - каже він, занурюючи ніж у мої маленькі руки. - Турбота про людей, речі - це безглуздо. Навіщо піклуватися про щось, про що завгодно, якщо це просто помре? У цьому немає сенсу. Любов безглузда, вона не живе в тобі, Александре.

Останнє, що я можу пригадати з тієї ночі, це його слова в моїх вухах просто перед тим, як я подивився в очі цій маленькій кішці, тій, яка довіряла мені м'якими очима до самого кінця. Усе потьмяніло в той момент, коли моя рука зімкнулася навколо леза.

Але я знаю, що я зробив. Ким я став.

Не було жодної пролитої сльози, жодної незгоди на моїй мові. Тільки непохитна відданість бути тим, ким він хотів. Відчай прийняти чисте зло, яке текло по моїх венах. Я знав, що трапиться, якщо він знайде цю штуку.

Знала, що він змусить мене зробити з нею. Це було моїм наслідком за безрозсудний вчинок.

Точно так само, як мій привид, що втік в обійми Коннера Годфрі, був моїм наслідком за те, що я їй сказав. І все ж ці наслідки були гіркими на смак. Я не очікував, що вона виявиться такою... напруженою.

Мабуть, я забув, що Ліра Еббот була викувана з багряних ночей і гострих предметів.

Під дівчиною, яку вона зображує світові, ховається володарка відточених клинків і гнилих намірів. Гадюка з огидним укусом. Солдат, який отримав травму, від якого все ще виходить біль і смак агонії. Вона - поєднання життя і смерті. Хранителька женця. Прекрасна похмура смерть. Прекрасний труп.

А тепер вона належить йому.

Вона більше не належить моїм жорстоким, холодним пальцям, натомість вона знайде розраду в дешевих мокасинах Коннера і нудотному одеколоні. Можливо, я трохи перебільшую, але я не міг утриматися від питання, чи стане він її новою маною.

Чи буде він живити її залежність, як це робив я? Чи буде він кращим?

- Ніякого костюма? На тебе це не схоже - не влаштовувати шоу, особливо на Геловін.

Я озираюся через плече, у дверному отворі миготить шкіра. - Чорний - відповідний колір для похорону, чи не так?

Він фиркає, не оцінивши мого гумору.

Ніч Геловіну, чудова нагода для Пондероз Спрінгс зібрати гроші на благодійність, якої, швидше за все, не існує. Минулого року був ярмарок. Позаминулого - зоопарк. Правління ніколи не втрачало нагоди висмоктати людей насухо і використати кошти на марне утримання міста або просто привласнити їх.

Це була нескінченна яма, в яку городяни із задоволенням кидали свої гроші.

Цирк кошмарів.

Поєднання вихристих червоних наметів і передодня Всіх Святих. Цього дня мертві знову можуть ходити людськими землями, щоб переглянути своє минуле і помститися тим, хто образив їхні душі.

Я ніколи не ходив на ярмарки, але Геловін припав мені до душі. Ніч, коли всі стають моторошними монстрами і жахливими лиходіями, і мені більше не потрібна була маска. Я міг ходити в образі вбивці вбивць і називати це костюмом. Вільно зняти плоть, яку я носив щодня, і оголити те, що розкладається під нею.

- Сьогодні з нею нічого не станеться. - Він каже, крутячи пальцями в чашці з ручками за моїм столом. - Вона простежить за ним у благодійному цирку і зустріне нас на парковці о дев'ятій, коли вони закриються. Ліра знає правила, знає, що не можна нікуди йти, не попередивши нас. Ми будемо там весь час. Усе буде добре.

Мої корінні зуби скрегочуть, коли я киваю головою в тупій згоді, тримаючи рот на замку, поки йду до дзеркала, щоб поправити комір. Я не збирався знову сперечатися з ним на цю тему, не тоді, коли я знав, що станеться, якщо з нею справді щось трапиться.

- Справа навіть не в Лірі.

Я нахиляю голову в його бік і дивлюся на Алістера вперше з моменту його приїзду. Його темні очі стежать за мною, наче яструб, наче він здатен бачити далі за міраж, який я йому уявляю. З усіх хлопців він, можливо, найближчий.

- Скажи мені, ти, всезнаючий боже, про що тоді мова? - сухо запитую я.

Він легко опускається в моє крісло, відкидається назад, заклавши руки за голову. Я не зустрічав нікого, хто вмів би хмуритися так, як Алістер Колдуелл.

Навіть у дитинстві на його обличчі постійно був написаний вираз гніву, навіть коли він не був роздратований, він завжди виглядав саме так.

- Ти засмучений тим, що я не голосував за тебе. - Він говорить з упевненістю, яка змушує гіркий сміх зірватися з моїх губ. - Смійся скільки хочеш, але це перший раз, коли я розділяю наші голоси. Ми завжди голосували разом, а коли я не голосую, ти на це ображаєшся.

У кімнаті між нами палахкотить напруга, одне невірне слово чи рух, і між нами спалахне жорстока словесна суперечка. Шкода, що він - моя протилежність, такий сильний зв'язок, коли ми згодні, але дикі вороги, коли ми конфліктуємо.

В одному він мав рацію. Це був єдиний раз за всю історію наших планів у стилі демократії, коли ми голосували на протилежних сторонах. Чи дратувало це мене? Звичайно, дратувало. Наслідування прикладу Рука ніколи не закінчувалося добре. Алістер знає це, або, принаймні, я думав, що знає. Усе, що він робить, необдумано й імпульсивно. Швидко накидається на ідею, яка в теорії звучить добре, але має згубні наслідки.

- Мені так набридла твоя константа. Я лідер, трохи. - Кажу: - Ми не діти. Це не шкільний майданчик, і я нудьгую, бо ти не вибрав мене. Твоє життя може бути набагато простішим, якщо ти перестанеш вірити, що світ обертається навколо тебе, Елі.

Його щелепа тремтить, мої слова небезпечно танцюють на великій червоній кнопці всередині нього. Присягаюся, він занадто простий. І завжди був таким. Він може не знати мене, але я знаю його.

Краще, ніж будь-хто інший.

Ми з Алістером зустрілися першими, були удвох, поки не допомогли Руку запустити петарди в заміському клубі, де Сайлас стояв на варті.

Але до цього були тільки ми.

Мій дід хотів влаштувати обід для королівської сім'ї Пондероз Спрінгс, враховуючи, що він був членом ради директорів. Це не було чимось надзвичайним, гадаю, це був його спосіб познайомити мого батька з людьми, з якими він мав працювати в тандемі, щойно повністю заволодіє бізнесом Pierson Fortune і успадкує свою частину цього прогнилого міста.

Він хотів, щоб мій батько поспілкувався з потрібними людьми. Скласти список тих, кому не можна довіряти, і все в такому дусі.

Мені було майже шість років, і я кидав каміння у великий фонтан біля входу на під'їзну доріжку нашого будинку. Не було нічого незвичайного в тому, що мій дім був заповнений дітьми і дорослими, які змішувалися один з одним. Для мене також не було чимось незвичайним знайти інше місце, окрім як усередині, серед цього шуму.

Мій дідусь говорив, що я чудово зіграю роль багатого онука. Я демонстрував свій талант на піаніно, дозволяв батькові водити мене за ніс, знайомити з впливовими людьми і впливовими персонами.

Але це тривало всього близько години, перш ніж я зникав. До того, як спілкування з людьми ставало занадто складним, і я жадав комфорту тиші.

Стоячи біля свого будинку, я спостерігав за прибуттям Алістера і його сім'ї, спокійно спостерігав, як його мати і батько виходять з машини з його старшим братом, Доріаном, поруч із ними.

Вони були задоволені, що залишили молодого довготелесого хлопця позаду себе, щоб наздогнати його. Його голова була опущена, костюм скуйовджений, а очі налилися кров'ю від недосипання. Наче він знав, що його місце за п'ять кроків позаду них. Завжди в темряві їхніх тіней. Тінь Доріана.

Сумна реальність для такої молодої людини.

Я знав, як це. Розумів, що таке соромитися свого існування. Наче в нашій крові було щось інше, що текло через нього, текло через мене, через усіх нас.

Це зло, яке скріплювало наші травми. Огорнуло нас усім, що ми ненавиділи, від чого тікали, і перетворило нас на тих, ким ми були сьогодні. Кожен із нас став тим, чого боявся найбільше.

Ні, ми стали гіршими.

Я завжди думав, що Алістер і я були найближчими, але сьогодні ми почувалися не далі одне від одного.

- Ліра буде...

- Ліра, - видихнув я, насупившись, ненавидячи те, як він вимовляє її ім'я. Квапливо, без жодної думки. - Для тебе це витратний матеріал. Шматочок пилу в твоєму світі. Ви з Руком задовольняєтеся тим, що з нею щось відбувається, тому що вона нічого для вас не означає.

Він встає з крісла, швидко даючи зрозуміти про свою присутність, коли він ступає в мій особистий простір. Я був в ударі від того, що виводив із себе друзів, які залишилися. Спочатку Рук, що надуває груди, як великий поганий вовк, яким він і є, тепер Алістер?

Як цікаво.

- Ти сповнений лайна, Тетчер. - Він каже. - Ти знаєш, що я б не став піддавати її ризику.

Він каже це так, ніби це його робота наглядати за нею. Наче він - всемогутній відповідальний, який відповідає за кожного з нас. Цікаво, що б він зробив, якби дізнався, що я дозволяю йому бути головним?

Що я дозволяю йому думати, що він контролює ситуацію, бо знаю, що він розпадеться, якщо це не так. Що він ніколи, жодного разу не був головним у тому, що я роблю або ким я є.

- Так? - Я нахмурюю брови, мої очі ріжуться, коли я нахиляюся близько до його обличчя, мій рот на відстані подиху від його носа. - Тоді чому ти не запропонував Браяр? Чому не Сейдж?

У нас із Лірою все може бути складно, ми цілком могли покінчити з тим, що відбувалося. Але її не потрібно було наражати на небезпеку, особливо заради мене і хлопців.

Думка про те, що Істон Сінклер доклав до неї хоч одну брудну руку, змусила в мені щось нестійко обірватися. Я не хотів, щоб вона була поруч із ним, навіть дихала одним повітрям із цим неадекватно вбраним татусевим синочком.

Сьогодні ввечері вона блукатиме цирком, стежачи за кожним його кроком, вислуховуючи інформацію, яка може нам знадобитися. Їй доведеться всю ніч стежити за тим, як він рухається, прислухатися до його голосу, стежити за кожним кроком. Робота, на яку, як я знав, вона здатна, але я не хотів, щоб вона цим займалася.

Тільки не з Істоном.

Брови Алістера сіпнулися, втягуючись усередину. - Ти хочеш сказати, що вона тобі небайдужа?

- Просто спостереження, Колдуелл.

Він похитав головою, усміхаючись: - Так давай прояснимо дещо, Тетчер. Ти хочеш сказати, що Ліра Еббот значить для тебе те саме, що Браяр для мене, чи ти просто дріб'язковий?

Мій рот рухається перш, ніж я встигаю подумати про це, перш ніж я встигаю взяти себе в руки й зупинити ту частину мене, яка хоче відсторонити будь-кого, хто хоч швидкоплинно подумає про мого дорогого фантома.

Я впиваюся пальцем у його груди. - Ти навіть не уявляєш, що вона для мене означає. - Кажу я зі злісним гарчанням.

На щастя, це все, що в мене виходить, перш ніж я нагадую собі, що намагатися пояснити йому це безглуздо. Він ніколи не зможе зрозуміти, що вона означає для мене.

Що означає її душа для всього світу. Те, що він відчуває до Браяр, - це зернятко, крупинка порівняно з тим, що я поділяю з Лірою Еббот. Влада, яку вона може мати наді мною - це те, до чого ніхто й ніколи не наближався.

Ось чому так важливо, щоб вона трималася від мене далеко, далеко.

Він здригається від моїх слів, щось, що я не можу прочитати, живе в його очах, і я ніколи не зневажав його так сильно, як зараз. Наче він може бачити мене без моїх слів.

Наче Ліра - це єдиний секрет, та частина моєї свідомості, яку я не можу ні від кого приховати. Вона живе на поверхні, відмовляючись бути захованою.

- З нею нічого не трапиться. Я обіцяю тобі. - Він говорить, його голос втрачає свою гостроту.

- Виконуй свої обіцянки для тих, хто їх потребує. - Кажу я, дивлячись на нього ще мить, перш ніж відсторонитися.

Я підходжу до ліжка, забираю піджак, накидаю його на руки й озираюся в дзеркалі, перш ніж попрямувати до дверей, щоб почати цю катастрофічну ніч.

З легкістю я засовую руку в кишеню, проводячи пальцями по прохолодному металу всередині. Гравіювання, розташовані з обох боків, впиваються в подушечки моїх пальців.

- Краще сподівайся, що ти маєш рацію, Алістере. Якщо з нею що-небудь трапиться. -Я стискаю його в долоні, витягаю і неуважно перекидаю через плече в його бік. - Навіть наша дружба не зможе захистити тебе від мене.

Я залишаю його там із дзвоном обола Харона.

Розділ 17

Багряний серпанок

ТЕТЧЕР

Одне з двох було правдою.

Ліра запізнилася, або вона мертва.

Мертва, бо на мені РАлекс за сімнадцять тисяч доларів, який радше вкрадуть, ніж я помилюся з часом. Це означало, що Ліра запізнилася вже на двадцять хвилин.

Вони сказали мені, що з нею все буде гаразд. Що цей план не провалиться. Вона збере все необхідне і зустріне нас без єдиної подряпини. Проте, я бачив її тільки один раз під час хаосу циркових костюмів і жонглюючих акробатів. Коли вона ховалася за стійкою з їжею, поки Істон нахвалював групу похвали, яка виглядала вкрай не враженою тим, що він говорив.

Але це було все. Шепіт її локонів, погляд на її темний светр. Усі повідомлення, які я відправив, залишилися непрочитаними. Весь день мене ретельно ігнорували, а тепер вона спізнюється.

- Перевірка годинника нічого не змінить, - бурмоче Рук, сидячи навпроти мене і притулившись до велосипеда. - Дай їй хвилинку, Тетчер. Може, вона подумала, що ми сказали дев'ять тридцять.

Мої руки схрещені перед грудьми, спина впирається у двері з боку водія. Я відчуваю, наскільки смертоносний мій погляд, щойно він падає на нього. Ліра не стала б плутати час, вона б так не вчинила. Ми домовилися на дев'яту, автостоянка кампусу, лот Б. Якщо все буде гаразд, вона буде тут.

- Ти розповів Сейдж про свій план? - запитав я, нахиливши голову. - Вона знає, що ти підмовив її подругу шпигувати за її мстивим колишнім нареченим?

Колір зникає з його обличчя. Розумне зауваження, що чекало його на язиці, помирає, і на зміну йому приходить злісна лють. При одній тільки думці про те, щоб наразити своє дорогоцінне малятко Сейдж на небезпеку або наблизитися до Істона Сінклера.

- Заткни свій чортів снобістський рот, або я змушу тебе проковтнути свої зуби, Пірсоне. - Він відштовхується від мотоцикла, стоячи прямо. - Ми домовилися сказати їм після сьогоднішнього вечора, це пробний варіант. Не потрібно лякати Сейдж тим, що може навіть не спрацювати.

Алістер кладе руку на плече Рука, намагаючись заспокоїти його, щоб ми не влаштували бійку посеред парковки кампусу, але мене це не хвилює.

Це може бути приємним відволіканням від моїх блукаючих думок. Від думки про те, що Ліра в біді, а ми стоїмо і нічого не робимо.

- Продовжуй, - киваю я в бік Алістера. - Звільни свого собаку від ланцюга. У мене є щеплення від сказу.

- Пішов у дупу придурок. - Бурчить Рук.

Мої пальці перебирають наші повідомлення, знаходять контакт Ліри і телефонують їй. Як і в перші три рази, він дзвонить тільки доти, доки не доходить до звуку її голосової пошти. Кинувши погляд на годинник, я слухаю її голос.

- Привіт! Це Ліра, вибач, що пропустила твій дзвінок. Залиш повідомлення, і я передзвоню.

Мабуть, вона зробила це, коли була в гарному настрої. У її голосі є легкість, яка з'являється тільки тоді, коли вона оточена людьми, які їй дорогі, або говорить про свої захоплення.

Моє нутро стискається, і всередині оселяється відчуття знання. Відчуття, яке каже мені, що цей короткий експеримент коштував Лірі життя, принаймні, однієї з її кінцівок.

- Я ніколи не погоджувався на ці умови, це зробили ви з Алістером. Запевняючи себе, що брехня своїм турботливим подружкам - найкращий спосіб забезпечити їхню безпеку. - Кажу, клацнувши зап'ястям і заступницьким голосом, пронизаним презирством і сарказмом.

- Тетчер, я клянуся...

Звук шин, що труться об тротуар, привертає нашу увагу. Я сподіваюся побачити автомобіль Ліри старішої моделі. Але, на жаль буквально для всіх, це не так.

На парковку в'їжджає свіжий McLaren Істона Сінклера. Заїжджає на місце поруч із моїм і я озираюся через плече, коли він зісковзує з водійського сидіння - ні подружки-бімбо, ні друзів-м'ясоїдів на його задньому сидінні. Тільки він.

- Пізня ніч, Сінклер? - запитую я через плече.

Він піднімає погляд на мене, і на його обличчі спалахує смужка страху. Нечасто буває так, що це я лізу в його справи, наближаюся до нього, націлившись на нього як на ціль. Але він швидко згадує свою роль, роль мачо-чоловіка, і легко змінює свої риси.

Стівен, його батько, пишався б ним.

Скільки б пересадок шкіри не робив пластичний хірург, Істон все одно носив жорстокий шрам на лівому боці обличчя. Воно було понівечене, згодом загоїлося, але плями на шкірі й лінії тканин покривали його від щелепи до верхньої частини щоки.

Він був жахливий, але не було нікого, хто заслуговував би носити його більше.

- Давно не бачилися, хлопці. - Істон озирається на мене через плече, очі ріжуться, коли він бачить Рука позаду мене. - Як Сейдж, Ван Дорен? Вона все так само гарна на смак, як я пам'ятаю?

Я відчуваю пар, який валить із плечей Рука. Це сміливий крок з боку Істона, враховуючи, що мій друг-піроманіяк уже давно жадає можливості підсмажити його на рожні.

Сейдж завжди залишатиметься спортивним болем між ними двома. Чи то почуття власності, яке Істон відчуває до полуничної блондинки, чи то якась форма любові, мине багато часу, перш ніж він відпустить її. Пройде ще більше часу, перш ніж Рук коли-небудь відпустить її.

- Не впевнений, ти все ще пам'ятаєш, який на смак вихлопні гази мого мотоцикла? Чи тобі потрібне нагадування? - Рук закидає голову в бік мотоцикла, ваблячи до неприємностей.

Істон проводить пальцями по боці свого шраму. - Тільки зачепи мене, і я подбаю про те, щоб за це заплатила Сейдж.

- Зараз небезпечне місце для погроз, Істоне. - Алістер підходить до мене, його плече торкається мого. - Ні тата, ні друзів, які могли б захистити тебе. Як вони дізнаються, що з тобою щось сталося, якщо не зможуть знайти твоє тіло?

Я насміхаюся: - Якщо його взагалі можна знайти.

- Принаймні, мені не потрібно турбуватися про те, що ти залишиш частини мого тіла на публіці, Тетчер. Ми всі знаємо, що ти такий самий, як твій тато, тільки слабкі, невинні жінки збуджують тебе, коли ти їх шматуєш.

Ні для кого не було секретом, що я був підозрюваним. Місто визнало мене винним ще до того, як я зміг визнати себе невинним.

- Ти впевнений, що це не ти розкидаєш частини тіла, як гроші в клубі, Іст? Мабуть, нелегко виявити, що твоя мати трахається з батьком Алістера, скільки тобі було - п'ять, шість? Коли ти побачив, як Вейн Колдуелл опускає його на дорогу матусю? - Рук насміхається. - Виплескуєш свої накопичені проблеми на дівчат по всьому місту?

В Істона відвисла щелепа - ще одне дуже ніжне місце нашого давнього ворога. Не впевнений, чи був це божественний дар, коли ми дізналися про інтрижку їхніх батьків, але мені подобалося бачити цей збочений вираз страждання на обличчі Істона щоразу, коли ми про це заговорювали.

- Хіба ти не знав би, якби це був я? Хто знає, як довго твій маленький вихованець стежив за мною. - Він усміхається.

Мій хребет завмирає.

- Перепрошую?

- Ти просто прикидаєшся дурником? Чи це просто твоя звичайна установка? - запитує він, закочуючи очі. - Це було розумно, розумієш? У мене було неприємне відчуття, що за мною стежать, але щоразу, коли я обертався, нічого не було. Тільки перед самим моїм відходом із цирку.

Дивлюся на Рука, потім на Алістера, відчуваючи, як адреналін вирує в моїх венах. Це була помилка. Я ненавиджу цього шмаркача, але він був розумний, і ми це знали. Те, що за ним стежили, було помилкою.

І тепер Ліра десь там, розплачується за це.

У якусь частку секунди я намагаюся приборкати свій самоконтроль, намагаюся прикусити язик і залишатися відстороненим. Тим, який ніколи не приділяє Істону уваги, якої він шукає, але я не можу.

Я порушив свій контроль, коли приземлилася між стегон Ліри Еббот. Усе, що було пов'язано з цією маленькою королевою жуків, не вирізнялося стриманістю.

Піт залив мої долоні, я ніколи не відчував себе таким гарячим. Моє тіло переповнює гнів. Насильство гуде в моїх грудях. Ця потреба знищити все і вся на своєму шляху. Такого ніколи не було.

Бажання вбивати.

Ніколи так швидко, так потужно, що я сумніваюся, що щось може зупинити мене від того, щоб розірвати світ на частини своїми зубами. Зжерти його живцем. Так мінливо, щоб ніхто. Чоловік, жінка, дитина, друг чи незнайомець не був у безпеці.

Я роблю два кроки, перш ніж дивлюся на Істона, мій голос схожий на звіриний рик.

- Де вона.

- Хто? - запитує він із нахабно піднятою бровою.

Мої руки тягнуться вперед, хапаючись за передню частину його піджака. Я впиваюся руками в матеріал, піднімаючи його з землі на кілька дюймів, моє тіло тремтить.

- Якого біса...

Дихання виривається з його легенів, коли я з такою силою, яку тільки можу зібрати, вдаряю його об асфальт під нами. Його спина з гуркотом вдаряється, з його губ зривається стогін, коли я встаю над ним.

- Де вона, блядь, знаходиться.

Я не ставлю запитань і не благаю про відповідь. Я вб'ю його, і зроблю це боляче. Посадити його перед матір'ю і вийняти одне за одним всі його ребра. Витягнути його чортів хребет із горла і задушити його ним.

- У тебе десять секунд, Сінклер, - я потягнувся в кишеню і натиснув на кнопку на своєму ножі, розмахуючи ним перед його обличчям. - Перш ніж я розірву тебе на шматки.

- Я... - він подавився повітрям, - Не знаю.

Мій розум ніколи не міг зрозуміти, що за територіальні домагання були в моїх друзів на Браяр і Сейдж. Ніколи не розумів, чим вони володіють, що змушує хлопців перетворюватися на тварин, готових огризнутися на першого, хто вимовить їхнє ім'я.

Для мене це було вульгарним і відразливим.

Але зараз я розумів, і ідея спалити обличчя Істона мала сенс. Усе це мало сенс.

Почуття захисту того, що належить тобі. Те, заради чого ти готовий убити. Уперше я відчув це.

Я усміхнувся. - П'ять секунд.

Він смикається під моєю рукою. - Клянуся клятим Богом! Я не знаю. Вона пішла, коли я пішов, і більше я її не бачив. Клянуся Богом, мужик, я не знаю, де вона.

Паніка в його голосі - це звук фортепіанних клавіш уранці.

Освіжає.

Ніж ковзає по моїх пальцях, якраз перед тим, як я спрямовую лезо в центр його адамового яблука. Алістер хапає мене за плече, його голос звучить у моєму вусі як грім. Нищівний звук у моєму вусі, який розбиває мій гнів, як батіг.

- Тетч. - Кінчик мого ножа встромляється в його плоть. - Я щойно отримав від Браяр її місце розташування по телефону, вона все ще в цирку.

Дотик його руки напружується. Вона впивається в мою плоть, як якір, його рот біля мого вуха. - Він того не вартий. Поки що не вартий.

Моя рука тремтить від бажання випатрати Істона, як рибу. Залишити його лежати на цій парковці, але потреба поглянути на Ліру сильніша. Це все, про що мій мозок може дбати.

Я нахиляю своє тіло до Істона, мій рот вивергає слину на його обличчя, а мій ніж втискається в його горло достатньо, щоб порізати його. - Тобі краще молитися тому богу, в якого ти віриш, личинка. Він врятував тебе сьогодні.

Тим же рухом, яким викидають сміття, я повалив Істона назад на землю. Він задихається і згортається в клубок, коли я встаю на повний зріст.

Алістер показує мені свій телефон, маленька блакитна крапка каже мені, де знаходиться Ліра. Я випрямляюся, потягнувши за лацкани піджака, і рухаюся до своєї машини.

- Ой, - бурчить Рук, поплескуючи Істона по грудях. Потрібно додати образу до образи. - Не хотів би я опинитися на твоєму місці зараз, мій хлопче.

Кожен із них забирається в мою машину.

- Який план? - запитує Алістер поруч зі мною, руки Рука підштовхують його до середини, поки він прислухається. Мої руки згинаються навколо керма, двигун гуде, коли я повертаю ключ запалювання.

Це не те вибачення, яке світ хотів би почути від них, але це те, що мені потрібно. Вибачення, яке говорить про те, що вони готові слідувати за мною в будь-які глибини, щоб виправити те, що вони вважали гарною ідеєю.

Я злюся, що вони не послухали, що вони піддали Ліру ризику. Але як я можу звинувачувати їх, коли я навіть собі не можу пояснити, що вона означає для мене? Хто вона?

Тож зараз мені не потрібні вибачення. Мені потрібна їхня нескінченна відданість. Їхній гнів. Те темне, збочене, що живе в кожному з них, щоб вийти й погратися з моїм власним.

- Знайти її.

Розділ 18

Цирк жахів

ЛІРА

Циркове кільце було порожнім.

Усі стільці, що оточували круглу сцену, були вільні. Пісок у ямі рингу хрустів під моїми непокритими ногами, натираючи підошви.

Кров запеклася на моїй губі, згорнувшись із глибокої тріщини в центрі рота. Я відчувала, як засохла рідина прилипає до мого підборіддя - капати перестало кілька хвилин тому.

Мої щоки розчервонілися і палали жаром, піт збирався на чолі, тільки ще більше нагріваючись від сліпучого світла прожектора, що був спрямований на моє обличчя.

Я ледь могла розрізнити перший ряд крісел за піднятим бар'єром. Там, де глядачі вітали рингмейстера, що йде по натягнутому канату, або акробата, який граційно ширяє в повітрі.

Сьогодні, коли ніхто не аплодує, я виступаю в ролі акробата. Приватна демонстрація моїх мук. Повільні тортури, щоб довести свою точку зору, надіслати повідомлення.

Я шиплю, відчуваючи, як шипить крізь зуби, коли відвертаюся від Гравця Один, як я його називаю. Його слизькі пальці вдавлюються в мої ребра, синяк, що намічається, здригається від болю, і я відчуваю, як він впивається в мою шкіру, промацуючи кістку і проштовхуючись далі.

- Це тільки початок, дівчинко, - каже він мені на вухо. - Якщо ти продовжиш копати, то опинишся у власній могилі. Думаєш, вони не повернуться по тебе? Щоб закінчити те, що ми почали?

Я впиваюся зубами в язик, стримуючи крик агонії, коли холодний кінчик ножа встромляється в мене. Вістря розриває плоть, відкриваючи ще одну рану на моєму тілі.

Ненавиджу себе за хникання, що вирвалося, доказ того, що їхні тортури торкнулися мене. Браяр не дозволила б їм побачити, як вона проливає сльози, а Сейдж померла б, перш ніж проявити слабкість.

- Це нормально - плакати. Давай, плач. - Другий гравець, той, що в білій масці, закликає. Підійшовши до мене, він кладе руку мені на маківку і ніжними рухами гладить моє волосся.

- Я хочу, щоб твої друзі побачили твої сльози. Закривавлені, в синцях і ледь живі. Можливо, тоді вони навчаться не лізти у справи, які їх не стосуються.

Я борюся з бажанням пустити сльозу, відмовляючи їм у задоволенні зламати мене. Навіть попри нестерпний біль, кожен зітхання перетворюється на муку. Моє обличчя ніжне від попередніх ударів, торс стікає кров'ю з кількох дрібних відкритих ран.

Цього було недостатньо, щоб убити мене. Як вони сказали, вони не хотіли мене вбивати. Вони хотіли, щоб я жила, щоб довести свою правоту. Хотіли, щоб я приповзла до них понівечена, в надії, що мої рани налякають усіх нас і змусять замовкнути.

Але вони не знали хлопців. На що вони здатні, коли їх зневажають. На що здатна їхня примара в часи смутку.

- Вони вб'ють тебе, - шепочу я, задихаючись. - Коли вони знайдуть тебе, вони випатрають тебе, як рибу. У тебе немає жодного клятого шансу.

У цирковому наметі лунає шльопаючий звук, і моя голова паморочиться від сили удару по лівій щоці. У голові крутиться химерна музика, що ллється з динаміків.

Я проводжу язиком по щоці, ковтаючи опік. Перевіряю, чи всі мої зуби залишилися цілими.

Його пальці хапають мою щелепу, ривком повертаючи мене обличчям до нього. Мотузки, обмотані навколо моєї верхньої частини тіла, натягуються, коли я намагаюся чинити опір, почуваюся такою безпорадною, і єдиною людиною, яку я можу звинувачувати, була я сама.

Якби я просто дотримувалася правил. Залишилася б у цирку, замість того щоб слідувати за Істоном до його будинку. Я повинна була просто зробити те, що просили хлопці, але я не могла.

Не могла зустрітися з ними і витримати тяжкість їхніх поглядів, коли я казала їм, що не дізналася нічого важливого, поки слідувала за Істоном Сінклером. Ні про його батька, ні про Гало, ні про клятий штраф за перевищення швидкості.

Я підвела їх. Їхнє розчарування було б набагато болючішим, ніж будь-які побої, які ці двоє могли б завдати.

- Ти зв'язалася не з тими людьми. Це було занадто потужно для тих багатих панків, яких ти називаєш друзями. Вони мали спустити залишити смерть тієї дівчини в минулому. Тепер ти платиш за їхні помилки, і все через їхню уражену гордість.

Перший гравець ліниво проводить ножем по моєму тілу в дражливій манері. Хижак грається зі своєю їжею, витягаючи здобич. Коли він досягає стику між моїм плечем і шиєю, він розриває мій светр, оголюючи шкіру.

Я намагаюся відгородитися від нього, відгородитися від болю і думати про що-небудь інше. Дихання збивається, коли я намагаюся зрозуміти, як я взагалі тут опинилася, відволікаючись щосили.

Деталі нечіткі, уривчасті, але я пам'ятаю, що стежила за Істоном із цирку, хоча обіцяла не робити цього. Мені потрібно було щось дізнатися про нього. Я не могла підвести всіх, прийшовши з порожніми руками.

Болісний біль пронизує моє плече, кров змочує шкіру, але я дивлюся вперед і не відволікаюся. Вони не варті ні мого страху, ні моїх страждань. Вони не переможуть.

Я слідувала за Істоном до самого будинку Сінклера, прослизнула всередину його будинку, коли побачила, що він залишив вхідні двері незамкненими. Можу пригадати кожен дюйм їхнього будинку, що я знайшла на столі Стівена, замкнені двері в його кабінеті та приблизно скільки часу мені довелося ховатися в коморі, поки Істон і його мати не закінчили сперечатися за вечерею.

Можу простежити кожен крок з його будинку і до моєї машини, можу згадати, як в'їхала на парковку школи, плануючи зачекати там, доки не прийде час зустрітися з хлопцями.

Останнє, що може згадати мій мозок, це як мої двері ривком відчинили, і агресивна рука обхопила мою руку. Після цього все порожньо. У моїй пам'яті закінчилася плівка, і екран перетворився на білий шум.

Пальці проводять по свіжій рані на моєму плечі, і я озираюся, щоб побачити, як Гравець Два засовує пальці в рот. Злизує мою кров зі своєї шкіри.

- Ти така солодка на смак, майже занадто солодка, щоб пропадати даремно.

Жовч застряє в мене в горлі, коли я дивлюся, як він смокче два пальці, вкриті моєю кров'ю.

- Чорт, - випльовую її на чорну тканину, що закриває його обличчя. - Ти.

Слина і кров розлітаються по масці, і з його губ зривається мерзенне гарчання, коли він притискає своє вкрите кров'ю обличчя до мого. Його нігті впиваються мені в шкіру голови, розриваючи волосся. Запах розкладання від його гарячого дихання змушує мій шлунок збунтуватися.

- Це можна влаштувати, дівчинко.

Якщо вони хоч на секунду подумали, що я легко відбудуся, то вони помилилися. Я можу бути прив'язана до цього стільця, побита і стікає кров'ю, але я відмовляюся йти спокійно. Коли вони залишать моє тіло на поживу жукам, моя мітка залишиться на їхній шкірі.

Вони пам'ятатимуть мене, те, як я билася, і я не помру забутою.

З усією силою, яка залишилася в моєму зв'язаному тілі, я відкидаю голову назад і кидаюся вперед, врізаючись чолом у те, що, як я сподіваюся, є його носом. Мій череп пульсує на знак протесту проти змови, але його стогону дискомфорту достатньо, щоб це того вартувало.

- Ах ти, погань! - кричить він, зриваючи маску, щоб утримати свій розбитий ніс. Його обличчя мені не знайоме, але я намагаюся подумки закарбувати кожну деталь.

Як його сальне світле волосся падає на очі, родимка на щоці та шрам навколо верхньої губи. Я відзначаю кожну рису у своїй свідомості, зберігаючи її на випадок, якщо мені вдасться виплутатися з цього.

- Ми не повинні знімати маски, - закликає Другий гравець, дивлячись на мене. - Ми не...

- Це не має значення. - Його партнер повністю знімає маску, кидаючи її на землю. - Неважливо, чи побачить вона нас зараз. Вона не доживе, щоб говорити про те, як ми виглядаємо.

Моє нутро здригається. Жах накочує в моїх грудях, як хвиля, обрушуючись на все тіло. Їхні великі руки хапають мене з двох боків, легко зриваючи зі стільця.

Я б'ю ногами по піску, підкидаючи зернисті шматочки, мої легені видають крик за криком, поки вони тягнуть мене назад. Сльози течуть по моєму обличчю, коли я відчуваю, як метал дряпає мою спину.

Повертаючи голову в пошуках чого-небудь, що підкаже мені, куди я прямую, я мигцем глянула на те, що схоже на сходи. Чорні ґратчасті сходинки, що ведуть на невелику платформу. Моє тіло вдаряється об кожен нахил, болить від кожного удару.

Коли вони досягають вершини, моя вага падає на платформу. Мені не потрібно багато часу, щоб зрозуміти їхній план. Згадую, як вони вперше розбудили мене, що залишилося від сьогоднішньої події.

На рингу все ще лежала підказка, змінена для створення ідеального пристрою для тортур. Циліндричний резервуар, який раніше використовувався як магічний акт. Уникнути неминучого. Цистерна, наповнена по вінця водою, тоді як виконавця приковують до дна. Втечіть, і ви станете сучасним Гудіні, ні - і ти потонеш.

Але всередині була не вода. Вона була густішою і червонішою, вона вирувала в резервуарі глибиною щонайменше дванадцять футів, погойдуючись у такт моїм хвилюванням на платформі.

- Свиняча кров. - Єхидно сказав Перший гравець. - Ми збиралися подарувати тобі твій власний момент Керрі. Занурити голову під воду кілька разів, щоб адреналін виплеснувся. Але ти була важкою, дівчинко.

Моє серце стукає у вухах: коли вони кинуть мене в це, для мене не буде жодної надії. Я б опустилася на дно і ніколи не спливла.

Це було б усе.

- Убивство мене їх не зупинить, - я притискаю руки до мотузок, намагаючись знайти слабке місце у вузлах, але мені не щастить. - Це тільки погіршить ситуацію. Твій бос знає, що вони зробили з Розмарі Донах'ю. Вони не зупиняться.

- Мій бос... - Йому все одно. Я не думаю, що є щось, чого б він хотів більше, ніж вбити по одному синові з кожної сім'ї засновників. Нехай це місто пожне те, що посіяло. Ти лише попередження про те, що гряде, Ліро.

- Ти не виберешся живим. - Я задихаюся.

- Гряде розплата, дівчинко. Для тебе зараз, і для всіх твоїх маленьких друзів потім. Сподіваюся, я буду тим, хто розірве Пірсона на частини.

З того моменту, як вони викрали мене, я вирішила, що ці люди найняті тими, хто відповідає за -Гало. У нас було мало часу, і вони прийшли за нашим мовчанням.

Навіть якщо їм доведеться вбити нас, щоб отримати його.

Ми зайшли занадто далеко, дізналися занадто багато. Убивство вчителя і помічника вчителя, щоб розкрити наркотики, якими вони присипляють викрадених дівчат. Спалення мера за продаж Розмарі, вбивство двох продажних детективів, замішаних у цій справі. Ми зайшли занадто далеко.

При звуці імені Тетчера в мене заколотилося серце. Мене душить ридання, бажання благати. Благати про пощаду і молитися, щоб вони залишилися далеко-далеко. Але не від мене.

Ніколи від мене.

Від нього.

- Давай, благай мене. - Гравець Два хмикає. - Благай мене пощадити твоє життя, і я, можливо, збережу тобі життя досить довго, щоб подивитися, як добре ти приймаєш мій член.

Моє тіло здригається від його грубих слів. Одна єдина сльозинка падає з мого ока від того, що в мене залишився вибір. Поводитися, благати, прогинатися, щоб цей огидний привід чоловіка поклав свої брудні руки на моє тіло, або залишатися на місці, дозволяючи їм зіштовхнути мене в чан з кров'ю тварин, де я буду тонути.

Два варіанти, ось до чого зводилося моє життя.

Два паршивих, блядь, варіанти. Моє життя звелося до цього. Усе, що я коли-небудь робила, буде забуто, і я перетворюся на газетний заголовок про дівчину, убиту в Цирку Кошмарів.

Ще одна історія про привида, яка переслідуватиме вулиці Пондероз Спрінгс.

З останньою крихтою надії, що згасала, я потягнулася до себе. Хочу, щоб мій голос відрикошетив від тканини цього намету, хочу, щоб моє тіло крізь сльози волало про допомогу.

Кричати про єдине ім'я, яке зараз існувало в моєму мозку. Того, хто, як мені здавалося, може врятувати мене від цього проклятого кінця. Мій останній шанс, хлопчик, який заморозив жах своїми зимовими кроками востаннє, коли смерть пропливала наді мною.

Мій ангел.

- Тетчер!

Це був крик банші в порожнечу. Молилася, щоб з волі божественної долі він опинився поблизу. Що він шукатиме мене, помітить пропажу, що він якимось чином почує мій голос серед циркової музики, що кружляє, серед виття вітру.

Мені просто потрібно було, щоб він прийшов по мене. Щоб врятувати мене востаннє, бо я не була готова померти. Не так - не до того, як я закінчу школу або побачу, як мої друзі підуть до вівтаря. Я хотіла зробити кар'єру, вирости, я хотіла жити.

Я не хотіла вмирати до того, як...

- Тетчер, будь ласка, - кричу я, кров хльостає з рота. - Тетчер!

- Який гарний труп ти будеш. - Бурмоче один із них, перш ніж сила чийогось черевика врізається в мій бік.

Це посилає мене шкереберть у бак; кров вітає мене своїми липкими руками і металевим ароматом. Затягуючи мене під поверхню, до водянистої смерті.

Світ набув чудового червоного відтінку, коли я опустилася на дно резервуара. Розчавлені троянди просочувалися крізь мої заплющені очі і мали смак солодких пенні. Мої почуття закрутилися в яскравих відтінках знайомого кольору. Вишневий, гранатовий, верміліон і рубін.

Він був усюди, просочився моїм волоссям, заповнив мої легені й застряг у стінках горла, поглинав мене, пожирав мене живцем, проковтував мене цілком.

Мої груди горіли, відчайдушно вимагаючи повітря. Безнадійно намагаюся прорвати грубий матеріал, що облягає мене, але без кисню в легенях мої кінцівки слабкі. Танк глибокий, занадто глибокий, і в мене не вистачає енергії, щоб триматися на плаву без ніг. Голова паморочиться, печіння в легенях перетворюється на відчуття комфорту. Наче моє тіло знає, що станеться за кілька коротких миттєвостей.

Я відчуваю, як руки обвиваються навколо моєї талії, нагадуючи мені про ту ніч, коли я танцювала з Тетчером рік тому на балу напередодні Дня всіх святих. Те, що він зробив, щоб відволікти наших друзів, глибоко врізалося мені в пам'ять.

Перша зустріч із Браяр. Якими невинними були її очі. Спалювання дерева з Руком і піймання Алістера в моєму душі після того, як він залишився в нашому гуртожитку. Побачити Сейдж, яка сиділа в їдальні після її повернення.

Спогади, які я надійно сховала всередині, відтворювалися на котушці. Спалах за спалахом. Відтворення найкращих моментів мого життя, останнє втішне кіно перед тим, як я потраплю в потойбічний світ.

Моя підсвідомість, здавалося, зникала у світлі, яскравому, різкому світлі, а смак повітря змушував мене задихатися. Уся кров, що застрягла в роті, виливається назовні, коли я задихаюся.

- Хапай її.

Руки торкаються мене, обвиваючись навколо мотузки, все ще обмотаної навколо мого тіла. Мій мозок намагається вирішити, чи увійшла я в безсмертя, чи мій поклик почули, і я все ще жива.

Я намагаюся моргнути, пропускаючи червоні смуги, що чіпляються за мої почуття, намагаючись розсіяти багряний туман, який засліплює мене.

- Якого хріна, по-твоєму, я роблю? Граю в шашки?

- Від тебе ніякої користі.

- Якщо ти не заткнешся, я кину її, і ви обидва зможете потонути, придурок.

- Просто... - Пауза, - Просто допоможи їй.

Відчуваю, як мої груди піднімаються й опускаються, поглинаючи кисень якомога швидше. Біль залишається, і саме він говорить мені, що я все ще живий. Що якимось чином мені вдалося вибратися з цієї рідкої могили.

Навколо мене лунають голоси, і я відчуваю, як прохолодний метал впирається мені в спину. Мотузки слабшають, мої руки можуть вільно рухатися.

- Ліра, Ліра, Ліра...

Дотик знайомої людини схиляється над моїм лежачим тілом, відкидаючи мокре волосся з мого обличчя, поки скандується моє ім'я. Коли мій мозок отримує повітря, якого йому не вистачало, решта почуттів повертаються.

Я розрізняю запах чогось свіжого. Моя шкіра відчуває його прохолодні руки, а очі розрізняють деталі його обличчя. Його сріблясте волосся забарвлене в рудий колір, що капає бордовим. Блакитні очі настільки ясні, що я майже бачу в них своє відображення.

- Тетчер, - зітхаю я, молитва на моїх губах. - Тетчер.

Тремтячою рукою я піднімаю пальці, простежуючи лінію його брів, глибоку складку на лобі. Я відчуваю його. Він справжній, я не впевнена, що справді думаю, чи, можливо, це тому, що це все ще схоже на сон.

Я занурюю пальці у вологі пасма його волосся, притягуючи його голову вниз.

Сон, у якому він прийшов за мною, почув моє благання і прийшов за мною. Лиходій, який відмовився від свого плану помсти, щоб врятувати дівчину, яку герой приніс у жертву.

- Ліра.

Мої губи торкаються його губ у тихому зіткненні. Найперша сніжинка зими торкається мого рота. Падаюча зірка, що непомітно ковзає по небу. Шепіт його останнього видиху дзвенить між зубами, заповнюючи мої порожні легені. Подих життя від ангела смерті. Його губи міцно притиснулися до моїх, подарунок богів.

Тут немає феєрверків. Це не поцілунок, переповнений голодом чи омитий пристрастю. Просто наші губи притулилися одне до одного, короткий відпочинок у момент хаосу. Наші уста, що говорять без слів.

- Здрастуй, тут ти в безпеці. Ти в безпеці зі мною.

Він першим відсторонюється, рівно настільки, щоб між нашими губами утворилася тонка завіса і я кілька разів кліпаю, спостерігаючи за його пасивним обличчям, що дивиться на мене.

- Я не хотіла, - мій голос хрипкий. - Не хотіла вмирати, не поцілувавши тебе першою. Це було занадто жорстоко - померти, не дізнавшись, як це.

Тетчер проводить великим пальцем по моєму припухлому роту, м'яко вбиваючи в шкіру відчуття його поцілунку. Вдавлюючи в мене його смак. Краї його рота тремтять.

- Мій дорогий фантом, - шепоче він. - Ти не помреш, поки я не закінчу з тобою.

Розділ 19

Рингмейстер

ТЕТЧЕР

Це не було моєю звичайною рутиною.

Я не витрачав місяці на вистежування, полювання і збір інформації про цю жертву. Не витрачав час на створення початку і середини свого концерту. Я не писав ноти, не стирав і не складав моторошну музику, щоб підготувати сцену. Просто перемотав кінець, не думаючи про те, як звучатиме його смерть у парі з моїм піаніно.

Зазвичай, якщо я вибивався з шаблону, це вибивало мене з колії. Не бути в моєму просторі, з усією моєю зброєю і засобами утилізації. Ніякої класичної музики, що грає на задньому плані.

Не так я вбивав людей. Моє знищення людського тіла було мистецтвом. Я часто не поспішав, місяцями планував, підбирав ідеальну музику для кожної частини вбивства.

У цей момент я змусив людину заплатити за те, що вона доторкнулася до того, що належить мені.

Я подивився вперед і побачив чоловіка, прив'язаного до круглої дошки. Товстий чорний ремінь був перекинутий через талію, обидві руки зчеплені над головою, а ноги зафіксовані в наручниках. Витки червоних зірок, намальованих на дошці, з'являлися і зникали за його кінцівками.

Упевнений, що цей реквізит використовувався як частина вистави з метання ножів. Коли впевнений у собі чоловік стояв перед натовпом і наосліп кидав зброю в напівоголену жінку. Ледь не промахнувшись повз її шкіру на лічені дюйми, натовп йшов у захваті.

Ось тільки тепер шоу вів я. Циркове кільце було моєю ареною смерті, і я не збирався йти.

- Що ти збираєшся робити? - вимагає моя мета. - Мужик, будь ласка, що він збирається робити? Він збирається вбити мене на хрін?

Алістер мовчить, тільки дивиться на нього зі свого стільця, який він витягнув із залу. Сигарета горить на його губах, димка диму пливе перед його пасивним обличчям.

Це він спіймав одного злочинця, перш ніж той встиг утекти. Він повернув його на ринг і чекав моїх вказівок. Знаючи, що краще й пальцем не чіпати мою здобич. Він знав, що це вбивство - моє і тільки моє.

Мені потрібна була кожна крапля його болю, його страху, його життя. Мій шлунок заурчав, жадаючи сили, яка виходить від останнього поштовху чийогось серця.

Моє тіло перемістилося, і я подивився вниз на розкритий ніж, розкладений на стільці, окремі леза акуратно покладені в окремі кишені. Мої пальці торкаються гострих кінчиків, жага помсти залишає мене голодним, диким.

Обережно я закочую рукава сорочки, заляпаної кров'ю, оголюючи бліді, вкриті венами руки. Прохолодне повітря торкається моєї шиї, передчуття підвищує температуру.

Звук намету, що відкривається, привертає мою увагу. Ліра вбігає всередину, її забита губа привертає увагу, губи, які я відчував на своїх кілька хвилин тому. Її рот мав смак жорстокості та страху. Абсолютно протилежний вишневому смаку, який я очікував.

Після того, як я витягнув її із закривавленого бака, я відчув справжній смак гніву. Я бачив його в інших, був свідком того, що він може зробити, але ніколи не відчував його в собі. Не так, як зараз.

Моя лють була тихим, киплячим хижаком. Наче я відчував, як емоції течуть по моїх венах, немов наждачний папір. Шорстка шкіра і наждачний папір.

Це було моє перше вбивство, яке було засноване на емоціях. Спонукуване нею.

Ліра була моїм маяком емоцій. Усі ці почуття, яких я ніколи не відчував, відбувалися зі мною завдяки їй.

Близькість із нею робила мене все більш і більш людиною.

Мої пальці розтиснулися, коли Рук увійшов слідом за нею, його рука обвилася навколо руки Ліри і потягнула назад, його голос був досить гучним, щоб я почув.

- Ліро, нам потрібно відвезти тебе в лікарню. Ти не хочеш бачити це, ти не хочеш бачити його таким.

- Я не піду. - Вона сперечається, здригаючись від його хватки, рішуче налаштована продовжувати рухатися далі всередину намету і ближче до мене.

- Будь ласка...

- Ліра. - Я кличу її на ім'я, перериваючи свого друга. Її м'які очі повертаються до мене, ніби мій голос - єдиний звук, який вона чує, і згинаю палець, дражливим рухом підкликаючи її до себе. - Ходімо.

Рук прибирає руку, хитаючи головою, коли вона рухається в мій бік. Я не випускаю з уваги, що вона трохи кульгає, але все ще тримає голову високо, відмовляючись показати свій біль.

Вона хоче довести, що вони не зламали її. Що вони ніколи не зможуть зламати її. Усередині мене щось піднімається, і я думаю, що це може бути гордість. Відданість не тільки мені, а й собі.

Коли вона опиняється досить близько, я простягаю руку вперед і беру її підборіддя у свої пальці, нахиляю її голову з одного боку в інший, відзначаю кожну подряпину, кожну невелику невідповідність, кожен синець.

Вона має піти, пройти обстеження не тільки фізичне, а й психічне. Те, що вона пережила, сильно вдарить по ній, коли адреналін випарується. Травматична реакція, що згорнулася всередині неї, повернеться з помстою, а людина може витримати тільки стільки, перш ніж зникне і ніколи не повернеться.

- З тобою все гаразд?

- Так, - киває вона. - І я хочу подивитися. Знаю, ти сказав, що ми закінчили, але мені потрібно подивитися, мені потрібно вчитися, Тетчер, поки ця штука не зжерла мене живцем.

- Ти не дала їм побачити, як ти зламалася. - Бурмочу я, проводячи великим пальцем по її шкірі.

Я відчуваю, як її тіло переймається моїм дотиком, тане в моїй руці. - Ти сказав мені не робити цього.

- Ти так добре впоралася, дорогий фантом. - Шепочу я, піднімаючи її голову, щоб вона дивилася на мене. - Хочеш свою нагороду? Хочеш, я буду твоїм учителем сьогодні ввечері?

Її нефритові очі розширюються, інтерес розгорається, і, можливо, вона шокована тим, що я так легко погоджуюся.

- Більше ніяких підручників?

Усмішка тягнеться до мого рота, коли я хитаю головою. - Ніяких підручників. Просто ти будеш старанною ученицею, я зроблю кілька нотаток, і можливо, буде контрольна робота.

Ця таємна маленька домовленість між нами двома - моя найбільша боротьба і найважче, що я можу собі дозволити. Важко визнати це вголос, але я насолоджуюся тим, що Ліра спостерігає за мною. Вона переслідує мене в тіні, її очі зосереджені виключно на мені. Я - центр її світу, а вона - моя маленька вуайєристка.

Полегшення осідає в її плечах.

- Дякую. - бурмоче вона, перш ніж повернутися і піти до місця в першому ряду. Я дивлюся на Рука, нахиляю голову в її бік, бажаючи, щоб він залишався поруч на випадок, якщо щось трапиться.

Я дозволяю своїм думкам затриматися на ній. На образі її порцелянового, бездоганного обличчя, закривавленого і вкритого синцями, зіпсованого так, як ніколи не мало бути. Уся моя злість одинична. Вона сфокусована, спрямована на одну людину і тільки на одну.

- Мій батько подарував мені набір метальних ножів, коли я був дитиною, - кажу я, піднімаючи вістря списа з нержавіючої сталі. - Це був спосіб попрактикуватися в ефективному володінні клинком. Думаю, це стало моїм хобі, в якому я тепер непогано розбираюся.

Мої довгі, обережні пальці виймають один клинок з чохла і крутять його в руці. Матово-чорне оздоблення викуване з ночі. Створена для скритності й призначена для швидкої, безшумної смерті. Їхній темний колір контрастує з моїми шкіряними рукавичками, моя долоня тримає кинджал із тихою нерухомістю, від якої в повітрі розливається моторошна енергія.

Я знав, що робитиму сьогодні ввечері, я планував кожну секунду тортур, щойно ступив у цей намет. І все ж я почувався так, немов прогулювався околицями.

Ні бурхливих емоцій, ні паніки.

Просто завидна смерть.

- Якого хріна, чувак, - пробурмотів чоловік, прив'язаний до дерев'яної дошки. - Я просто робив свою роботу. Ми не збиралися її вбивати. Просто трохи налякали її, розумієш? Ось і все, клянуся!

- Як тебе звати? - запитав я, ігноруючи його слова. Мені не цікаво, що він хоче сказати.

Він стогне, скрегоче зубами, коли сльози течуть з його очей. Його охоплює такий страх, що я впевнений, він ледь може дихати. Він душить його, тисне на легені, як болдер. Цікаво, чи думає він про свої останні хвилини так само, як я? Чи готовий він зустріти свого творця.

- Блядь, блядь, блядь, блядь! Це просто пиздець. Так не повинно було статися!

Зазвичай я граю трохи довше, затягую перший удар. Захистити себе першим ударом сили, яка проникає в мене, коли я розрізаю чиюсь шкіру.

Але сьогодні в мене не було настрою возитися з їжею.

Подібно до блискавки, що пронизує повітря, чорний кинджал проноситься вихором, як болт. Він вдаряє в ціль із громовим стуком, за яким слідує крик із глибин нутра цієї людини.

Це лоскоче мені вуха. Зігріває щось усередині мене так само, як гра Горовиця.

Кров сочиться з центру його долоні. Спис пробив його незахищену руку, ефективно прибивши її до дошки під нею. Перший удар у мою людську дошку.

- Майкл! Майкл! - кричить він, шкіра блідне, коли він дивиться на свою пронизану руку. - Мене звуть Майкл!

Зачерпнувши ще одне лезо між пальцями, я киваю і кручу метал, обертаючи його по кісточках пальців. Це мало бути для Ліри. Тут моя причина вбити цього головного.

І все ж, я не можу не відчути захоплення, побачивши, як він корчиться від болю, відчайдушно волаючи до моєї милості. Чи справді це робить мене морально сірим героєм, про якого всі захоплюються? Виправляти ті помилки, яких суспільство ніколи б не зробило? Чи це просто привід, щоб задіяти ту частину мене, яка жадає вбивства?

Мої очі спрямовуються на аудиторію, скануючи порожні місця, поки мій погляд не зустрічається з її поглядом. Вона - кошмарна версія самої себе. Вона вся в порізах, синцях і крові, яка їй не належить. Її дикі кучері в'ються, а одяг промоклий.

Але я нічого цього не бачу. Не зовсім.

Я просто бачу її.

Скарлетт.

Маленька дівчинка, яка кинула в мене черевиком під час нашої першої зустрічі. Та, яка була такою переляканою, але водночас такою сміливою. Тієї ночі я не бачив нічого схожого на неї.

Хтось такий зухвалий і сміливий. Вона вилетіла з шафи з копицею чорного волосся й очима, сповненими рішучості, вона так відрізнялася від мого стерилізованого життя, була такою хаотичною.

У цій кімнаті, де пахло смертю, вона почувалася останньою живою істотою. Це прекрасна, безладна істота, яку я не міг убити. І той факт, що цей мерзотник думав, що може, приводив мене в лють.

- Майкл, - хмикнув я, дивлячись убік і повертаючись до своєї мети. - Це означає, той, хто подібний до Бога.

Я - рингмейстер, керую шоу, змушуючи його танцювати і звиватися для мого задоволення. Це більше, ніж фізичне насильство, це ментальна гра, яка живить моє его.

Це було те, чого Ліра чекала навчитися. Вона була терпляча, стрибаючи через усі мої перешкоди, щоб стати свідком цього моменту. Щоб навчити її, як зіпсувати чийсь розум, як зламати його дух, перш ніж доторкнутися.

Як оволодіти спокоєм, стати зображенням вбивці.

- Ти віриш, що ти подібний до Бога, Майкл? Що в твоїх жилах тече божественна кров, і ти маєш владу вирішувати долю життя і смерті?

- Не вбивай мене, будь ласка. Я не можу померти, я не готовий. - Він задихається. - Це була навіть не моя ідея. Мене просто найняли, і мені просто потрібні були додаткові гроші. Я не брав у цьому жодної участі.

- Але ти це зробив, - поправляю я. - Причетний. Ти викрав невинну дівчину і вирішив, що твоє его важливіше за її життя, чи не так?

- Це був не я! Це був Колін! Він хотів убити її, а не я. Я просто хотів виконати роботу. - Він зковтнув, очі розширилися. - Якщо ти мене підвезеш, я відведу тебе до нього, можу дізнатися, де він живе!

Вага клинка балансує на моїй долоні. - Хто тебе найняв?

З його горла виривається плаксивий стогін. - Чорт. Чорт, я не можу тобі сказати. Я можу відвести тебе до Коліна, але я не можу тобі цього сказати. Вони вб'ють мене. Розірвуть мене на шматки, чувак, я не можу.

Я майже сміюся, що він думає, що те, що вони приготували для нього, гірше, ніж мої плани. Ще один чорний дротик проноситься повітрям, безшумно, як пташине перо, встромляючись у середину таза Майкла. Прорізаючи плоть, розриваючи його шкіру.

Судячи з нестямного виття, можна з упевненістю сказати, що я влучив у ціль.

- Вражаюча ціль, враховуючи, наскільки він малий. - Говорить Алістер зі свого місця, роблячи чергову затяжку сигаретою.

Лезо затиснуте між його стегон, пронизане прямо крізь те, що, як я сподіваюся, є його членом і яйцями. Сльози течуть по його обличчю, все його тіло тремтить.

Рукоятка хитається при кожному нерівному вдиху.

Це буде повільний, болісний спосіб померти.

Якщо не прибрати ці ножі, він не зможе стікти кров'ю. Вони зроблять отвори і не дадуть йому дихати, поки я не закінчу. У нього немає іншого вибору, окрім як висіти там у стражданнях.

- Не очікував, що ти знаєш це, тому що ти не знаєш мене, Майкл, - кажу я, не дивлячись, забираючи ще один ніж. - Але я теж не вірю, що подібний до Бога.

Перевертаю його в руці, перш ніж завести руку за голову і кинути його вперед, я рухаюся плавно, від моїх рухів не виходить жодного звуку, коли ніж вислизає з мого захоплення і встромляється в центр лівої руки Майкла.

На мить я чую хрускіт кістки, а потім з його вуст вилітає ще одна порція лайок. Я не поспішаю, наближаючись до круглої дошки і людини, що висить на ній.

Кожен крок смертоносний і впевнений.

Моя рука в рукавичці стискає щелепу Майкла, мій голос смертельно тихий. Спокійний, як рідка ніч.

- Я гірший за будь-якого бога, ти знаєш. Тут немає милосердя і чудес. Я - покровитель твоєї смерті, і ти помреш, коли я цього захочу.

Майкл схлипує - сильні ридання людини, яка раніше погрожувала забрати життя в Ліри. Влада, яку, як він думав, він мав над нею, змінюється. Тепер він - крихітний, незручний жучок під моїм черевиком.

- Хто тебе найняв? - знову запитую я, відчуваючи, як хвиля ейфорії обрушується на мене, коли він плаче, соплі капають з його носа, а обличчя розчервонілося від крику. - У твоїх інтересах розповісти мені, Майкл. Я можу зробити так, що це триватиме всю ніч.

Я зламав його, розбив кожен шматочок мужності, який у нього коли-небудь був, зруйнував його барикади, доки не залишилася лише сумна людина, яка відчайдушно бореться за своє життя.

- Стівен Сінклер. - Кричить він крізь стиснуті зуби. - Стівен Сінклер найняв нас!

На моєму обличчі немає здивування. Ми всі знали, що декан Голлоу Гайтс якимось чином вплетений у Гало. Знали, що він змія, задовго до того, як Розмарі виявилася мертвою.

- Чому? - вимагаю я.

- Не знаю. Він говорив із нами тільки про роботу. Схопити її і трохи по-швиряти. - Він кашляє. - Коли я запитав, навіщо, він відповів: - Щоб, коли вона приповзе назад до своїх дегенеративних друзів, вони знали, що їм загрожує. Що я здатен забрати в них.

Моя рука хапає рукоятку ножа, що застряг у нього між ніг, і різко смикає її вліво. Викликаючи черговий крик про допомогу з його вуст.

- Що ще ти знаєш?

Майкл нахиляє голову до стелі, очі заплющені. Намагається уявити собі іншу реальність, відчайдушно сподіваючись прокинутися від цього кошмару.

- Це не повинна була бути Ліра. - Кричить він. - Нам сказали схопити Сейдж Донах'ю, але ми...

- Але ти? - Я сильніше натискаю на ніж, вириваючи слова з його горла.

- Прийшов якийсь світловолосий хлопець і сказав йому "ні". - У нього був неприємний шрам на обличчі, він вимагав, щоб Стівен обрав Ліру Еббот замість нього. Сказав, що вона найслабша з групи і легше зламається.

Я відчуваю, як лють Рука щодо Істона Сінклера змішується з моєю власною. Знаючи, що раніше я був за кілька секунд від того, щоб скрутити йому шию, і повинен був це зробити, згідно з цією інформацією.

- Ти впевнений, що не було нічого іншого?

- Упевнений! - кричить він. - Це все! Це все, що я знаю, клянуся клятим Богом.

Я киваю, знаючи, що це вся інформація, яку він зможе мені дати. Не так багато чоловіків, які брехатимуть, поки в їхній член встромляють лезо, і він не з їхнього числа.

Колір його обличчя не існує. Він блідий, жахливий і втрачає кров. Я закінчив із ним. Він виконав своє завдання в нашій програмі, і тепер я вільний покінчити з ним.

Я тягнуся вгору, хапаюся за рукоятку ножа в його руці і швидко виймаю його. Кров витікає з рани і просочує мою рукавичку, і я за кілька секунд від того, щоб всадити цю зброю в його дихальне горло, коли чую голос Ліри.

- Почекай.

Повертаю голову, дивлюся на неї, що стоїть перед бар'єром, йде до мене, ніби я - місяць, а вона - гравітація. Її тягне до мене, як магнітом, і в неї немає іншого вибору, окрім як шукати мене.

Алістер і Рук дивляться, мовчки спостерігаючи за цією взаємодією. Двоє людей, які опинилися між орбітальними планетами, які й гадки не мають, як перебувати в галактиці одна одної.

- Я хочу зробити це. - Бурмоче вона.

Мої брови сходяться разом, я різко й очікувано дивлюся на неї.

- Що ти хочеш зробити?

Рівний зітхання проноситься повз її губи, її підборіддя нахилене вгору, а хребет напружений. - Я хочу бути тією, хто вб'є його.

Ліра більше не та зломлена, розпатлана дівчина, яку вона показує світові. Вона - сила, сплетена воєдино жагою вбивства і таємною красою. Це темна, зла жінка, яка жадає помсти.

Супутниця женця, його коханка і друга рука.

Вона підходить ближче, її дихання віялом розсипається по рівнинах мого обличчя. Голод за чимось зовсім іншим зароджується в моєму шлунку. Бажання, розпечене до білого і сліпуче, пронизує мене.

Ніколи не бачив нікого красивішого, ніколи раніше мене так не вабило до іншої людини. Вона настільки захопила мене, що я не відчуваю ані найменшого розчарування від того, що не заберу життя цього дурня.

Я простягаю долоню, лезо - її, нехай робить, що хоче, відчуваю, як її пальці обвиваються навколо рукоятки, забираючи її в мене. З легкістю я роблю крок убік, простягаю руку, підштовхуючи її до Майкла.

Я нахиляюся вперед, мій рот торкається кінчика її вуха. - Змусь мене пишатися тобою, дорогий фантом.

Вона киває, не звертаючи уваги на мій подих на її шкірі, і я дивлюся, як вона підходить до дошки, королева смерті, яка претендує на свою корону з кісток і зубів.

Це збочено й аморально, але я відчуваю, як стискаються мої штани. Мій член набухає, коли вона тримає ніж у руці, проводячи кінчиком по його грудях, малюючи нешкідливу лінію до його горла.

- Подивися на мене, - каже вона, дивлячись на нього зверху, але явно контролюючи ситуацію. - Я хочу, щоб ти дивився на мене.

Коли він не дотримується її вказівок, вона використовує іншу руку, щоб схопити ніж між його стегон, все ще занурений у його плоть. Він стогне, поки вона звивається, і повторює ще раз, поки він, нарешті, не відкриває очі.

Мій рот наповнюється вологою. Бачити, як вона приймає таємну частину себе, яку, здається, так боїться, володіючи кожною унцією голоду, яку вона носить у собі. Коли вона повністю виймає зброю з його паху, він задихається.

Він задихається, захлинаючись криком агонії, а кров заливає його джинси.

- Я виглядаю зламаною для тебе? - Вона говорить з упевненістю, якої я ніколи раніше не бачив.

- Будь ласка, пробач мене. Господи, помилуй мене. - Він пхикає, зіниці розширені до розмірів блюдець. У його погляді - благання про пощаду, і, можливо, Ліра, яку всі знали, дала б її йому, якби істота всередині неї не була такою голодною.

Мить паузи. Тільки його зітхання і пхикання від дискомфорту. Я дивлюся, як Ліра крутить у руках обидва клинки, стискаючи рукоять у маленьких кулачках.

- Твій бог може дарувати тобі прощення, - шепоче вона, коли Майкл піднімає голову, щоб зустрітися з нею поглядом, - але ти дурень, якщо очікуєш такого ж співчуття від мене.

Це швидкий рух, настільки раптовий, що я думаю, що міг пропустити удар. В одну секунду його очі відкриті, а в наступну - два леза глибоко увійшли в його очниці.

Гострі кінці пронизують хлюпаючий матеріал очних яблук. Хлюпання тканини, що руйнується, і вид крові, що виступає, - ось його смерть. Його рот відкритий, з нього вилітають слова, що захлинаються.

Вона розтискає руки, відкидаючи назад долоні, звернені назовні, і вдаряє обома по кінцях ножів, посилаючи зброю далі в його череп. Я чую, як хрустять людські кістки під вагою леза, коли вона змушує замовкнути людину, яка намагалася забрати в неї життя.

Сила удару настільки велика, що його голова виявляється притиснутою до дерев'яної дошки позаду нього. Кров сочиться смугами, малюючи нерівні лінії по його щоках.

Сила. Полегшення. Гордість.

Вона витає в повітрі, поки труп Майкла залишається прив'язаним, рот відкритий у беззвучному крику. Демонічна версія твору мистецтва Леонардо да Вінчі про людське тіло.

Розп'яття помсти.

Я відчуваю присутність мого друга перш, ніж бачу його, його голос тремтить у мене над вухом.

- Вона страшенно страшна, чувак.

- Ні, - мої губи сіпаються в куточках, достатньо, щоб я помітив. - Вона виняткова.

Моя віддана учениця.

Мій маленький вихованець.

Розділ 20

Піаніст

ЛІРА

- Так, зі мною все гаразд, - бурмочу я, заплющивши очі й притулившись головою до вікна. - Обіцяю, це здебільшого поверхневі порізи і шви накладати не потрібно.

Це не означає, що вони болять менше, але я не думаю, що моїм і без того істеричним друзям потрібно це знати.

- Я збираюся вбити його! - кричить Сейдж десь на задньому плані, її голос пронизливий. - У них будуть серйозніші проблеми, ніж цей богом забутий Гало, ти знаєш це? Йому краще мати гарне виправдання для брехні, або я відірву йому член.

У мене болить у грудях від усвідомлення того, що я теж їм збрехала. Мені боляче за Рука, згадуючи, як його палаючі райдужні очі танули в моїх власних. У ньому оселилася печаль, якої я ніколи не бачила в нього раніше.

Як він накинув джинсову куртку на мої плечі і благав дозволити йому відвезти мене в лікарню. Він неодноразово вибачався за те, що дозволив цьому статися.

Те, що сталося сьогодні вночі, не було його виною, і я говорила йому про це. І все ж я знала, як Рук справляється з почуттям провини, як він несе відповідальність за те, що підвів своїх друзів, більше, ніж будь-хто інший. Як це його гризе, і як наполегливо Сейдж намагався змусити його зрозуміти, що не все погане відбувається через його дії.

Сайлас пролежав у лікарні вже п'ять місяців, а він усе ще не міг позбутися почуття провини. Наче він якимось чином міг запобігти припиненню прийому ліків Сайласом.

- Я сказала їм тримати це в таємниці від вас двох, не хотіла, щоб ви турбувалися про мене. Ти можеш злитися на мене, дай мені день, щоб відповісти взаємністю, а потім можеш злитися на мене. Вони просто дотримали свого слова; ти не можеш засмучуватися через це.

Вони вже були посвячені в деталі, які необхідно знати. Про те, що все сталося тому, що я пішла за Істоном додому, нікому нічого не сказавши, що ситуація була залагоджена, і що в центрі намету сімейного цирку на дерев'яній дошці висів чоловік.

Решта...

Решта може з'явитися пізніше, а може й не з'явитися зовсім. Чомусь я знала, що це не варіант. Що мені доведеться пояснювати, що я зробила. Але зараз у мене не було ні сил, ні бажання говорити про це.

- Ти така вперта, ми могли б бути поруч із тобою. - Шепоче Браяр. - Але я кохаю тебе. Ти впевнена, що не хочеш, щоб ми приїхали? Ми можемо принести закуски і страшні фільми? Допомогти тобі привести себе до ладу?

- Я просто хочу побути сьогодні сама, - кажу я, переводячи погляд на людину на водійському сидінні. - Ліжко кличе мене. Ви, хлопці, можете прийти завтра і покричати на мене, так?

Обидва вони розчаровано хмикають, але погоджуються. Наказавши мені зателефонувати їм, щойно я прокинуся, інакше вони ломитимуться в мої двері. Я дозволила тиші поглинути мене, дорога шкіра пригрілася до моєї ніжної спини. Незважаючи на те, що я вся в крові, я можу заснути, оповита цим заспокійливим ароматом.

Тут я почуваюся в безпеці.

- Вони дізнаються, що це ми залишили там тіло Майкла, розумієш? - тихо кажу я, сподіваючись, що розмова не дасть мені заснути, принаймні, достатньо довго, щоб прийняти душ. - Що я скажу, якщо з'явиться поліція і почне ставити запитання?

Рука Тетчера на частку секунди стискає кермо, але потім відпускає, не відриваючи погляду від дороги. Залишки червоного кольору все ще прилипли до його блідої шкіри і волосся, ми обидва в крові.

Плями сьогоднішнього вечора лежать на ньому важким тягарем, а нитка, що зв'язує нас, стає дедалі міцнішою. Навіть якщо він не знав про це. Мої губи все ще гуділи, гуділи від електричного дотику його губ.

- Вони не зможуть, - спокійно сказав Тетчер, повертаючи кермо і в'їжджаючи у ворота свого під'їзду. - Стівен почує про це, відкличе собак до того, як вони встигнуть унюхати. Це буде зам'ято. У місті про це навіть не заїкнуться. Але послання Сінклерам буде більш ніж очевидним. Якщо вони хочуть грати, ми будемо грати.

Я киваю, жуючи внутрішню сторону щоки, поки намагаюся підняти своє тіло. Пекучий біль поширюється по моєму животу, і мої руки тягнуться до ран на животі.

- Я перев'яжу їх усередині. - Він говорить, все ще не дивлячись на мене, задовольняючись тим, що дивиться вперед.

Коли він сказав, що я поїду з ним, я подумала, що він хоче підвезти мене до будинку, я не розуміла, що це не так, доки ми не опинилися в глибині міста, прямуючи до його будинку.

- Твоя бабуся... тобто, вона... - Рум'янець заливає мої щоки. - Вона не проти того, що я тут?

Якось наївно питати про щось подібне, про цю дрібницю на тлі всього, через що ми проходимо. Але Мей Пірсон - прекрасна жінка, і я не хотіла б виявити неповагу до неї, навіть якщо мені відчайдушно потрібен душ.

- Західне крило будинку - моє. Вона рідко туди заходить, навіть не дізнається, що ви тут.

Машина під'їжджає до будинку і плавно зупиняється, перш ніж він ставить її на стоянку. - Вона... - Я ковтаю, дивлячись на нього.

- Вона знає, хто я?

Він знає, що я маю на увазі. Я не питаю, чи знає вона, чи ми друзі, я питаю, чи знає вона, хто я для їхньої родини. Дівчина, яка відправила Генрі Пірсона до в'язниці, її син, і яка вижила, щоб розповісти про смерть моєї матері.

- Так.

Я не маю часу реагувати чи ставити подальші запитання, бо його стрункі ноги вилазять із машини. Думаю, що мені більше до вподоби уїдлива, саркастична Тетчер, яка постійно перебиває мене, аніж цей сухий, прямолінійний чоловік.

Його нерухомість вибиває мене з колії.

Виснаження душить мене, мої кістки болять, коли я тягнуся до ручки дверей, але ледве можу відчинити її. Мій адреналін сильно впав, залишивши мене слабким.

Драйв голоду, бажання, яке підживлювало мої сили, зникло, відступило, сховалося в темній печері моєї душі, де спало ситим і задоволеним. Воно залишило мене справлятися з наслідками самотужки. Відчуваючи себе порожньою і загубленою.

Ось у чому проблема. Коли все заспокоюється, гнів і потреба заподіяти шкоду зникають, емоційний біль усе ще живе. Він усе ще дихає й існує всередині мене, як вічна відкрита рана. Завжди кровоточить.

Убивство його підживлювало бажання вбивати.

Це не зцілило рану.

Це не позбавило мене спогадів про їхні руки на мені або звуки їхніх голосів у моєму вусі, не позбавило мене печіння в грудях від нестачі кисню. Моєї помсти було достатньо, щоб приборкати жагу до насильства і зламаних кісток.

Але вона ніколи не прожене страх побачити смерть моєї матері або якось помститися за її життя. Я зробила це, тому що вони заслуговували розплати за скоєне, але це нічого не змінило.

І ніколи не могло нічого змінити.

Мої коліна хитаються, і я стою на ногах лише секунду, перш ніж тонка рука Тетчера обвивається навколо моєї талії, а інша обхоплює мої ноги і піднімає мене з землі.

Одним елегантним рухом я опиняюся в його обіймах. Прохолода його тіла відганяє думки, які, здається, пожирають мене живцем, коли в голові пустеля. У його обіймах я не одна.

Я дивлюся на його обличчя, на його щелепу, і він нічого не каже, просто несе мене на руках, наче я нічого не важу, наче це звичайна річ, яку ми робимо щодня.

- Перестань так на мене дивитися.

Я борюся з посмішкою, кидаючи погляд униз. - Добре. - Прогулянка до дальньої лівої сторони будинку проходить тихо, я притискаюся вухом до його грудей, рахуючи удари його серця. Це ідеальний ритм, просто правильна кількість тиску, стійкий і здоровий темп. Цей звук заспокоює мене.

У мене дуже мало здорових емоційних спогадів.

Наприклад, коли люди відчувають знайомий запах або раптом згадують незручний випадок у школі, і ти знову і знову відчуваєш сором. Або, можливо, прилив сил від перемоги в грі, в яку ви грали. Це сильніше почуття, ніж просто спогад, який ви просто згадуєте. Ці тригери дають вам можливість знову пережити ті випадки.

Але в мене все по-іншому. Усі мої тригери пов'язані зі спогадами, які мене лякають і злять.

Один запах або погляд, і я знову переживаю найжахливішу ніч у своєму житті. Я більше не в класі і не читаю книжку у себе вдома, я в шафі, знову спостерігаю, як помирає моя мати.

Я смутно розумію, що перебуваю в класі, що люди можуть дивитися, але Генрі стоїть навколішки над тілом моєї матері, вбиваючи її, а я нічого не можу з цим вдіяти, не можу ні зітхнути, ні заспокоїтися. У той час як світ рухається навколо мене. Я замкнена в сніговій кулі, переживаючи свою травму.

Єдине, що витягло мене назад, єдина людина, яка розколола цю снігову кулю, - це Тетчер.

Він нічого не робить фізично, але щоразу, коли він приходить у ці видіння, все стає краще. Коли він входить у спальню моєї матері, я забуваю про все інше і чіпляюся за нього, дозволяючи його спогадам змусити мене почуватися в безпеці, заспокоїти мене, поки я не повернуся до реальності.

Для всіх інших він - їхній найгірший кошмар, але він завжди пробуджував мене від мого.

Коли ми входимо в його будинок, там майже темно і я ледь можу розгледіти кухню і дорогі дивани у вітальні. Ми піднімаємося сходами, а потім ідемо далі. Усе навколо наче в тумані, поки він іде довгим коридором.

Двері до його спальні відчиняються з легкістю, його тіло повертається вбік, щоб я не вдарилася головою об раму. Кімната Тетчера - це все, чого я очікувала, але водночас зовсім не те.

Мої жадібні очі вбирають у себе кожен видимий дюйм простору. Неймовірно високі стелі, стіни кольору яєчної шкаралупи, мармурові підлоги. Його ліжко стоїть низько над землею, білий плед виглядає свіжовипраним, а подушки розкладені ідеально. У кутку стоїть витончений рояль, а біля однієї зі стін стоїть письмовий стіл.

Усе дуже сучасно й чисто. Саме так, як я й припускала, але не схоже, що тут жили. На столі немає ні паперів, ні взуття на підлозі. Жодної персоналізації чи турботи, все дуже занедбано.

Я настільки виснажена, що ледь можу оцінити перебування в його просторі. Нарешті в стінах його будинку, де він живе на самоті. Де все пахне ним.

Він легко несе мене у ванну кімнату, ставить на дві ноги перед раковиною і прямує до душової кабіни, натискаючи на кнопку, яка змушує воду падати зі стелі з кількох різних струменів. Викладений сірою плиткою душ коштує, напевно, більше грошей, ніж увесь мій будинок.

- Душ, - пробурмотів він. - Я збираюся скористатися запасним. Просто почекай у моїй кімнаті, поки я не повернуся з бинтами. Гадаю, що мої засоби для миття тіла і волосся тобі підходять, чи мені потрібно взяти щось іще?

Знаю, що моє обличчя почервоніло, і потай сподіваюся, що кров закриє видимість мого збентеження. Я не повинна була говорити йому про засіб для миття тіла. Він ніколи цього не забуде.

- Так, усе гаразд. - Я прочистила горло. - Ти не повинен був, я маю на увазі, ти не повинен був цього робити. Ти міг би просто відвезти мене додому, всупереч тому, у що ти віриш. Я можу сама про себе подбати.

- Я в курсі.

Дивлюся, як він іде до дверей, тримаючи руку на ручці, його спина напружена, нічого не кажу, просто стою на місці й чекаю. Чекаю, що він скаже.

- Я чув тебе. - Він вагається. - Коли ти кричала, я чув тебе.

Лунає звук клацання дверей, і я прикувала свій погляд до того місця, де він колись стояв, перетравлюючи його слова. Якимось чином моє відчайдушне благання про допомогу було почуте. Він почув мене.

Мені знадобився певний час, щоб дістатися до душу, я застрягла на якомусь автопілоті, коли, нарешті, ступила під струмінь води, і не поспішала, намилюючи себе його мочалкою для тіла, втираючи шовковистий шампунь у свої локони.

Мабуть, я втратила лік часу під парою, тому що на той час, коли вода стала прозорою, даючи мені зрозуміти, що я успішно змила всю кров у каналізацію, зовні долинали слабкі звуки музики. Вдалині гуділи клавіші фортепіано.

Цікавість і хвилювання закрутилися в моєму животі. Я вимикаю душ, обертаю тіло теплим рушником і тільки потім розумію, що в мене немає змінного одягу.

Жую внутрішній бік щоки, обмірковуючи свої варіанти. Вирішивши, що Тетчер уже бачив мене голою раніше, це нічим не відрізняється. Хоча ця ситуація здається набагато більш... інтимною. М'якою. Тихою.

Усе те, чим ми не є.

Моє тіло пульсує, коли я відчиняю двері, пара виривається в спальню. Музика тепер звучить набагато голосніше, мелодії пливуть від клавіш. Ліжко порожнє, на ньому акуратно складена купа одягу.

Але Тетчер сидить у кутку, повернувшись обличчям до мене, і грає на інструменті перед собою, немов вони одне ціле. Одне ціле, і я не можу сказати, де закінчується він і починається клавіша.

Можу тільки уявити, скільки годин він просидів у цій кімнаті, перед цим самим піаніно, практикуючись, відточуючи кожен рух своїх пальців.

Його тіло колишеться і віддається з кожною нотою, очі заплющені, мокре волосся падає перед його обличчям, так нехарактерно скуйовджене, що в мене майже перехоплює подих. Чорна картата сорочка на ньому не застебнута, залишаючи його груди відкритими.

М'язи на його животі напружуються, коли його пальці ніжно проводять чорно-білими клавішами, змішуючи їх разом так, що ви не маєте іншого вибору, окрім як існувати в його версії сірого кольору.

Я не чула нічого прекраснішого, не бачила нікого талановитішого.

Уперше я не питаю себе, що в голові в Тетчера, і не цікавлюся, про що він думає. Уперше я просто... знаю.

Наче текст пісні говорить мені все, що мені потрібно почути, наче він говорить через шнури і ноти. Притягуючи мене до себе, щоб я точно знала, що він відчуває.

Відчуваю це у своїх кістках. Біль, який живе всередині нього, печаль, яка живе глибоко в його кістках, яку ніхто не може побачити. Вона прямо перед моїми очима, лоскоче мої вуха.

Я спостерігала за ним цілу вічність, але думаю, що саме це я відчуваю насправді.

Горе і печаль пронизують нитку, що зв'язує мою душу з його. Боги, моє бідне серце, вона плаче за ним. Плаче, поки він грає ноту за нотою похмуру музику.

Це найчистіша форма музики.

Справжнє спілкування, якого я ще ніколи не відчувала.

Коли пісня плавно завершується, кімнату наповнює тільки його дихання. Його очі залишаються закритими ще секунду, перш ніж він розплющує їх і дивиться прямо на мене.

Я зловила погляд, мій рот заговорив перш, ніж я встигла щось зробити. - Вибач, я не хотіла...

- Знав, що ти вже там, - перериває він, встаючи з лавки. - Немає потреби вибачатися за те, що підглядала, коли я знав про свою аудиторію.

- Тетчер, я знала, що ти граєш, але, - мої брови пухнасто зійшлися. - Це було неймовірно. Об'їздити весь світ, граючи для людей, неймовірно. Довести світ до сліз, в...

- Світу не потрібен ще один музикант.

Я виходжу з-за дверей ванної, зустрінута холодною температурою його кімнати. Чорт, я в рушнику. Зачекай, він уже бачив мене голою, тож це не має значення, вірно?

- Тоді як щодо одного з вас? Хіба ти не думаєш, що світ потребує цього?

Він дивиться на мене сухо, наче за його очима нічого не відбувається, він каже мені свою відповідь ще до того, як вимовить хоч слово.

- Думаю, ти знаєш відповідь на це запитання, Ліро. - Його витончені ноги несуть його до ліжка, забираючи купу одягу. - Ти збираєшся одягнутися? Чи ти віддаєш перевагу рушнику?

Усе, що він каже, змушує мене корчитися. Мої щоки червоніють, наче моє тіло не знає, що робити, коли він говорить, окрім як накинутися на мене сором'язливістю і збудженням.

Це нескінченно засмучує.

Мої вологі ноги скриплять по блискучій мармуровій підлозі - єдиний шум між нами двома, поки я пробираюся в його бік, і я не можу зупинити свій погляд на ньому, коли він стоїть.

Так важко перебувати в одній кімнаті з людиною, яка така... бездоганний. Навіть коли він такий непостійний. Волосся все ще трохи вологе, клапті падають йому в очі. Очі як прохолодні води Аляски, чомусь я знаю, що вони рідкісні. Його сорочка оголює плавні лінії і хребти його підтягнутого живота, що з кожним вдихом вигинається, твердне під моїм поглядом.

Ці маленькі западини по обидва боки його стегон, які небезпечно переходять у пояс штанів - почекайте.

- Це татуювання? - запитую я, примруживши очі, забувши про одяг у його руках, що стоять майже на відстані витягнутої руки. - У тебе є татуювання?

- Так. - Він прочищає горло. - Я старший за встановлений законом вік, щоб мати татуювання, хлопці вкриті ними.

- Так, але це ти. Містер Не чіпай мене. - Повинен бути весь час чистим, носити рукавички, щоб убивати людей. Ти не робиш татуювання.

Кругле чорнило ховається прямо вздовж його верхньої частини грудної клітки. Детальний малюнок монети. Обол Гарона, той самий шматок валюти, який він колись залишив на очах моєї матері. Така сама монета в Сайласа на зап'ясті.

- Ти домовився з хлопцями? У вас у всіх є?

Ще один шматочок його головоломки, все ближче і ближче до людини, яку ніхто не може розгадати. Але як він завжди робить, коли хтось підходить занадто близько, він ріже. Гадюка завдає удару.

Один крок уперед і десять кроків назад. Завжди.

- Тобі потрібен одяг чи ні? - Його голос суворий, не схожий на його звичайний тон, але він найхолодніший відтоді, як знайшов мене сьогодні ввечері.

Я відводжу очі від татуювання, піднімаючи погляд на нього. Мої руки тягнуться до предметів у його руках, я відчуваю тканину між пальцями і тихо посміхаюся.

М'який, плюшевий матеріал під моїм дотиком важко переплутати.

Кашемір.

Але він швидко вириває його з моїх рук. - Спочатку мені потрібно перев'язати твої рани.

Киваю. - Добре.

- Сідай. - І я сідаю.

- Відкинься назад.

Відкидаюся назад.

- Я не собака. - Видихнула я, хоча й зробила те, що він просив.

- Не собака? - Він муркоче, краї його губ тремтять. - Могла б мене обдурити.

Придушений сміх виривається з глибини мого горла, біль поколює мій бік від того, що, як я припускаю, є переломом ребра. - Ти просто пожартував?

- Якщо це допоможе тобі відчути себе краще від того, що я сказав, тоді звісно, я пожартував.

Посмішку на моєму обличчі важко прибрати, бо він усміхається, і не в злобному сенсі. У цьому кумедному, щасливому сенсі.

- Кинь рушник. - Наказує він, опускаючись переді мною на коліна.

- Що? Чому?

Мій пульс раптово частішає, а стегна змикаються разом. Вигляд його на землі, що стоїть на колінах, здається неправильним. Я, Ліра Еббот, яка змушує Тетчера Пірсона стати на коліна, просто не вкладається у мене в голові.

- Мені потрібно подивитися, чи не йде у тебе кров і чи не потрібно промити рани. Я не можу зробити це через рушник. - Він говорить це так методично, ніби він лікар, а я пацієнт, який потребує догляду. Наче він не знає, що відбувається з моїм тілом, коли він поруч, не кажучи вже про те, що я гола.

- Чому я не можу просто... я не думаю, що це...

- Дай мені подивитися, що вони з тобою зробили, крихітко. - Бурчання в задній частині його горла змушує мене підстрибнути. - Покажи мені, щоб, коли вистежу того, хто втік, я змусив його заплатити за те, що він хоч пальцем тебе торкнувся. Покажи мені, щоб я міг зробити це краще.

Я ковтаю клубок у горлі і стягую рушник. Холодне повітря обпікає мої соски, обличчя червоніє, коли вони тверднуть, я дозволяю рушнику впасти трохи вище талії, повністю оголюючи перед ним свою верхню половину.

- До кінця. - Наказує він.

Я прикушую внутрішню сторону щоки і шепочу: - Вони не чіпали мене там унизу.

На щастя, він не наполягає на цьому.

Я опускаю очі на живіт і морщуся від побаченого. Кілька відкритих порізів, з яких усе ще тече кров, деякі глибші, ніж інші. Вони проходять уздовж моїх боків, по животу, а один, який виглядає досить глибоким, щоб залишити шрам, розірваний на стегновій кістці. Мої брови насупилися від огиди, дивлячись на огидні червонувато-фіолетові синці, які щойно прикрасили мою грудну клітку.

Це має жахливий вигляд. Я виглядаю жахливо. Те, що вони зробили зі мною, було жахливо.

Сльози застилають очі, змушуючи мене відвернутися до стіни, щоб не бачити реакцію Тетчера. Найменше мені потрібно, щоб він дивився на мене з огидою в очах. Його відштовхує мій вигляд.

Я відчуваю його пальці на своїй шкірі, холодні й такі, що все ще змушують мене злегка підстрибнути. Подушечка його вказівного пальця ковзає по моїй стегновій кістці, проводить лінію вгору по ребрах і по животу. Просто плавні дотики.

Спочатку я подумала, що це ліки або він промиває рани, але коли я опустила погляд, виявилося, що це просто його рука. І він дивиться на мене з легкістю в очах, з обличчям, наповненим світлом.

Найдобрішим, яким я його коли-небудь бачила. М'який, а очі наповнені чимось... чимось. Він схожий на дитину, яка щойно відкрила таємниці Всесвіту.

- У тебе тут веснянки.

Моє дихання застрягає в горлі, я не знаю, як відповісти чи навіть як керувати своїми легенями. Його пальці продовжують обводити світло-коричневі плями, розкидані по моїй шкірі. Нав'язливо, ніби він нічого не може із собою вдіяти.

Один із глибоких порізів вільно кровоточить, стікаючи по моєму животу до центру. Він приземляється прямо на шляху малюнка Тетчера, але він не дозволяє цьому зупинити його.

Ні, він розмазує червону рідину по своєму пальцю, як пензлем, а моє тіло - як полотно. Не можу повірити своїм очам, дивлячись на нього ось так, що стоїть на колінах. Висічений, деталізований і виліплений з каменю, бог серед смертних.

Біль зменшується, зникає з моєї свідомості, а в животі закипає жадання. Піднімаючись від температури мого тіла, змушуючи мої стегна напружуватися, а серце боліти.

Дотик до Тетчера не схожий на контакт із кимось іншим. Це не те саме. Це не просто поверхневе відчуття, я відчуваю його у своїх кістках. Глибини моєї душі муркочуть від відчуття його шкіри на моїй, приводячи мене в стан блаженства.

Ніщо з того, що вигадала моя уява, не змогло б передати цього.

Час немов завмирає, коли він нахиляється до мого торсу, змушуючи мене розсунути ноги, щоб звільнити місце для його широких плечей. Різкий холод від дотику шкіри до такої інтимної частини тіла змушує мене тремтіти. Це охолоджує жар, змушуючи все відчувати набагато реальніше.

- Ти такий холодний. - Я задихаюся, рушник опустився між ніг, приховуючи від його погляду мій ніжний центр.

- Дехто стверджує, що ти занадто тепла, - шепоче він. Його рот ширяє просто над серединою мого живота, менш ніж за дюйм від червоних смужок, що забарвлюють мою шкіру. - Але в цьому-то й сенс, чи не так? Тобі занадто тепло, а мені занадто холодно.

Ми - світло і темрява, що створюють сіру речовину, яка висить на волосині. Ми - добро і зло, доказ того, що все це живе в кожній із душ, незалежно від втручання життя.

Завжди знала, ким я була для Тетчера, ким він був для мене. У цей момент я відчула, що і він став трохи ближчим до того, щоб зрозуміти це.

- Я твоя троянда. - Пробурмотіла я, різко вдихнувши, коли його прохолодні губи торкнулися мене. Вологе відчуття його язика, що проводив по моїх губах, злизуючи кров, яку він там покрив. - Ти - мої шипи.

Дивлюся вниз на його біле волосся, спостерігаючи, як він хитає головою.

- Ні, - бурмоче він, і кожен рух його губ я відчуваю глибоко у своєму центрі. - Ти мій привид, Ліра Еббот. Мій і тільки мій. Ти спостерігаєш за мною, ти існуєш для мене. - Блаженна агонія пронизує всі мої кістки, настільки всепоглинаюча, що я навіть не помічаю, як його підступні пальці тягнуть рушник. Тільки коли прохолодне повітря його кімнати торкнулося моїх складок, я помітила, що стою перед ним оголена.

Повністю оголена. Вразлива. Це мій найслабший момент, і він тут, щоб побачити все це. Усі мої гострі грані розтанули в той момент, коли ці ножі встромилися в мозок Майкла. Перед Тетчером я всього лише порожниста, зламана дівчина, яка відчайдушно бажає відчути любов. Відчути себе бажаною.

- Що це означає для тебе? - запитую я, задихаючись, дивлячись униз якраз вчасно, щоб побачити, як його голова рухається далі на південь, а рот забарвлюється в червоний колір. Мене пронизує тремтіння дежавю, згадую, як кілька місяців тому в мене була точно така сама фантазія.

- Я той, кого ти переслідуєш. - Його нижня губа проходить повз мій пупок, і мій живіт здригається. - Твій запах, твоя посмішка, твій дотик. Ти переслідуєш мене щодня з того моменту, як я подивився на тебе.

Він схилив голову, ніжно поцілувавши мене в стегно, його руки обхопили задню поверхню моїх ніг, погладжуючи їх ніжними рухами, наче він боявся, що я розколюся під його дотиками.

Моє серце злетіло разом із моїм тілом. Кожна частинка моєї істоти горіла від його крижаного дотику. Стиснення, що охопило мої груди й серце, було майже нестерпним. Мені здавалося, що я можу вибухнути, а він майже нічого не зробив.

Садистські руки вбивці постукували по моїх колінах, закликаючи увійти. Руки, які мучили без милосердя і дарували смерть без співчуття. Мої стегна розсунулися ще більше, пропускаючи його всередину.

Заплямований кров'ю і порочний. Я жадала тільки цих рук.

- Солодко, дуже солодко для мене, крихітко. - Він хмикає. Моє нерівне дихання хитає мої груди вгору і вниз у швидкому темпі. Я несамовито хочу, щоб його рот був на моїй кицьці, жадаю його так, що це можна описати тільки як лихоманку.

- Тетчер, - хничу я. - Будь ласка, мені потрібно...

Чорт, що мені потрібно? - Тобі потрібно?

Мої очі зустрічаються з його очима, він дивиться на мене пронизливим нерухомим поглядом.

- Усе. Що завгодно. Тільки будь ласка.

Перший помах його язика по моїх складочках вириває стогін із глибини моєї душі. Блискавки пробігають по моїй нижній половині, ніщо не змушувало мене почуватися більш живою або більш близькою до смерті. Він лиже вгору і вниз, пробираючись по моїх складочках, куштуючи мене на смак з гортанним стогоном, який вібрує в моїй глибині.

- Це через мене твоя відчайдушна кицька така приємна на смак? Вона хоче бути солодкою для мене, чи не так?

Мої очі закочуються, коли я киваю, дупа відривається від ліжка, щоб погнатися за тертям його вологого рота. Коли його язик кружляє навколо мого клітора, втягуючи чутливий пучок нервів до рота, я смикаюся в ньому.

Тіло Тетчера холодне, але його рот гарячий. Він вливає рідкий жар прямо в мою кицьку, наповнюючи мої нутрощі вогнем, подібного до якого я ніколи не відчувала.

Він не поспішає, смакуючи кожен дюйм, відкриваючи кожну точку, яка робить мене слабкою. Я впиваюся зубами в нижню губу, коли він починає приділяти особливу увагу моєму клітору.

Його теплий язик робить тугі кола, швидкі рухи, від яких спіраль у моєму нутрі затягується все тугіше. Неможливо туго. Одна з його рук проводить по моєму животу, і я опускаю погляд донизу, щоб побачити, як він вкриває два пальці кров'ю, що капає з моїх порізів, перш ніж вони зникають між моїх стегон, під його ротом.

- О, мій... - Я втягую тремтяче повітря, його палець притискається до мого входу, дражнячи мене всього на секунду, перш ніж зануритися в мої тугі стінки.

Щось усередині мене перекручується, ця думка про те, що він бере цю жахливу річ, яку зі мною зробили, і використовує її, щоб кінчити. Переписує те, що цей вечір означає для мене. І тепер, коли я згадую про те, що сталося сьогодні ввечері, або дивлюся на шрам на животі, я не згадую тих жахливих чоловіків.

Я згадую Тетчера, що стоїть переді мною на колінах, його рот, що пожирає мене, і пальці, що досліджують моє тіло.

Кров - це наша життєва сила. Це колір пристрасті, похоті, нашого серця. Це те, що робить нас людьми, те, що пов'язує нас двох усіма можливими способами зв'язку з іншою людиною. Найінтимніша форма зв'язку - це спільне використання цієї сприйнятливої рідини, що визначає життя і смерть.

Ось що значить бути з ним, постійно стикатися на межі життя і смерті, і я хочу робити з ним і те, і інше, вмирати і жити. Існувати і гнити. Усе, що знаходиться між ними.

Я дивлюся вниз, спостерігаючи, як він вводить у мене ще один палець, моє збудження змішується з кров'ю на його руці. Еротичне видовище, що нищить душу. Мої скиглення зриваються з губ без жодного стримування, не переймаючись тим, що я штовхаюся стегнами в його руку, бо так потребую.

Я буду потребувати, буду відчайдушною, я буду всім цим і навіть більше, щоб роздобути його. Тому що він ламає в мені унцію самовладання і гордості.

Він не зводить з мене очей, навіть коли мої руки впиваються в плед, вгризаючись у матрац, коли ця спіраль всередині мене загрожує розірватися.

- Мій бідний, маленький вихованець. - Він муркоче. - Ти хочеш скінчити, чи не так? Ти хочеш вилити всі ці солодкі соки на мій язик, так?

- Так, так, - кричу я, його пальці неквапливо проникають всередину мене в рівному темпі, так повільно, що цього достатньо, щоб утримати мене на порозі ейфоричної кульмінації. Занадто багато і недостатньо. І він це знає.

- Давай, дорогий фантом, потрудися ще трохи. Покажи мені, як сильно ти цього хочеш, зароби це.

Ще одне клацання його язика по моєму клітору і команда. Я застогнала від розчарування, вчепилася руками в ліжко, піднявши дупу, щоб отримати важіль, щоб я могла гойдатися на його сильних пальцях. Я подалася вперед, спостерігаючи, як вони багаторазово зникають усередині мене.

Зіниці Тетчера розширилися, наче він знав, які брудні думки приходять мені в голову...

Була так близька до цього, піт струмками стікав по моїй спині і бісеринках на грудях, поки я трахала його руку. Мабуть, моя робота принесла мені нагороду, бо він притиснув свій язик до мого центру, наполегливо клацаючи бутоном, чинячи на мене потрібний тиск, щоб я злетіла.

Рідкий екстаз лився по моєму тілу, наче водоспад, стрічка в глибині мого живота розірвалася навпіл, коли я відчула оргазм. Крик, що вирвався з мене, був побитим, покаліченим. Моя спина прогнулася, ноги затряслися, коли я кінчила на його руку.

- Ось так, - похвалив він, злизуючи липку рідину між моїх стегон. - Ось так, моя чортова дівчинка.

Кожне клацання його язика посилало електричний розряд через мене, всі мої почуття загострилися, коли він вилизував мене до кайфу. У його грудях лунає стогін, що триває навіть тоді, коли хвилі задоволення слабшають, і він перетворює мою кицьку на тріпотливий безлад.

Мої груди здіймаються, нерівно, коли я намагаюся перевести подих, намагаюся дати своєму тілу перепочинок, але я все ще тремчу, коли він відсторонюється. Жар його рота залишає вершину моїх стегон.

Коли мої очі розплющуються, тремтячи в цьому стані блаженства, я бачу, що він дивиться вниз на свої коліна. Мої брови сходяться в занепокоєнні, коли я нахиляюся вперед. Мої кінцівки відчувають неймовірну тяжкість, втома і біль з новою силою навалюються на мене.

Тетч, - бурмочу я, дивлячись на його коліна і знаходячи темну пляму в центрі джинсів, і в мене відвисає щелепа. - Я... ти?

- Схоже на те, - каже він, прочищаючи горло, але серпанок похоті все ще важкий на його язиці. - Мій член теж насолоджується твоїм смаком, кохана.

Розділ 21

Кров у воді

ТЕТЧЕР

- Насолоджуйтеся.

Звук таці, що грюкнула по столу переді мною, справляє враження, що людина, яка залишила її, вважала за краще б, щоб ми померли, а не насолоджувалися. Я переводжу погляд на офіціанта, яка відходить від нашого столу.

- Цікаво, вони що, рок, папір, стрілянина, чи що, для тих, хто має нас чекати?

Весь персонал і клієнти в закусочній Тіллі не приховують своїх поглядів і занепокоєння з приводу нашої присутності. Мене б не шокувало, якби я дізнався, що кухар підсипав щурячу отруту в їжу, яку замовили мої друзі.

Їхній видимий страх і затаєна заздрість більше не дивують. Коли я був молодшим, я задавався питанням, чому всі завжди знімають зірочки, чому вони ходять протилежним боком вулиці або шепочуться між собою.

Мені не знадобилося багато часу, щоб зрозуміти, що я був одночасно всім тим, чим вони хотіли бути і чим жили, щоб руйнувати. Навіть якби репутація мого батька не поширювалася на мене, як чума, я все одно був би улюбленою темою всіх.

Ми всі були б.

- Мабуть, настала її черга тягнути соломинку, - уїдливо каже Браяр, притулившись до руки Алістера, яка захисно перекинута через її плече в кабінці навпроти мене.

- Невже отримання члена від найзапеклішого засранця Пондероз Спрінгс варте такого лайняного обслуговування? - пробурмотів Рук, підводячись зі свого місця позаду мене, щоб узяти в руки кошик із картоплею фрі.

Він сидить на вершині кабінки, притулившись до стіни позаду Сейдж, яка закочує очі на його вульгарне запитання, але нічого не робить, щоб його виправити.

Браяр не втрачає ні секунди, тільки знизує плечима і відповідає: - Хіба це не означає, що я трахаю тебе?

Гучний кашель виривається з рота Алістера, спростування подруги душить його сумішшю шоку і сміху, і на моїх губах з'являється усмішка. Може, мені й не подобається Браяр, але мені подобається, коли хтось називає Рука дурним. Рук випинає нижню губу в удаваному оскалі й нахиляється, щоб заритися головою в полуничні світлі локони Сейдж. - Крихітко, ти просто дозволиш їй так зі мною розмовляти?

- Ти сам напросився. - Каже вона, усміхаючись, проводячи рукою по його безладному волоссю.

Лунає дзвінок, і двері до Тіллі відчиняються. Я відволікаюся від святкування пари, якому я себе піддав, щоб побачити пару брудно-жовтих дощових черевиків.

Я чую мокрі кроки від нашого столика, обличчя нашого нового гостя приховане щурячим темно-зеленим плащем. Очікую, що локони, які вибиваються з-під плаща, видадуть її.

Ліра ковзає проходом, її пальці обхоплюють ремінець сумки кроссбоді. Вона не шумить, не привертає до себе уваги, і відвідувачі ледь помічають її появу.

Вони кидають на неї швидкий погляд, а потім повертаються до своєї несвіжої їжі та зайвих розмов. Вона не становить для них інтересу.

Але вона - все, що я можу бачити. Усе, що мене інтригує в освітленій неоновим світлом закусочній.

Це разюче відрізняється від їхньої реакції на мене. Вони не зупиняються, щоб подивитися і пошептатися. Вона просто зливається з навколишнім середовищем без особливих зусиль і залишається непоміченою.

Однак, коли кілька людей помічають, що мій погляд відходить від моєї і без того знедоленої групи, вона заслуговує на визнання. Вони затримуються на мить, кидають другий погляд, третій, доки відверто не втупляться на жінку, яка прикувала до себе мою увагу.

Я бачу по її плечах, як вони напружені, вона знає, що зараз вони спостерігають за нею. Це почуття, до якого, я впевнений, вона не звикла і з яким не може змиритися. Ліра ховається у свій капюшон, відчайдушно намагаючись сховатися в тіні, але вже занадто пізно.

Усі вони переймаються одним і тим самим марним питанням.

Хто вона?

У мій мозок проникає жорстока думка.

Чи зможе вона обійти всі столи, вищипуючи очні яблука і згодовуючи їх стерв'ятникам, маючи достатньо часу, щоб вислизнути від поліції?

Коли вона доходить до столу, дівчата вітають її теплими зауваженнями. Вона стягує з голови капюшон, розсічену губу все ще видно, а щоку все ще прикрашає потворний синець. Його краї пожовкли, але центр усе ще багровіє.

- Привіт, - зітхає вона, хапаючись за спинку стільця біля порожнього столу. - Вибач, я була в бібліотеці і втратила лік часу. Я...

- Ти не можеш використовувати цей стілець.

У ресторані запановує тиша, настільки густа, що її можна розрізати. Я відводжу очі від Ліри, спрямовуючи холодний погляд на подавальницю. Він відрізняється від тієї молодої жінки, яка принесла нам їжу, але від нього все ще виходить неприязнь до нашої присутності.

- О, вибачте, не знала, що його забрали. - Ліра швидко вибачилася, її обличчя почервоніло від збентеження. Помітно зменшившись для людини, що носить щось на кшталт каре.

Чоловік явно нижчий за неї за рівнем, але вона прогинається перед ним. Як сумний, маленький шматочок іриски, і свіжий смак гніву швидко заповнює моє горло.

- Це не так, люба, - фиркнув він, - Але це ресторан, і він потрібен для оплати клієнтів, зрозуміло?

Із несміливістю та слухняністю, трохи надто рідкою, на мій смак, вона штовхає стілець на місце, але моя рука хапає її за спинку, обвиваючись навколо прохолодного металу, що утримує її там.

Єдина людина, якій вона має вклонятися - це я. Моя маленька улюблениця потребує уроку володіння собою, і швидко, тому що я відмовляюся спостерігати, як вона схиляється перед будь-яким чоловіком, крім мене.

- Хіба ми не платні клієнти? - Я говорю твердо, мій тон рівний, коли я дивлюся на чоловіка з биркою менеджера.

Його очі злегка розширюються, шоковані моїм втручанням. Упевнений, що він очікував зіткнутися з вибуховим характером Рука або навіть із суворим поглядом Алістера, одного з моїх компаньйонів, відомого своєю конфронтацією.

Але я бачу, що він не очікував мати справу зі мною.

Ми всі знаємо, що справа не в сидінні. Це стосується жалюгідних городян, які намагаються виступити проти великих злих вовків, що нишпорять навкруги і роблять усе, що їм заманеться.

- Звичайно, - прочистив він горло, - але в цей час у нас трохи жвавіше, комусь може знадобитися...

- Кому-небудь ще потрібен цей стілець? - голосно запитую я, мій голос луною віддається в тиші закусочної. Ніхто не ворухнувся, навіть ніхто не зітхнув. Тільки рівна тиша.

Коли я озираюся на менеджера, Джоша, як свідчить його бейджик, його обличчя кольору пожежного гідранта. Його кулаки стиснуті в кулаки.

- Це політика компанії, - наполягає він, чинячи опір набагато сильніший, ніж я очікував. - Вона не може зайняти це місце.

Я киваю, усмішка піднімається в куточках моїх губ, я відпускаю стілець і встаю на ноги, перш ніж вийти з кабінки. Не поспішаючи, я застібаю ґудзики на своєму костюмі, перш ніж вторгнутися в простір Джоша.

Моя фігура домінує над його.

І не тільки за зростом.

- Скажи мені "ні" ще раз. - Я приманюю його.

- Я.. - Він запинається, ледве в змозі дивитися мені в очі, судорожно шукаючи навколо себе когось, хто міг би йому допомогти, але не знаходячи нікого, хто хотів би прибрати його з мого шляху.

- Якщо їй потрібен кожен стілець у цій сміттєвій забігайлівці, вона його отримає. - Я кажу: - Якщо я захочу купити кожен квадратний дюйм землі, на якій стоїть цей смітник, я це зроблю. Тільки щоб дозволити моєму другові спалити тебе живцем у ньому.

Обличчя Джоша стає нудотно зеленим, і якщо він хоча б подумає про те, щоб вирвати мене, я вирву його хребет і використаю його як шарф.

Моя рука знову хапає стілець, повертаючи його так, щоб Ліра могла на нього сісти. Метал шкребе по дешевій підлозі, а я нахиляю своє обличчя на дюйм ближче до людини, яка повністю заволоділа моєю увагою.

- Є сенс? - запитую я.

Він ковтає, ретельно обмірковуючи свої наступні слова, перш ніж сказати: - Так, сер. Вибачте, що потурбував вас.

Цього має бути достатньо. Якби я був кимось іншим, я б відпустив його. З ураженою гордістю і підібганим хвостом.

Чекайте, я садист, і ламати чоловіків, які вважають себе господарями світу, - моє улюблене заняття. Я живу заради цього.

- Не мені тобі вибачатися. - Я поправляю, озираючись на Ліру, яка дивиться на мене з порожнім виразом обличчя, переводжу погляд на сидіння, пропонуючи їй зайняти його.

Вона пожувала внутрішню сторону щоки, мовчки підкоряючись мені. Я роблю крок за нею і за стільцем, підштовхуючи його до столу, де він мав стояти.

- Вибачте, мем, за плутанину. Це була моя помилка. - Він задихається: - Чи буде що-небудь ще?

- Ми...

- Вишневу колу. Як ви думаєте, ви впораєтеся з цим без плутанини? - Я знову перебиваю Ліру, спостерігаючи, як Джош киває головою і практично біжить у протилежний бік від нашого столика.

- Це було необхідно? - шепоче Ліра, її обличчя все ще червоне від збентеження.

Я дивлюся на неї: - Перестань кланятися людям нижче за тебе, і я перестану. Запам'ятай своє місце, крихітко.

В її очах застигає запитання, але вона мовчить. Сідає в крісло. За столом повисає незручна тиша, усі шоковані, але я ніколи раніше не пояснював нікому своїх дій і не збираюся починати зараз.

Повітрям пролітає картопля, б'ючись об груди Ліри: - Схоже, королева жуків пробралася і в крижане серце Тетчер.

Ліра м'яко посміхається, а я підкидаю середній палець догори до Руки, її коліно вдаряється об моє. На її щоках з'являється легкий рожевий відтінок, ймовірно, в її свідомості спливають спогади про те, як ми були разом востаннє. Раптово я зголоднів. Голодний, і не через сміттєву їжу тут, у Тіллі.

Вона прочищає горло, швидко оглядає будівлю, перш ніж сказати: - Маєте новини?

- На що саме? Ми по коліно в лайні, і з кожною секундою воно стає дедалі глибшим. Потрібно бути більш конкретною. - Рук хмикає.

Він не помилився, цього разу він влучив у точку. Зараз ми дивимося в глухий кут, сидимо, як качки, і чекаємо, коли неприємності прийдуть до нас, не маючи можливості їх зупинити.

- Цирк. Поліція зробила заяву чи ставила запитання?

- На стіл мого батька нічого не надходило. Я вчора проходив повз відділок і не чув і не бачив, щоб хтось базікав про те, що людину насадили на дошку.

Незалежно від бурхливих стосунків Рука з батьком, Теодор Ван Дорен перебував в ідеальному становищі, щоб надати нам інформацію про правовий статус усього кримінального в Пондероз Спрінгс.

Будучи окружним прокурором, він не тільки давав Руку доступ (без його дозволу) до конфіденційних файлів, але його кабінет знаходився просто посеред поліцейської дільниці.

Достатньо було одного короткого візиту, і ми могли з'ясувати практично все.

- Мене це найменше хвилює, - каже Алістер із кута. - Це було око за око. Стівен знає рахунок. Якщо хтось прийде за нами, він знає, що ми кинемо його під автобус. Він не став би ризикувати.

Плечі Ліри трохи розслабляються, упевненість у тому, що її не затягнуть на заднє сидіння поліцейської машини і вона не проведе життя у в'язниці.

- Щодня, коли я прокидаюся, я відчуваю себе ще на один день ближче до в'язниці. - Браяр бурмоче, проводячи рукою по обличчю в розчаруванні. - Я все ще не розумію, чому ми не можемо звернутися до когось поза харчовим ланцюжком Пондероз Спрінгс і поділитися інформацією, яку ми вже маємо. Нехай цим займуться професіонали.

Рука Алістера міцно обхопила її плече, ніби мовчки даючи зрозуміти, що він радше помре, ніж вона потрапить до в'язниці. Це ніколи не торкнеться ні її, ні Сейджа. Вони не допустять цього, навіть якщо це означатиме гниття до кінця їхнього життя.

- Усі наші докази прив'язані до чогось, що може згубити нас разом із ними. - Сейдж говорить повільно: - У нас немає нічого надійного, на що можна спертися, не засудивши самих себе, до того ж я нікому не довіряю. Навіть федералам. Ми бачили, чим це обернулося минулого разу.

- Тоді...

- Що тоді? - Я перериваю блондина навпроти мене. - Ми розповімо їм про те, де знаходяться ті зниклі федеральні агенти? Що причина, через яку ми знаємо про цю секс-групу, в тому, що ми пішли на вбивство, щоб знайти її? Це твій великий план?

Я дивлюся, як її кулак стискається в кулак, губи стискаються в тонку лінію, і вона дивиться на мене.

- Ти справжній засранець, Пірсоне. Принаймні, я намагаюся допомогти. Мабуть, дуже весело піклуватися тільки про себе.

- Так і є. - Я висміюю, тільки ще більше її злюся.

Сперечатися з її твердженням безглуздо. Браяр не знає мене, а навіть якби й знала, вона б мене не зрозуміла. Ми - дві протилежності, у нас на кожному кроці протилежні погляди.

Для нас двох немає середини. І ніколи не буде.

Браяр відкриває рота, щоб сказати щось, у чому я впевнений, сповнене лайок і неприйняття моїх дій, але Ліра швидко перебиває.

- Стівен збирається балотуватися в мери. - Вона проговорилася, фактично зупинивши свою найкращу подругу.

- Що?

- Я бачила інформацію про передвиборчу кампанію на його столі. Він планує оголосити про це найближчим часом, він збирає якусь вечірку з нагоди початку кампанії.

- Як ти потрапила в його кабінет? - Сейдж запитує: - У Сінклерів до біса божевільні протоколи безпеки.

Вона знизує плечима: - Я весь день стежила за Істоном. Весь день я слідувала за ним, слухаючи безглузді розмови. І ось я простежила за ним до його будинку, а цей ідіот не зачинив за собою двері, побачила можливість і скористалася нею.

Поки вона продовжує ділитися подробицями свого моменту з "Ненсі Дрю", що ледве не привів її до загибелі, наша офіціантка зазирає до нас надовго, щоб поставити на стіл склянку з содовою.

Бездумно я відриваю соломинку, опускаю її в газовану рідину, а потім мовчки підштовхую напій до Ліри.

- Це все, що ти знайшла? - запитує Алістер.

Заради її блага, я сподіваюся, що це не все. Якщо вона поставила себе на поріг смерті тільки для того, щоб дізнатися про те, що Стівен балотується в мери, я змушу її пошкодувати, що вона не померла.

- Годфрі отримує зарплату. Я бачила кілька рахунків-фактур на його комп'ютері. Там не було опису роботи, яку він виконує, але це, - вона ковтає напій, - купа клятих грошей.

- Вау, - зітхнув Рук, закидаючи руки за голову і відштовхуючись ногами, - Я вражений. Стівен справді платить за повій, які смокчуть його член. Хто б міг подумати?

Моє его не може втриматися від бажання сказати щось на кшталт: - Я ж тобі казала. - Насправді, ми всі казали їй, що Коннер Годфрі - не та людина, за яку вона його приймає.

І все ж це була б не Ліра Еббот, якби вона не прагнула завжди і в усьому бачити хороше. Навіть якщо хорошого було мало, вона виривала його і чіплялася за нього.

Вона така, яка є. Такою вона завжди була.

- Також я знайшла двері. Вони були заховані за книжковою полицею і зачинені на висячий замок. Можливо, це стандартна практика - так надійно ховати податкову інформацію, але мені здалося, що про це варто згадати.

- Напевно, там він зберігає всі свої шкіряні костюми...

- Як саме ти знайшла ці двері? - запитую я, звертаючись до Браяр.

На її обличчі з'являється пасивний вираз, коли вона дивиться на мене: - Завдяки старанній роботі детектива і сирій розвідці.

Вона пожувала внутрішній бік щоки, дивлячись убік від мене, перш ніж пробурмотіти: - Я спіткнулася об килим і вдарилася об статую його столу. Це й зрушило полицю.

Група людей навколо нас сміється, і я відчуваю, як той самий звук лоскоче моє горло, коли я хмикаю: - Це звучить точніше.

Вона бурмоче щось про себе, ймовірно, проклинаючи мене, поки риється в сумці, дістаючи свій телефон. Я дивлюся, як вона вводить свій код, щось у цьому знайоме, а потім вона дістає зображення, викладаючи його на стіл, щоб усі могли подивитися.

- Там було ще ось це, я думаю, це розклад. Певні дати, коли Стівен зустрічається з кимось, Термінал 13? Але я не була впевнена, що це означає, я думала, можливо, хтось із вас знає.

- Термінал 13.- Я кажу: - Це морський порт, за двадцять миль від Пондероз Спрінгс. Що може бути краще для відправки викрадених дівчат, ніж вантажний контейнер?

Це був єдиний глибоководний порт поблизу, який допомагав переміщати товари через морські термінали Портленда. І, очевидно, за допомогу в незаконному перевезенні людей.

Ці точки, які ми розставили у своїй свідомості, намагаючись з'єднати. Відчайдушно шукаємо спосіб надати сенс усьому, що сталося, і всьому, що ми бачили за останні два роки.

- Невже так легко продавати й обмінювати людей? - запитала Браяр, насупивши брови.

Її здивування, як би воно не дратувало, обґрунтоване. Вона виросла в маленькому містечку в Техасі, у злиднях. Для неї щось подібне було тільки в телевізорі.

- Якщо в тебе є потрібна сума грошей. - Рук відповідає: - З грошима можна легко зробити все, що завгодно.

- Здивована, я не думала, що в Сінклерів є дві мозкові клітини, не кажучи вже про те, що вони досить розумні, щоб керувати цілою мережею секс-торговців. - Сейдж говорить із холодністю в голосі, коли вона говорить про людей, які майже стали її сім'єю.

- Цього все одно недостатньо, щоб щось довести, - зауважує Алістер. - Рук, ти отримав доступ до комп'ютера Сайласа? Зміг побачити що-небудь на камерах спостереження в маєтку Сінклерів?

- Крім Істона в боксерах? - Рук зморщився: - Ні, камер немає ні в офісі, ні в більярдній. Буквально, блядь, скрізь, де хтось може щось сховати, камери вимкнені. Годфрі часто заходить, але нічого підозрілого.

Коли ми починали ці пошуки помсти в ім'я Розмарі, я ніколи не хотів залізти так глибоко. Я припускав, що хтось у Пондероз Спрінгс, кого ми образили, як відплата став полювати за єдиною нашою слабкістю.

Ми знайдемо їх, уб'ємо, і на цьому все закінчиться. Ми б пішли кожен своєю дорогою, залишивши це гниюче місто в дзеркалі огляду. Це не повинно було зайти так далеко, зайти так глибоко.

Я не був героєм, який знищив сексуальну мережу. Ніхто з нас не був. Але моя відданість Сайласу не дозволила б мені кинути його. Неважливо, як далеко зайде брехня, я буду в ній доти, доки він не закінчить.

Це мій обов'язок перед ним. Розмарі.

- Безвихідь. - Браяр зітхає: - Усе, що ми продовжуємо знаходити, це чортові глухі кути.

Вона проводить рукою по волоссю, ще більше схиляючись в обіймах Алістера, шукаючи розради в руці, якою я бачив, як розривають людей на частини. Людина, яка вірила, що вона ніщо, але запасний варіант - єдине, що тримає її разом.

- Тож ми чекаємо. Адже це все, що ми можемо зробити, вірно?

- Чекати чого? Гало виконає свою обіцянку Тетчер? - Блондинка кусається, з більшою кількістю отрути, ніж я думаю, вона хотіла: - Щоб вони закінчили те, що почали з тобою, Ліро? Або вони прийдуть за Алістером? Чи за Сейдж?

Страх.

Він хвилями виливається від Браяр. Вона може не визнавати це вголос, але це в її очах. Воно живе там, гноїться і кипить у її горлі.

- Маленька злодійка...

- Ні, Алістере. Не роби цього, не треба мене обманювати. - Вона кусається, очі блищать від непролитих сліз, дивиться на нього лютим поглядом: - Я не втрачу тебе, не втрачу нікого з вас. Ти розумієш?

Вона боїться, не за себе, а за Алістера. За людей, які їй дорогі. Боїться віддати його жорстоким реаліям цього міста. Та маленька частинка поваги, яку я відчуваю до неї, вібрує в моїх грудях. Між нами є розуміння, що якщо світ завалиться, вона пожертвує всім, щоб захистити його, як і він її.

Алістер із руками, здатними завдати величезного болю, великим пальцем обережно змахує сльозу з її щоки. Нахилившись уперед так, що його рот зарився в її волосся просто біля вуха, він шепоче щось, що можуть почути тільки вони.

Емоції зараз на межі, і в мене немає ні найменшого бажання, щоб це тривало. Я впираюся руками в стіл, готуючись встати, коли Ліра звертається до мене.

- У тебе є загроза? Коли? Якого роду?

- Нічого...

- Він отримав лист, щось про зло і попередження, щоб він ішов, інакше йому не вибратися живим. Справжні маленькі милі брехуни, нісенітниця собача. - Рук вклинився, завжди швидко вставляючи себе в ситуації, в яких йому не місце.

- Не лізь не у свою справу. - Я огризаюся на нього.

- Чому ти мені нічого не сказав? - наполягає Ліра.

Зі свого місця поруч із нею я бачу образу в її очах, їхній оскал. Я не потребував її занепокоєння чи турботи. Вона не могла захистити мене, бо я не був жертвою.

За межами наших приватних уроків ми не повинні були контактувати. Ніхто з оточуючих не знає про те, чим ми займаємося за зачиненими дверима, а вона за три секунди від того, щоб показати всі свої карти цим людям.

- Розмову закінчено.

Я встаю на повний зріст і вислизаю з кабінки, коли її м'яке вигук долітає до моїх вух.

- Але...

Я опускаю погляд на неї і докірливо хитаю головою. Наче хтось мовчки карає дитину, не даючи їй вимовити ні слова.

Це не її робота - дивитися на мене скляними, сповненими жалю очима. Я не якась трагедія чи людина, про втрату якої вона має дбати. Я для неї не такий, і все ж це написано на її обличчі.

Вона могла б дивитися на мою потилицю, якби мене це хвилювало, цими очима, сповненими занепокоєння. Я провів своє дитинство, навчаючись піклуватися про себе, подумки захищати свої емоції і фізично захищати себе від шкоди.

Але з якоїсь причини це не мало сенсу ні з біологічної, ні з хімічної точки зору. Коли вона була поруч, було важче втримати себе від вчинків, про які я знав, що потім шкодуватиму. Наприклад, я клав долоню їй на голову, гладив її волосся і говорив їй ротом, притискаючись до її тіла, що в неї немає причин хвилюватися за мене.

Дотики були моїм найбільшим подразником. Мій смертельний ворог, скільки я себе пам'ятаю, але з Лірою моя шкіра горіла від її дотиків, мої гострі грані жадали ніжної м'якості, властивої тільки їй.

Мої груди пронизав жахливий спазм, замкнуло і здавило. Мені потрібно було піти з цієї закусочної і опинитися подалі від неї. Мені потрібно було відгородитися від її брудних дощових чобіт і знайомого запаху.

Відстань, щоб я міг нагадати собі, що мені не потрібно, щоб Ліра піклувалася про мене. Було легше відсторонитися від її спогадів, від її впливу на мене, коли я був ізольований. Далеко від її фізичної форми.

Я повернувся спиною до її погляду, піднявши руку над головою в недбалому прощанні, яке не вимагало відповіді, я не звертав уваги, що зазвичай нормально. У мене завжди вільний шлях, бо це незвично, коли люди опиняються на моєму шляху. Вони намагаються втекти, коли я поруч.

Раптом я відчуваю, як мої груди стикаються з іншою людиною. Моє обличчя прикидається байдужим, а очі застигають, коли я дивлюся вниз. Напевно, з мого боку неправильно вважати, що всі нижчі за мене, тому я постійно опускаю погляд нижче. Але я рідко помиляюся у своїх підозрах.

Дотепні, котячі очі дивляться на мене зверху. Незнайомі й надто впевнені.

- Просторова уява. Не завадить трохи попрацювати, так?

Я недбало окидаю поглядом цього непроханого новачка. Канадець, жінка, і дивиться на мене так, наче я муха, що потрапила в їхнє павутиння.

- Можу порадити вам те саме, з очевидними манерами. - Кажу я холодно.

- Ви абсолютно праві, я прошу вибачення. - Вона усміхається, чи то сама собі, чи то від надмірної самовпевненості: - Одетт Маршалл, а це мій напарник, Герік Найт. Ми з групи спеціального призначення у Вірджинії, нас викликали для консультації щодо нещодавніх убивств.

Вона простягає мені руку для потиску. - Не хотіла знову забути про манери.

Я тільки дивлюся на неї, не маючи наміру відповідати на цей жест, дивлюся на її чоловіка, м'язи на м'язах із венами, що загрожують вибухнути. Висока й туга зачіска, стоїть із холодним виразом обличчя і зчепленими за спиною руками.

- Це тільки ввічливі манери - потиснути чиюсь руку, коли ти радий знайомству. - Я хмикаю, засовуючи руки в кишеню: - Зусилля все ж помічені.

Одетт Маршалл, до її честі, продовжує посміхатися мені. Навіть коли її ліве око сіпається від роздратування. Нікому не подобається, коли його підривають, особливо коли він вважає себе головним.

Я не здивувався їхній присутності, радше розчарувався, що їм знадобилося стільки часу, щоб здійснити поїздку.

- Ви також плануєте приховувати докази і брати хабарі? - Я приклацнув язиком, дивлячись на них обох у пошуках відповіді: - Не був упевнений, що цій навичці навчають усіх співробітників ФБР або тільки ваших колег.

Про необережні дії Кейна Маккея і Фінна Брека, які вони вчинили, присягнувшись захищати і служити, стало відомо всьому світу. На жаль, жодна з відомостей, що просочилися, не змогла пов'язати їх із Гало, але цього було достатньо, щоб дискредитувати їхній імідж.

Наче тепер це мало значення, вони обидва були мертві. Один задокументований, а інший, імовірно, все ще в бігах. Вони ніколи не знайдуть тіло Каїна. Я переконався в цьому після того, як Рук покінчив із ним.

- Будьте певні, Тетчер, ми просто два детективи, які шукають відповіді на питання з одними лише добрими намірами. - Вона пробурмотіла: - Це ж Тетчер, вірно?

Її впевненість була викликана тим, що вона вища за мене. Що вона якимось чином має перевагу, бо вона прочитала моє досьє, поставила кілька запитань і зібрала інформацію про мене. Усіх нас, якби я підозрював.

Ось тільки зі мною не було жодної переваги. Ви були на моєму боці або під моїм черевиком.

- Чи можу я чимось допомогти вам, детективе? Чи ви зі своїм морпіхом просто робите обхід? - запитав я, занудьгувавши від цього спілкування.

Якщо Герік і був здивований моїм припущенням про його військову службу, він цього не показав. Він лише продовжував мовчки спостерігати за тим, як його напарниця бере на себе ініціативу.

- Так, взагалі-то, є. - Вона склала руки перед собою: - Ми хотіли дізнатися, чи зможете ви відповісти на кілька запитань для нас. Зрештою, ви місцевий житель і, судячи з того, що ми дізналися, досить розумний. Ви могли б нам дуже допомогти в пошуках напрямку в цій справі.

Я стримав насмішку. Це був той шлях, який вони хотіли пройти зі мною? Невже?

- Детективе, - пробурмотів я, посміхаючись куточками губ, - я зачарований, але, будь ласка, утримайтеся від спроб погладити моє его. У вас це не дуже добре виходить. Але якщо вам потрібен напрямок.

Я тягнуся в кишеню, дістаю гаманець і виймаю білу картку з одного прорізу, перевертаю її і простягаю їй двома пальцями: - Ви можете ввести це у свій GPS, і він відправить вас прямо до мого адвоката. Упевнений, що він охоче відповість на всі ваші запитання щодо мене.

- Та годі, вам потрібен супроводжуючий? Не здатні відповідати без нагляду?

Це перші слова, які вимовив Герік, його голос саме такий, як я очікував. Глибокий і грубий по краях. Я піднімаю брову на його заяву, моя усмішка розширюється.

- Чи здатен я відповісти на ваші запитання? Безумовно. - Я хмикаю, м'яко киваючи головою. - Чи зможу? Навряд чи.

Він бурчить, схрещуючи руки перед грудьми, і я переводжу погляд на Одетту, яка все ще стоїть із самовдоволеним виглядом, незважаючи на моє підпорядкування.

- Дуже цікаво, різниця в цих двох словах. - Вона хмикає. - Ми обов'язково передамо привіт вашому адвокату, і поки я тут.

Вона лізе в кишеню, дістає бліду картку. Піднімає очі, щоб зустрітися з моїм поглядом. Ми стоїмо і дивимося одне на одного, і між нами виникає почуття розуміння. Я знав її гру, а вона знала мою.

Хоча моє піврічне пролиття крові не було в її полі зору, ті мертві дівчата з відсутніми кінцівками були. Їй потрібен був убивця, поганий хлопець в ув'язненні, і я був її головною метою.

Я припускаю, що вона збирається донести це до мене, але вона відходить убік, спрямовуючи свій погляд на людей, що сидять у кабінці позаду мене. Вони мовчки спостерігали за нашим спілкуванням, але тепер активно включилися в розмову.

- Взагалі-то, мені цікаво поговорити з усіма вами.

Вражає. Як вона вдарилася об стіну, намагаючись залякати мене, і швидко перебудувалася, переключила свою увагу на тих, хто, на її думку, був мені небайдужий. До її честі, вона провела своє дослідження, ймовірно, знала, як усі ми взаємопов'язані.

На папері вона, ймовірно, думала, що знає всі мої слабкі місця. Але я був несприйнятливий до її посередньої шахової гри. У мене навіть була тура для її коня, і якби він продовжував дивитися на мене, я б дозволила своїй ігровій фігурі підпалити його.

Одетта доброзичливо дивиться в бік Ліри. Її маленьке тіло повернулося в кріслі. М'яким рухом детектив простягає руку вперед, пропонуючи бліду карту.

Це був чистий інстинкт, що я сам ледь помітив цей рух. Моя рука обвилася навколо металу крісла Ліри, довга рука затулила її тіло від запропонованої карти.

Я пошкодував про це, щойно побачив, що очі детектива загострилися, а на губах заграла знайома усмішка. Вона швидко змінює напрямок. Замість того щоб передати карту тільки Лірі, вона кладе папір на стіл.

- Зателефонуйте мені, якщо дізнаєтеся що-небудь корисне. - Вона відсторонюється, поправляючи піджак: - Тетчер, побачимося.

Минуло кілька хвилин, перш ніж я нарешті дістався до своєї машини і зміг виїхати, переконавшись, що всі, переважно дівчата, знають, що не можна ні з ким розмовляти без присутності адвоката.

Моя помилка в тому, що я показав детективу, що в мене, на жаль, є слабкість, змусила мої долоні свербіти. Я більше не міг заперечувати цього. Те, що ніколи не буде на папері, але розквітло всередині мене, як злісний плющ.

Ліра і тільки Ліра. Моя інстинктивна потреба захистити її відчинила двері, в яких було достатньо місця для того, щоб Одетта могла використати їх проти мене. Моя щелепа боліла від напруги, занадто довго стискаючи зуби.

Я відчинив двері машини, опустився на шкіряні сидіння і притиснув долоні до очей, відкинувшись на підголівник. У моїй голові пульсував жаль.

Як я дозволив їй підійти так близько? Як я міг бути таким слабким?

Ці питання здавалися такими банальними зараз, коли я дозволив собі опинитися в такому становищі. Я був тут і мав знайти спосіб вибратися з цього павутиння, в яке заплутала мене Ліра, я дозволив їй переслідувати мене набагато довше, ніж слід було.

Настав час для екзорцизму.

Я не можу довіряти собі поруч із нею, тому що вона настільки збочена, що я можу думати тільки про неї, коли вона поруч. Не про мою безпеку чи секрети, які можуть відправити мене до в'язниці.

Тільки про неї.

Це гра, виживання, і якщо щось робить тебе слабким, ти відрізаєш це. І це саме те, що мені потрібно було зробити з Лірою. Відсікти від мене, видалити швидким чистим зрізом. Якби ми продовжували, то наразили б на небезпеку нас обох. Її життя і моя свобода були під загрозою.

Це був мій єдиний вибір.

І ніби на підтвердження мого рішення викреслити її зі свого життя, коли я розплющив очі, на моєму пасажирському сидінні лежав подарунок, якого там не було, коли я приїхав раніше.

Відрубана людська рука лежала на коричневій шкірі, навколо одного пальця був зав'язаний акуратний бантик, поруч лежала свіжа троянда, а збоку лежала записка, на якій було написано суворими літерами.

Я попереджав тебе.

X

Розділ 22

Укуси павука

ЛІРА

Я не могла його знайти.

Минуло майже два тижні відтоді, як я востаннє бачила його, востаннє розмовляла з ним. Усі мої дзвінки залишалися без відповіді, текстові повідомлення - без відповіді.

Ні в кампусі, ні будь-де в Пондероз Спрінгс про нього не було чути вже кілька тижнів.

Ні в кав'ярні на п'ятій вулиці, де він платить п'ять доларів за американо щовівторка й щочетверга, коли в нього заняття о 8-й ранку. Галерея, якою володіє його сім'я і в яку він ходить вранці в суботу, була позбавлена його присутності.

Він не бігав підтюпцем, ні своєю звичайною доріжкою, ні будь-якою іншою, наскільки я знала. Я прокидалася щодня з надією, що він буде там, але завжди йшов із хворими ногами й урочистим серцем.

Коли я запитала Алістера, куди він пішов, його відповідь не містила ні відповідей, ні натяків. Він просто подивився на мене і сказав,

- Ми не ставимо запитань, Ліро. Він каже нам, що йому потрібно. Ми знаємо, що йому потрібно, і не питаємо, чому.

Цього було недостатньо для мене. У моїх очах це була повна маячня, якщо це були ті стосунки, які він підтримував із хлопцями, добре. Але для мене це не спрацює, це не той зв'язок, який у нас був.

На другому тижні я набралася сміливості і переступила поріг його будинку. Мене зустріли тільки робітники і його бабуся, яка люб'язно повідомила мені, що з ним усе гаразд. Він сказав їй, що їде на кілька тижнів, у відпустку, як він це називав.

Вона припускала, що він перебуває в одному з їхніх будинків, можливо, у будинку в Британській Колумбії, який він любив у дитинстві, або у Вермонті. Це був улюблений будинок його матері.

Розмова з нею була лише коротким бальзамом для мого палаючого серця. Маленька доза його, щоб стало легше дихати. Але цього було недостатньо.

Я була так тривожно самотня. Вежа бібліотеки не заспокоювала, мавзолей був похмурий без нього. І я навіть не могла змусити себе працювати з комахами або шукати їх. Усередині мене була порожнеча, яка не боліла вже багато років. Порожній колодязь без кінця, просто вічна яма без дна.

Тому, коли Мей Пірсон попрощалася зі мною біля своїх вхідних дверей, я знову швидко знайшла шлях усередину. Цього разу без її відома я мовчала, намагаючись пригадати кроки до його спальні.

На пошуки пішло більше часу, ніж мені хотілося б зізнатися, але щойно я це зробила, я дозволила собі піддатися тому, що жило в його кімнаті. Маленькі шматочки його, які я могла вхопити, крихти, які залишалися, крихти, які раніше могли придушити мою одержимість. Заспокоювали мою одержимість до наступного разу, коли я зможу спостерігати за ним на відстані або вкрасти светр.

Але навіть цього було недостатньо. Нічого не може бути достатньо після всього, чим ми обмінялися. Тепер я знала, як це - бути обійнятою чоловіком, до якого може доторкнутися лише смерть, відчувала його пальці на своїй шкірі, між стегон і знала, якою на смак є його кров на моєму язиці.

Однак це не заважало мені бути жадібною.

Я притискалася носом до кожного предмета одягу, що висів у його шафі, переслідуючи його запах. Провела пальцями по запонках і краватках. Простежила за чорно-білими клавішами, до яких так часто торкалися його руки.

Накинула на плечі один із його чорних кардиганів, плануючи взяти його з собою. Мої руки пробіглися маленьким письмовим столом, що притулився в кутку, доторкаюся до всіх його записів, простежую виразні штрихи й помахи його гідного почерку.

За почерком людини можна багато чого визначити.

Наприклад, широкі інтервали між словами Тетчера говорять про те, що він не любить тісноти і любить бути один. Вузькі літери "е" показують, наскільки він не прив'язаний до емоцій людей. А навмисна коса крапка над I? Ну, це говорить мені про дві речі.

Як мало в нього терпіння до чужої неадекватності.

І як сильно він любить різати речі.

Моє тіло розпласталося на його простирадлах. Я лежала в його ліжку і думала про те, що це був найдовший період, коли я не бачила його. Спостерігати за ним. Перебувати з ним в одній кімнаті.

Відтоді як я повернулася в Пондероз Спрінгс після смерті матері, він був там. Майже щодня, хоча б мигцем, я бачила його високу фігуру. Я не відчувала його присутності вже багато років.

Мені хотілося до біса розлютитися на нього. Він знав, чим це було для мене, що це моя нав'язлива ідея, яку потрібно підживлювати. Іноді мені здається, що йому подобалося бути чоловіком, за яким я релігійно спостерігала, а тепер він пішов.

Забрав це. Вирвав з моїх рук моє таємне, прекрасне захоплення. Моє серце було в сум'ятті, але я ніколи не могла по-справжньому засмутитися через нього. Не так, як він того заслуговував.

У Тетчера була рутина, система, якої він неухильно дотримувався. До найдрібніших деталей. Якби це було порушено, це призвело б до хаосу для нього.

Не думаю, що він розумів, що він був моїм, був моєю рутиною, моєю клятою системою. І тепер я була в хаосі без нього.

Я дозволила собі провалятися ще тридцять хвилин, перш ніж нарешті знайшла в собі сили піти. Повертатися додому було останнім, що я хотіла робити, і хоча я любила Сейдж і Браяр, я не хотіла їх бачити.

Я сиділа в машині за кермом, коли зрозуміла, який сьогодні день. У четвер були шахи з Сайласом, а я вже давно не грала. Це був ідеальний спосіб розважити себе, побути поруч із кимось, хто міг би мене зрозуміти.

Поїздка була довгою і спокійною. Я не вмикала радіо, просто сиділа в тиші і слухала гул свого старенького автомобіля, поки нарешті не в'їхала на парковку найкращої психіатричної лікарні Портленда.

Сайлас читав "Мистецтво атакуючого", книгу, як я пізніше дізналася, про кібербезпеку, коли я знайшла його. Однаковий білий верхній і нижній одяг щільно облягав його велику фігуру. Він був набагато ширшим, ніж Тетчер, і чомусь я завжди відчувала себе маленькою, коли перебувала в його просторі.

Нам не знадобилося багато часу, щоб сісти за гру. Картата дошка розташовувалася посередині між нами, і ми по черзі пересували фігури. Я грала упівсили, але все одно була рада відволіктися.

- Шах і мат, - неголосно сказав він, - Ти, напевно, найгірша учениця на світі.

- Можливо, ти поганий учитель, - кажу я, посмішка тягнеться до моїх губ жартома. Сайлас відмінно грав у шахи, і якщо бути чесним, я багато чого дізналася про гру від нього.

Він нахиляє голову, піднімаючи брову, і це найближча подоба посмішки або щирих емоцій, яку я коли-небудь отримувала від нього відтоді, як почала його відвідувати. Я не пам'ятаю, щоб коли-небудь бачив його усміхненим, навіть у коридорах із Розмарі.

Але ви завжди могли бачити це.

Його любов жила там, у цих глибоких карих райдужках.

А тепер...

Тепер вона мертва, і його очі теж.

- Вибач, я не дуже уважна. - Я важко видихнула: - Відчуваю себе трохи...

- У твоїй голові? - Він закінчує за мене, і я киваю з похмурою посмішкою.

- Знаєш якісь хороші способи це виправити?

- Думаєш, якби знав, то був би тут?

Я сміюся, хоча це не зовсім смішно, але мені подобається його сухий гумор. Це приємна зміна темпу.

- Справедливо. - Я пожувала внутрішній бік щоки, питання, яке я хотіла поставити від моменту прибуття, тяжко давило на язик.

З мого боку було егоїстично питати. Проробити весь цей шлях, щоб він відчув, що я використовую його для отримання інформації, але він здавався мені останньою надією.

- Можу я поставити тобі запитання, Сайласе?

- Звичайно. - Він відкинувся на стільці, схрестивши руки перед грудьми. - Не ображайся, якщо я не відповім.

Зараз або ніколи, вірно?

- Ти, - зковтнула я, - ти знаєш, де Тетчер? Або куди він може піти, якщо йому знадобиться виїхати з Пондероз Спрінгс?

Обличчя Сайласа не рухається, не подає жодних ознак реакції, він просто сидить і дивиться на мене. Його так важко зрозуміти: він схожий на Тетчера, але водночас відрізняється від нього.

Тетчера важко читати, бо він не відчуває так само, як інші, тому в нього немає таких реакцій, які можна було б шукати. Сайлас же відчуває, він просто приховує це. Глуха стіна, яка нічого не впускає і нічого не випускає.

Тому я просто сиджу там, вивчаючи його видатні брови, нахил його сильного носа, темні веснянки на його світло-коричневій шкірі. Нерухомо і непохитно, і я думаю, можливо, причина того, що він часто мовчить, у тому, що він намагається прочитати і мене.

- Ні.

Один склад. Одне єдине слово. Єдина відповідь, яку я збираюся отримати від нього щодо його друга.

Я киваю, дивлячись униз на шахову дошку. У моїх грудях усе пульсує, надія вмирає всередині мене, знаю, що мені просто доведеться чекати, доки Тетчер не повернеться звідти, де він перебуває.

Якщо він повернеться.

- Чому ти хочеш знати? - Голос Сайласа рівний, щиро цікавий.

- Тому що я...

Слова вмирають на моїх губах. Що я взагалі можу сказати?

Тому що я його переслідую і не можу його знайти? Тому що я одержима твоїм найкращим другом і була ним із самого дитинства?

Тому що я кохаю його?

Це все відповіді, але жодна з них не підходить для того, щоб вимовити її вголос. Кожна з них здається настільки банальною, що я не думаю, що існують слова, здатні пояснити потяг моєї душі до Тетчера.

- Просто тому що.

Я піднімаю свого коня, рухаю його вперед, уникаючи попереднього шаха Сайласа, блокуючи його ферзя. Задоволена тим, що продовжуємо нашу гру і сидимо в тиші, як ми зазвичай робимо.

- Ліра, - каже Сайлас, його голос змушує мене підняти очі від дошки, - чому ти так чиниш із собою?

Йому не потрібно більше нічого говорити. Я знаю, про що він запитує. Чому я перебуваю у владі людини, яка знову і знову доводить, наскільки вона не здатна на почуття?

Це питання хвилює всіх. Про що вони шепочуться між собою. Питання, про яке вони думають, але ніколи не запитують мене, а якщо й запитують, то я зазвичай не даю відповіді. Очікування, я втомилася від людей, які вимірюють те, що я відчуваю до Тетчера, за своєю шкалою очікувань любові.

- Кохати його - це не означає отримувати щось натомість. - Я кажу з твердим поглядом: - Моя любов до Тетчера не егоїстична. Воно не вимагає взаємності чи святкування. Вона чесна, вона може існувати сама по собі, не помічаючи цього.

Я привид, яка переслідує людину, якій не потрібно, щоб вона зробила мене людиною. Йому достатньо бачити мене, достатньо, щоб я мешкала на порожніх горищах його розуму і в безплідних коридорах його серця.

Досить любити його без ласки. Це моя одержимість, яка потребує уваги, яка потребує підживлення.

- Думала, що ти, як ніхто інший, зрозумієш, як це. - Я закінчую, бо якщо ми збираємося винести мою брудну білизну на стіл, то з таким самим успіхом можна викласти і його.

Моє зізнання не дивує його, а може, і дивує, у будь-якому разі, він не показує цього. Тільки дивиться на мене порожніми очима.

Ми так і сидимо.

Двоє людей, сплетені в павутині болю від рук найсмертоноснішого павука у світі.

Кохання.

Можливо, я не була там, коли він був із Розмарі, не знала його добре і не бачила його після її смерті, як Рук, але між нами обома було глибоке почуття розуміння. Річка, що впадає в один і той самий басейн із потрясіннями. Можливо, так було завжди, з того самого першого дня, коли я з'явилася тут, щоб відвідати його.

Щось у мені знало, що він зрозуміє мене без пояснень. Коли весь інший світ не розумів, він розумів. Сайлас змушував інших людей почуватися ніяково, бо відмовлявся приховувати біль у своїх очах, печаль, яка жила в них.

Думаю, він знав, що я не боюся цього, тому й дав мені можливість дружити. - Сайлас нахиляється вперед, піднімає свого слона і бере одну з моїх фігур, додаючи її до зростаючої купи чорних на стороні дошки.

- Яка ми пара, - бурмоче він, - Ми любимо людей, які ніколи не полюблять нас у відповідь.

Я дозволила собі смішок, похитавши головою: - Розмарі любила тебе. Ти знаєш це.

- Більше ні, - каже він, його щелепа стискається від зізнання.

Я нахмурюю брови, за інстинктом моя рука рухається вперед, упираючись у його руку навпроти.

- Це кохання все ще існує, Сайласе. - Мої слова несуть у собі відчуття терміновості: - Воно не може просто зникнути, воно має кудись подітися. Воно все ще існує.

Він пильно дивиться на мою руку, і між нами настає тиша, після чого він знову піднімає очі.

- Я більше не можу її знайти.

Я нічого не можу відповісти. Ніщо з того, що я скажу йому, не допоможе полегшити біль, який він несе. Тому я міцніше стискаю його руку, сподіваючись, що вона зможе сказати те, що я не можу.

Ми затримуємося там ще на мить, перш ніж я відстороняюся і дивлюся вниз на шахову партію з нульовим уявленням про те, як просунутися вперед, не програвши відразу.

- Ліра.

- Так, так, я знаю, - відмахуюся я від нього, - Я намагаюся думати про те, нападати мені чи захищатися...

- Мій телефон у Рука.

Піднімаю очі на нього, піднімаючи брову: - Коли ти отримаєш його назад, ти знаєш, що там буде купа фотографій члена, ти ж знаєш це?

Він насміхається, ніби як сміється.

Коли він знову відкриває рот, він говорить те, чого я не очікувала. Він простягає мені руку допомоги, як і я йому. Мені хочеться зробити для нього більше.

- У мене є пристрої стеження на машинах усіх хлопців. - Він зітхає: - Якщо ти зможеш дістати мій телефон, він покаже тобі, де вони всі перебувають.

Розділ 23

Походження

ЛІРА

Будинок моєї матері був могилою.

Оболонка від того, що колись було дихаючим, натхненним вікторіанською епохою маєтком. Зарослий плющем, зарослий бур'янами, який відчайдушно потребував ремонту.

Це був труп.

Гарний, гнилий, труп, що розкладається. У ньому збереглися залишки мого дитинства, і якщо я дуже постараюся, то зможу згадати деякі з цих спогадів. Контрабанда сонечок із саду, зламана рука на дереві у дворі, спроби переконати маму дозволити мені спати на ґанку під час дощу.

Але коли я йшла покинутими коридорами, дерево стогнало під моїми черевиками, я не могла позбутися відчуття, що всередині я чужа. Ніби все хороше, все щастя було висмоктано насухо в ту секунду, коли Генрі Пірсон убив Фібі Еббот.

Будинок так і не перепродали. Він залишався порожнім з поважної причини. Хто захоче переїхати в будинок, де сталося вбивство?

Тепер це був просто будинок, чотири стіни, в яких помістилася жахлива історія, описана в заголовку. Дах приховував травми і відчай. Це більше не був дім, не було місцем сонцестояння чи радісного спогаду.

Дивилася на телефон Сайласа, здавалося, годинами. Думала: - Цього не може бути. Не може бути, щоб місце розташування Тетчера було правильним. Але коли я нерішуче підійшла до свого старого будинку, і побачила його машину, припарковану на під'їзній доріжці.

Це не було плодом моєї уяви. Він був тут. Чи надовго? Я не була впевнена, але зараз він був усередині. Там, де почалася наша історія. Коли він був незнайомим Джеком Фростом, а я - самотньою маленькою дівчинкою.

Нитки нашої долі сягали корінням сюди. Вони тремтіли й дихали; це була єдина причина, через яку мої кроки несли мене в спальню моєї матері.

Коли я знайшла в собі мужність відчинити двері, я знайшла його саме там, притулившись до стіни, він дивився з вікон балкона на лагідний задній двір.

Його костюм був невинно чистий, на темно-синій тканині не було жодної зморшки. Усе в ньому здавалося занадто чистим у цій кімнаті. Скляна, сліпуча крижана скульптура, встановлена серед бруду історії.

На мить мені захотілося, я б упала на коліна і благала Бога, у якого не вірила, щоб він не був таким... прекрасним.

Можливо, тоді було б легше відсторонитися від нього. Якби я якимось чином змогла зняти рожеві окуляри, побачити його таким, яким бачать усі інші.

Розважливим. Токсичним. Бездушним чудовиськом.

Якби жага смерті, яка ховалася під поверхнею, відбивалася на його зовнішньому вигляді, це б щось змінило?

Я кажу собі "так".

Але я знаю, що це не так.

Незалежно від того, який вигляд він мав для людського ока, я б завжди бачила його душу. Побачила б його холод, як перший сніг на Гаваях. Щось дивовижне і прекрасне.

- Чому ти тут, Ліро?

Я не стала питати, звідки він дізнався, що це я, просто зробила крок далі в кімнату, яку не бачила відтоді, як її займав труп. Вона була порожня. Меблі зникли, фарба облупилася, усе пустувало.

З вікна дув холодний вітер, змушуючи мене натягнути рукава чорного кардигана Тетчера на руки, надійно обхоплюючи себе руками, поки я дивилася на його потилицю.

- Ти зник після того, як я дізналася, що тобі погрожують смертю. - Я кажу, відчуваючи, що відповідь очевидна: - Ти просто зник. Ні слова мені не сказав.

Він зустрічає мене мовчанням, продовжуючи дивитися у вікно нерухомою статуєю, і я жую внутрішній бік щоки, стискаючи руку для зручності.

- І тому що... - Я ковтаю, - Тому що останнім часом ти єдине місце, де я не почуваюся самотньою.

Я не повинна була ображатися на те, що він усе ще не відповів, але я не можу звинувачувати його. Вираз емоцій і вразливості ніколи не був його сильною стороною. Це не його вина, що я закохалася в таку холодну людину.

А може, й винна.

- Чому ти тут? - запитую я, перевертаючи ситуацію.

Це він населяє мій старий дім, стоїть у цій кімнаті, наче це абсолютно нормальна частина його повсякденного життя, наче це не те місце, де наші мати й батько колись стояли разом в останньому розставанні.

Це питання змушує його поворухнутися. Він повільно відходить від вікна, повертається так, щоб опинитися обличчям до мене. Його спина, як і раніше, притулена до стіни, руки засунуті в кишені.

Він схожий на Тетчер. Усі його звичайні риси, але я бачу натяк на фіолетовий колір під його очима, темні кола від стресу або недосипання, а може, і від того, і від іншого.

- Думав, що це єдине місце, куди ти не приїдеш.

Я не можу втриматися від того, щоб не насупити брови, не розсміятися і не похитати головою, і роблю кілька кроків уперед, стаючи в центрі кімнати.

- Ти не розумієш, так? - Я кажу з чимось на кшталт досади на язиці: - Немає такого місця, де ти перебуваєш, куди б я теж не пішла.

Після всіх цих років він усе ще не може бачити крізь свої власні шори, щоб зрозуміти, що я зроблю все, що завгодно, піду куди завгодно заради нього. У мене немає іншого виходу, нитка, що зв'язує нас, відмовляється мене відпускати. Моє серце збунтується, якщо я залишу його.

Він не моє кохання.

Він - моя одержимість. Тобто людина, яка постійно займає і вторгається в мої думки. Хвороба, наркотик, який я відмовляюся кидати або шукати допомоги, і я не хочу жити життям, у якому його немає.

Це доля жорстокіша, ніж будь-яка смерть.

Існувати у світі, в якому він більше не дихає.

- І знаєш, що це робить тебе? - Він каже, нахиливши голову набік із крижаним поглядом: - Не безнадійним романтиком і навіть не жалюгідною. Це робить тебе небезпечною. Безрозсудною. Ти підеш за мною куди завгодно. Як щодо могили, крихітко? Тому що якщо ти будеш продовжувати в тому ж дусі, то саме там ти і опинишся.

У моїх грудях наростає напруга.

- Ти хочеш сказати, що думаєш, що Гало виконають свої погрози?

- Я кажу тобі, що чим ближче ти намагаєшся підібратися до мене, тим більше кроків до швидкого похорону.

Я хитаю головою: - Мені все одно, я не буду...

- Ти наївна, Ліра Еббот. - Він перериває мене, відштовхуючись від стіни, щоб стояти на повний зріст: - Наївна, хвора дівчинка, яка в дитинстві сформувала в твоїй голові ідею, що я ангел.

Я відкриваю рот, щоб заперечити, але він штовхає мене вперед. Кожне слово жорстоке, його язик врізається в мою чутливу плоть, він розрізає мене і змушує мене стікати кров'ю всіма способами, якими я ніколи не зможу полюбити його.

- Усе, що ти для мене - це незручний дирижабль у моєму дитинстві, мішень, яку я мав убити, як наказав мій батько. Помилка, до якої я не повинен був торкатися. - Тетчер проводить рукою по щелепі. - Настав час прокинутися, повернутися до життя. Ти не мій привид, і з мене досить бути твоєю маною.

Усі точки на моєму тілі, які відчували його руки, пульсують від болю. Буття, назване помилкою. Сльози, солоні, свіжі сльози потрапляють на мою верхню губу. Я відчуваю смак їхнього відчаю, їхнього болю.

- Я приймаю, що тобі холодно. - Я дихаю, видимі цівки вириваються з моїх губ: - Наповнений по самі вінця льодом, іноді мені фізично боляче стояти поруч із тобою.

Я роблю крок до нього. Ще один. Потім ще один. - Приймаю, що ти нічого не відчуваєш. Колись давно хтось вирвав із тебе м'якість своїми зубами, і тепер від тебе лишилися тільки гострі краї. - Мої слова душать мене, схлип формується навколо слів.

Але я продовжую йти вперед на нетвердих ногах, доки не опиняюся просто перед ним. Його тіло всього в дюймі від мого, моя голова нахилена так, щоб я могла дивитися йому в очі.

- Я навіть приймаю те, що ти жорстокий, так до біса жорстокий, Тетчер Пірсон. У тобі немає нічого, що я б не прийняла, і я зустріну твій холод своїм теплом, дозволю твоїм гострим краям зробити ще гірше, тому що я була створена, щоб проливати кров за тебе.

Мої кісточки пальців побіліли, я стиснула їх у кулак. Його блакитні очі - мерехтливе, застигле озеро, що лише відображає мої емоції у своєму дзеркалі.

Але його погляд, завжди такий порожній, серйозний і напружений. Він пом'якшується, злегка. Я впізнаю це тільки тому, що так добре знаю його обличчя, і тому, що навіть якщо він цього не помічає, він дивиться на мене інакше, ніж на будь-кого іншого.

- Але я відмовляюся, - кричу я, докірливо хитаючи головою, - ти не можеш змусити мене прийняти те, що я знаю, що це неправда. Ти не розумієш, ким я стану без тебе.

- Якщо йдеться про те, що ти навчишся контролювати свої бажання, то ти...

- Ні! - кричу я, і, до його честі, він навіть не здригається, просто затуляє рота, коли я втискаю вказівний палець у його груди: - Якщо з тобою щось трапиться, я не плакатиму на твоїй могилі й не благатиму когось повернути тебе.

Як пояснити людині, яка нічого не знає про кохання, що завдяки їй ти дихаєш? Що без них ти б давно помер, що вони - єдина причина, через яку ти хочеш існувати, щоб бути побаченим ними.

- Не буду мститися, - мій голос тріснув, - Я буду люто вести війну, якій не буде кінця.

Я не залишу його. Він не відштовхне мене, не тоді, коли я можу захистити його. Гало не забере його в мене. Немає нікого, хто міг би забрати його в мене.

- Якщо ти помреш, це не просто погубить мене, Тетчер. Це стане причиною знищення всього міста. - Я скрегочу зубами, знаючи, що моє горе від його втрати нікого не залишить у безпеці. - Не відштовхуй мене, потім дозволь вбити себе і звинувати мене в тому, яке чудовисько народиться в моїй скорботі.

ТЕТЧЕР

Я все життя пишався своєю чесністю. Це був єдиний реальний чинник, що відрізняв мене від мого батька, він приховував від світу свою сутність, прикидався людиною, хоча був чудовиськом.

Але я пообіцяв собі, що буду іншим. Я буду кращим.

Тому я відмовився брехати, навіть якщо було боляче, навіть якщо правда жалила і була гіркою. Я дозволив світові боятися мене, дозволив їм побачити мене таким, яким я є. Таким чином, ніхто не міг сказати, що здивований моєю поведінкою.

Я не був би серійним убивцею в новинах, де сусіди говорили про те, що вони ні про що не здогадувалися. Вони ніколи б не здогадалися, що я можу розчленовувати людські тіла і розчиняти їх у кислоті.

Ні, вони б знали. Вони завжди знали, хто я, ким я став.

- Думаєш, мені не все одно, ким ти станеш?

Сльози Ліри важкими стеками течуть по її обличчю, великими краплями, показуючи все, що вона відчуває на поверхні, носячи це тендітне, безглузде серце на рукаві, щоб кожен міг бачити.

- Я..

- Гадаю, ти прийняла мене за когось іншого, за когось, хто здатен наплювати. Тож дозволь мені прояснити ситуацію, я не хочу, щоб надалі залишалася якась плутанина.

Я підношу кісточки пальців до її обличчя, змахуючи сльози з її шкіри. Ніжний дотик - пряма протилежність моїм жорстоким словам.

- Ти мені байдужа, Ліра Еббот.

Брехня.

Брехня.

Брехня.

Брудна. Мерзенна. Огидна брехня.

Усередині мене є щось, похована правда, яку я буду заперечувати до останнього подиху. Вона завжди була єдиною жінкою, єдиною людиною, про яку я піклувався.

Дитина, яку я не зміг убити. Маленька дівчинка, якій у п'ятому класі Скотті Кемболл вивалив на голову цілу тацю з їжею, і я зіштовхнув його зі сходів. Жінка, якій я дозволяю дивитися на себе, переслідувати мене, тому що мені подобається, як її очі відчуваються на моєму тілі.

Це єдине слабке місце. Перша людина, яка змусила мене стікати кров'ю.

І я ненавидів її за це кожен божий день.

Ненавидів, як вона викликає хворобливі бажання до речей пристрасної краси.

- Але ти...

- Ти думала, що зможеш змінити мене? - запитую я, вдавлюючи сльозу в її щоку, а потім хапаю один з її локонів і нешкідливо смикаю за нього. - Ти думала, що зможеш пробратися всередину і розбестити мене, перетворити мене на чоловіка, який кохає? Тільки не кажи мені, що ти така жалюгідна, дорогий фантом.

Мені подобається зменшувати світло в очах людей, видаляти будь-яке джерело життя в їхніх зіницях, доки їхні зіниці не затуманюються і не скляніють. Мені подобається ця частина.

Але це зовсім не схоже на те.

Блиск у її нефритовій райдужці спалахує, наче розчавлений світлячок під моїм черевиком. Постійна емоція, яка плаває в глибині, коли вона дивиться на мене, настільки пригнічує, що я можу бачити її з іншого кінця двору, коли вона намагається злитися з натовпом.

Усе зникло.

Порожньо.

Але мені потрібно її вбити.

Моє тіло нахиляється до неї, мій палець тягнеться вперед і великим пальцем прибирає з дороги один з її локонів. Я відчуваю, як мій розум подумки фіксує цей вираз на її блідому обличчі.

- Ми - не що інше, як прокляття поколінь. Дев'ята симфонія, приречена ще до того, як ми почнемо. - Я бурмочу: - Твоя мати закохалася у вбивцю, і подивися, куди вона потрапила, подивися, що зробив із нею мій батько. Подумай про те, що я можу зробити з тобою.

Фібі Еббот потрапила в найгірший для Генрі шлях, у мертвий світ, з якого немає виходу. Чоловік її мрії став її найгіршим кошмаром. І ми зісковзнули в одне колесо.

Вона дивиться на мене немигаючим поглядом; її ліва рука тягнеться до кишені мого піджака. Тепло її пальців просочується крізь матеріал.

- Такою була наша доля, вірно, Тетчер? Я закохуюся в тебе, а ти вбиваєш мене. Прямо як наші батьки, так?

Мій складаний ніж блищить, коли вона прибирає його, тримає його на долоні, пропонуючи мені.

Я уривчасто киваю, прибираючи руки від її волосся.

- Тоді вбий мене.

Слова Ліри прорізають повітря і вона дивиться на мене з безпристрасною маскою емоцій. Нерухомо і без страху. Або вона готова померти, або вірить, що я не заподію їй шкоди.

- Зупинися. - Наказую я, знаючи, що вона намагається зробити.

- Якщо ти як твій батько, а я як моя мати, тоді це має бути просто. Убий мене. - Вона наполягає, розкриваючи ніж і підштовхуючи його до мене, відчайдушно бажаючи, щоб я забрав його в неї.

Кожен м'яз у моєму тілі напружується, і щось усередині закипає. Ця нова емоція, лють, обрушується на мене, як червона хвиля. Що довше вона стоїть там, втискаючи ніж у мої руки, то темнішим стає колір.

Я підходжу до неї ближче. - Я більше не скажу тобі.

- Зроби це! - Вона кричить: - Якщо це так просто, якщо те, що ти кажеш, правда, то зроби це! Просто йди вперед і покінчи з цим.

Моя рука тремтить від люті, коли я вихоплюю ніж з її руки, мої довгі пальці занурюються в її волосся, притягуючи її тіло до себе.

Владними кроками я веду нас назад, змушуючи її тіло рухатися назад, поки ми не опинилися в іншому кінці кімнати. Загнана в темряву шафи, її спина врізається в стіну.

Лезо здається теплим у моїй руці; метал притискається боком до її ніжного горла, і я продовжую тримати її за потилицю, вдавлюючи її шию в ніж.

- Убий мене, Тетчер. Покажи мені, хто ти.

Її дихання виривається швидкими вдихами, але вона тримає голову піднятою, даючи мені доступ. Практично благаючи, щоб я розрізав її, залишив лежати без нічого, крім рубінового намиста. Струмені крові стікають вниз, висмоктуючи її насухо.

Я скрегочу зубами, відчайдушно бажаючи покінчити з цим, але моя рука не дозволяє мені, мій розум відмовляється.

- Ні. - Я хитаю головою, намагаючись ковтнути, але горло стискається.

- Зроби це! Убий мене! - Її голос тремтить у моїх вухах, звучить виразно, вимагає від мене зробити те, про що я думав роками. Але, як і вперше, я не роблю.

- Не можу! - Я смикаю її за волосся, змушуючи дивитися прямо на мене: - Боже, я хочу розрізати тебе на шматочки, крихітко. На шматки, знищити все, що ти є, щоб я ніколи не відчував цього жахливого биття в моєму нутрі щоразу, коли я бачу тебе. Я хочу вбити тебе і твою пам'ять, але я не можу, блядь, зробити це!

Мої груди здіймаються, дихання виривається ривками, ніби я пробіг кілька миль поспіль. Сувора правда коливається між нами, моя нездатність розстеляється переді мною.

Що я слабкий по відношенню до неї. Єдине, для чого я був створений, і я не можу цього зробити, і все через неї.

Мої очі зустрічаються з її очима, в них тоне голод, але в них завжди мерехтить почуття перемоги.

- Я бачу тебе. Єдина, хто тебе знає. - Вона дихає: - І я знаю, що ти брехун. Це наша доля.

Це останнє, що вона каже, перш ніж я відчуваю, як руки хапають мене за шию однією рукою, а іншою - за передню частину піджака і впиваються нашими ротами один в одного.

І я дозволяю їй, дозволяю, тому що якась частина мене знає, що вона має рацію, що вона завжди була права. Навіть коли я відмовляв собі в ній, відмовлявся визнавати її існування через страх перед цим моментом.

Чиста близькість, що викликає звикання, яка розквітає тільки після неї. Звичайно, вона могла б вирости всередині мене. Розквітнути, як зимова троянда, крізь крижаний холод і невблаганний лід.

Живі істоти не виживали в мені. Я був створений, щоб знищувати їх із самого початку, але вона, пропустивши смерть і розкладання, вона процвітала у всіх місцях, яких боялися інші.

Процвітала.

Зуби і язик борються один з одним. Вона гуде в мені, змушуючи мене ковтати її задоволення. Виливаючи всю злість і слова, які ми не скажемо, в горло один одному, і я проводжу ножем від її шиї вниз по передній частині її тіла.

Її зуби впиваються в мою нижню губу, прикушуючи її так сильно, що я відчуваю металевий присмак на язиці. У моєму горлі лунає стогін, коли вона всмоктує плоть, втягуючи мою кров у свій рот.

Забарвлюючи її нутрощі мною.

Ми - павутина зі сплутаних кінцівок і синців від дотиків. Вона зриває з моїх плечей піджак, розриваючи тканину, жадає доторкнутися до мене, опинитися під моєю шкірою.

Поверхня для неї недостатня. Вона хоче бути під усім, що я створив зовні, під моєю плоттю, у стінах моєї голови. Нічого з того, що я даю їй, ніколи не буде достатньо.

Кілька миттєвостей застиглого часу, мої руки в її волоссі, що перебирають дикі кучері. Мої пальці розсовують шви її одягу. Тепло її рота впивається в мій рот, вишні топлять мої почуття.

Я ще сильніше притискаюся до її маленької фігури і хриплю їй у рот, відчуваючи, як її оголені соски тицяються в мої груди. Бажання захльостує всі інстинкти, а про контроль я думаю лише швидкоплинно. Усе, про що я можу думати, - це доторкнутися до неї.

Усе своє життя я хотів бути чистим. Ретельно чистим.

І все, чого я хочу, все, чого я жадаю, - це щоб вона зробила мене брудним. Оголити переді мною всю глибину її душі, щоб я міг розірвати її на шматки, якщо захочу, знати кожен її дюйм, занурити в неї руки і бути покритим усім, що є Ліра Еббот, її нездорова близькість.

Можливо, це інший вид близькості, на який я здатний, майже хворий за своєю природою. Я думаю про те, як мені хочеться опинитися всередині неї. Я хочу, щоб мій член був засунутий між її стегон, а моя кров топила її горло, і наші тіла намагалися злитися в одне.

Моя рука пестить її груди, крутить чутливий бутон між пальцями, змушуючи її скрикувати, вигинаючи спину, я проводжу язиком її шиєю, досліджуючи всі місця, які змушують її напружуватися.

Ніж у моїй лівій руці смикається, благаючи її. Лінивим рухом я проводжу кінчиком по її оголеній верхній частині тіла, спостерігаю, як мурашки біжать по шкірі, поки не досягаю вершини її стегон.

Її руки тягнуться до низу спідниці, задираючи її до талії, показуючи мені пару лавандових трусиків під нею. Мій член впирається в штани, пульсуючи, побачивши червоні цівки по її молочних стегнах.

Я повертаю руку, вдавлюючи лезо в її ногу, ковзаю поступово, щоб вона відчула дотик металу. Вона впивається нігтями в мої плечі, вгризаючись у м'язи.

Її брови насуплені, в рисах обличчя застиг вираз страждання. Я намагаюся заспокоїтися, але вона утримує мене на місці, панічно хитаючи головою.

- Почекай, - каже вона, - я можу це витримати. Продовжуй.

Посмішка з'являється на моїх губах, коли я нахиляюся вперед, притискаючи трепетний поцілунок до пульсу в її горлі й відчуваю теплу рідину на боці моєї руки.

Вона така гарна, готова прийняти кожен поріз.

- Ти так красиво стікаєш кров'ю для мене, крихітко.

І я маю на увазі кожне слово.

Я кажу це так сильно, що не задаюся питанням, коли мої коліна підкошуються, і я дозволяю собі впасти на коліна. Так я можу спостерігати, як ніж занурюється в її м'якість.

Вільною рукою я зачіпаю задню частину її коліна, піднімаючи його в повітря і розширюючи щілину між стегнами, мої пальці впиваються в неї, сподіваючись залишити синці від моїх дотиків. Вони залишаться там на довгі роки після того, як я піду.

- Ти бачиш, що вигляд твоєї крові робить зі мною, люба? Що мені хочеться зробити?

Мій погляд фокусується на наступному порізі, трохи нижче першої горизонтальної рани. Кров сочиться з порізу, і цього разу я не відмовляю собі в ній, притискаюся ротом до її почервонілої шкіри.

- Тетчер... - Вона стогне від дотику.

Пхикання, пхикання і зітхання вириваються з її легень. Весь цей час мій язик пестить кров, що витікає з її ноги, і я п'ю її, відчуваючи, як терпкий смак стікає по задній стінці горла, наповнюючи мене нею.

Тепер я знаю, що куди б я не пішов і що б не сталося, вона завжди в мені. Вона існує в тих місцях, куди не наважувалася зазирнути жодна людина. Усередині ребер, у венах, що оточують моє серце.

Коли її руки опускаються до моїх грудей, її долоні штовхають мене назад до холодної підлоги, це частково через серпанок її запаху, який робить мене таким податливим. Це все, на що я можу звалити провину, коли дозволяю їй повзти вгору по моїй талії.

Ніж стукає об дерев'яну підлогу, дзвенячи в моїх вухах. Мої долоні лежать позаду мене, підтримуючи мене у вертикальному положенні, доки вона влаштовується в мене на колінах, і її рот рухається вздовж хребта мого горла, покусуючи шкіру.

Вона несамовита у своїх рухах, несамовита у своїй потребі відчувати мене. Мої очі скляніють від жадання, коли я дивлюся на неї. Довгі, підстрибуючі локони, які зупиняються трохи вище її блідих грудей.

Милі гладкої шкіри й тепла на моїй талії. Моторні, звірині пальці тягнуться до мого ременя, розстібаючи його і працюючи над ґудзиком і блискавкою.

Мій член напружується, пульсує, коли мої груди здіймаються. Ніхто не був так близько, ніхто не заходив так далеко. Я ніколи не хотів цього так сильно, ніколи не потребував цього так сильно.

Вона перетворила мене на лютого звіра. Звернулася до базового чоловічого інстинкту. І тільки думка про ніжні пальці, що обхопили мій стовбур, і вигляд її кицьки, що капає від мого члена, що кінчає.

Секс завжди був тим ілюзорним поняттям, яким усі захоплювалися і заради якого поводилися як гормональні кролики. Для мене не було нічого привабливого в тому, щоб хтось перебував так близько до мого тіла.

Я стримую стогін, коли її теплі пальці труться об основу мого члена, ніжно охоплюючи й накачуючи мене у своїй руці, і по хребту пробігають електричні розряди, голова паморочиться.

Усе своє життя я був розбещений дотиками, як через мої власні дії, так і через виховання мого батька. Я так довго обходився без них, що моє тіло не знало, наскільки я зголоднів, доки Ліра не почала торкатися до мене.

Позбавлений контакту, зв'язку, який ви створюєте через фізичний дотик. Окситоцину не вистачало все моє життя, так довго, що я сумніваюся, що мене взагалі тримали на руках у дитинстві.

Але тепер я був голодною людиною.

Я спробував, і раптом моє тіло згадало, наскільки воно було розпусним.

Щось мокре стікає по голівці мого члена. Коли я опускаю погляд, то бачу, що рука Ліри вимазана в червоній рідині, яку вона змахнула зі свого стегна. Повільними, нервовими рухами вона фарбує мене.

Вгору і вниз по моєму стовбуру, слизька кров допомагає їй рухатися швидше і я впиваюся зубами в нижню губу, спостерігаючи, як вона наносить на мене мітки.

Обхоплюю її рукою за талію, тримаючи одну за спиною на підлозі, щоб зберегти рівновагу, і трохи піднімаю стегна, щоб у її руки не було вибору, окрім як рухатися, і мій член впирається в її трусики.

- Крихітко, - муркочу я, проводячи губами по її губах, - дай мені подивитися на твою фарбу, покажи мені, яка мокра ця маленька сумна кицька. Покажи мені, щоб я міг змусити її плакати за мною.

Темна, зла хіть плаває в її очах. У цей момент вона так далеко зайшла, що знаю, що вона буде схилятися і прогинатися під кожен мій наказ. Сила, якої я ніколи не відчував раніше, вирує в моїх венах, коли я розумію, що вся вона належить мені.

Пальці Ліри відтягують матеріал її трусів убік, виставляючи її рожеву кицьку на огляд тільки мені. Мій член тече, коли я втискаюся в неї, рідке тепло, що витікає з її ніг, поглинає мене.

Тримаючи її за талію, я розгойдую її стегна в такт своїм, мій стовбур легко ковзає по її складках, суміш крові та її похоті допомагає мені.

Усе в ній здається таким маленьким у моїх руках. Я знаю, що якщо я насаджу її пизду на свій член, він може розділити її на дві частини, що мої руки можуть поставити їй синці, не докладаючи особливих зусиль. І вона прийме все до останньої краплі.

Пхикання виривається з її рота, її стегна скрегочуть по мені в безладних ударах.

- Ще, Тетчер. Я хочу більше, хочу всього тебе.

Мій член смикається при думці про те, щоб заритися в її стіни і ніколи не виходити назад. Але мій самоконтроль, він усе ще там, чіпляюся за останні клапті розсудливості.

Вона ніколи не відпустить мене, якщо я зроблю це. Вона буде в небезпеці доти, доки я буду ціллю, і їй буде все одно.

Якщо я зроблю це, вона буде моєю. Тільки моєю. Незалежно від моєї здатності піклуватися або любити, вона ніколи не буде належати іншому чоловікові або жінці. Я володітиму її розумом, тілом і душею.

І я не можу так вчинити з нею, не можу зробити це з собою.

Але, Боже, я хочу.

Мені потрібно.

Мені більше нічого не потрібно.

Моя рука міцно притискає її до себе, і я змінюю положення, укладаючи її на підлогу так, щоб моє тіло лежало поверх її. Моя широка рама змушує її стегна розкритися, і я використовую свою руку, щоб направити свій член назад між слизькими теплими губками її кицьки.

- Не будь жадібною повією, Скарлетт. - Я погойдую стегнами, потираючи голівку члена об її набряклий клітор, - Будь гарною дівчинкою, будь дуже гарною для мене і скінчи. Ти зможеш це зробити, крихітко?

Називати її на ім'я - це моє право, я єдина людина у світі, яка знає про це і може використовувати його, коли захочу. Воно наше, і тільки наше.

Вона піднімається з землі, щоб рухатися разом зі мною, в гонитві за сліпучим оргазмом, який знаходиться зовсім поруч. Моя щелепа стиснута, знаючи, що якщо я просунуся хоч на дюйм на південь, то зможу відчути всю її, виявлену і незахищену.

Я стискаю її м'яку талію, сильніше, ніж потрібно, відчайдушно намагаючись утримати свою волю, хоч раз зробити щось хороше. Змусити себе не погубити ні її, ні себе.

- Блядь, - шиплю я, вона занадто гарна, занадто спокуслива.

- Тетч, я зараз кінчу. - Вона задихається, обхоплює руками мою талію і притягує мене ближче. - Будь ласка, будь ласка, будь ласка...

Я продовжую в тому ж темпі, багаторазово погладжуючи її клітор. Але щоразу, коли я відстороняюся, я відчуваю, як її стегна піднімаються вище, і стає дедалі важче уникати цієї тугої дірочки, яку я на межі знищення.

- Ліро, не треба. - Я попереджаю, скрегочучи зубами, коли моє тіло, що вперше прокинулося і живе, благає мене здатися. - Ми не можемо.

Вона вдавлює руки в мій поперек, обхоплює за талію і тягне мене вперед. Я жалюгідно пручаюся, борючись із власними інстинктами. З власними спонуканнями.

- Будь ласка, Тетчер, я так близько, - благає вона, стогону в її горлі достатньо, щоб королі впали на коліна.

Мої яйця напружені, мій оргазм близький, поки ми продовжуємо рухатися одне проти одного. Я припускаюся помилки, дивлячись вниз, на місце зіткнення наших тіл, і глибокий гул розриває мої груди.

І знову, коли я втягую стегна перед тим, як спрямувати їх уперед, щоб увійти в неї, її тіло вигинається дугою, цього разу я відчуваю, як кінчик члена ловить її отвір.

Вени на моїй шиї пульсують, моя хватка на її талії стає жорстокою.

- Ліро, люба, не змушуй мене...

Але вже надто пізно, Ліра кінчає з криком, болісним звуком, у якому відчувається насолода і страждання. Весь мій стовбур перебуває всередині неї. Він увійшов у її стінки в той момент, коли вона впала за край і досягла блаженної кульмінації, кожен дюйм оповитий її вологим жаром.

- Чорт забирай, - стогну я, зариваючись головою в її плече, мій член пульсує, коли її стінки стискаються навколо мене після оргазму, - Ти не повинна була цього робити.

Я вдихаю її, в заглиблення між шиєю і плечем, вона пахне вишнею і нічним повітрям. Освіжаючий, заспокійливий, і все, що я любив у темряві.

Ми - суміш чорного і білого, сірої речовини, з'єднаної катастрофічною тягою, яку ніхто з нас не намагається заперечувати в цій шафі. Я вже давно пробрався в її голову, і тепер я був глибоко в її тілі.

Тепер мене було не витягнути, і вона зробила це сама.

- Скажи мені потім, що це помилка. - Пробурмотіла вона, схопивши мене за шию, - А зараз відчуй, як я стікаю кров'ю на твоєму члені. Я була створена, щоб стікати кров'ю заради тебе.

Я підводжуся, заглядаючи їй в обличчя. Наші тіла з'єдналися так, як ніколи раніше, ні одне з одним, ні з ким-небудь ще.

Ліра підносить свою просочену кров'ю руку до мого обличчя, розмазуючи її по моїх губах, її очі розширені й сповнені мерехтливих емоцій, і я проводжу язиком по її великому пальцю, а потім знову зливаю їхні роти воєдино.

П'янкий поцілунок із кров'ю. Найгірший кошмар щасливого життя. Похмура реальність нашого зв'язку. Ми завжди були тихими ночами і багряними витоками.

Її одержиме, шалене захоплення мною заволоділо всіма логічними частками її мозку. І я піддаюся, я підживлюю її одержимість. Тому що немає нічого, що я хотів би бачити більше, ніж Ліра, яка відчайдушно потребує мене. Жадає тільки мене.

Мої стегна відводяться назад, і я бачу паніку в її очах. Вона думає, що я збираюся зупинити це, закінчити прямо тут, але я швидко зупиняю її занепокоєння.

- Тепер це моє, Скарлетт. - Я проникаю в неї на кожен дюйм. - Тільки моє. Ти розумієш? Ця жадібна, плаксива кицька - моя, щоб заповнювати її і трахати, як я захочу, так?

Її брови сходяться разом, на губах шипіння болю. Мій розмір розсовує її, ліпить її стінки, щоб вона могла прийняти мій член. Змінюючи її тіло так, щоб вона була створена для мене.

- Скажи мені, що ти розумієш, що ти зробила. - Я стогну, занурюючись у неї знову, сильніше. Мій рот бере один з її сосків до рота і покусує: - Це тіло - моє. Ці жваві соски, ці губи, вся ти - моя, ніщо більше не належить тобі.

Мій кульмінаційний момент близький - поєднання того, як непристойно тісно вона почувається, і того, що я ніколи раніше не був таким близьким. Я вдячний їй за те, що вона кінчила до того, як усе почалося.

- Це, - дихання вибивається з неї, коли я знову штовхаюся в неї, швидше і з більшою силою, - Це завжди було твоїм.

Мій рот нависає над її ротом, вдихаючи її зітхання дискомфорту та проковтуючи їх, використовуючи їх, я сильніше втискаюся в її тіло, слухаючи, як її млява пизда приймає всього мене.

Притискаю великий палець до її клітора, малюючи повільні кола, щоб заспокоїти біль, який вона, мабуть, відчуває.

- Я збираюся зруйнувати тебе, - вимагаю я. - Давай, дивись. Дивись, як красиво твоя незаймана кицька стікає кров'ю для мене.

Я спираюся на коліна, продовжуючи вводити і виводити себе з її стін, спостерігаючи, як її груди підстрибують при кожному сильному поштовху. Розпусний, брудний вигляд мого члена, змащеного її соками і запеченою кров'ю.

Її нижня половина забруднена червоним, відбитками дотиків і бордовими краплями. Це найболісно-еротичне видовище, яке я коли-небудь бачив. Крихітні зітхання задоволення вириваються з її рота, поки вона дивиться. Щоразу її кицька вабить мене назад всередину.

Я обхоплюю обома руками її талію, штовхаючи її в себе, змушую її прийняти кожен розпусний дюйм. Я хочу, щоб вона потонула в мені. У моїй спермі, у моїй крові.

- Теч.

Це останній шматок. Моє ім'я її мовою посилає мене в оргазм і я відчуваю, як мій член смикається всередині її вологих стінок, покриваючи її кицьку нескінченними струменями мого гарячого контенту.

Я продовжую штовхатися в неї, розгойдуючи стегнами, вливаючи в неї свій контент так, що не тільки її розум знає, але і її душа повністю усвідомлює, хто володіє нею.

Мій рот опускається до її чола, все ще всередині неї, і я притискаю холодний поцілунок до її спітнілого чола. - Смерть почекає на тебе. Тепер ти моя.

- Він не може отримати жодного з нас. - Пробурмотіла вона, насичуючись у моїх обіймах.

Ліра належить мені. Вона - моє хворобливе бажання, сповнене нездорової, похмурої надії і всього того, чого мені слід було б уникати. Але вона не належить більше нікому в цьому житті.

Її рука наближається до мого обличчя, і я відчуваю прохолодний тиск кільця, без якого вона ніколи не ходить, на мою розпалену шкіру. Це так по-домашньому, мені здається, я ненавиджу те, як природно вона себе почуває. Як природно вона завжди себе почуває.

Як кров, що тече по моїх венах, повітря, що проходить через мої легені, нейрони, що працюють у моєму мозку. Якщо Гало прийде за мною, як вони обіцяли. Я прийму це як комплімент.

Але вона?

Якщо вони зрозуміють, хто вона для мене.

Якщо вони прийдуть за нею?

Я забарвлю все місто в червоний колір.

Розділ 24

Одного разу в грудні

ЛІРА

Перший сніг у цьому сезоні випав пізно, порівняно з минулими роками.

Але він випав у дуже вдалий час.

Першого грудневого ранку з неба посипалися важкі сніжинки. Вони збиралися вздовж тротуарів, вкривали дерева, перетворюючи Пондероз Спрінгс на зимову країну чудес.

- Воу, куди ти так швидко прямуєш?

Я сповільнюю свою швидку ходьбу до прогулянки, озираюся через плече і бачу Коннера Годфрі, що біжить до мене по снігу на шкільній парковці.

Його шарф майорить на вітрі, а кінчик носа на тон менший за пожежний гідрант. Я напружено посміхаюся йому, хоча ми не знайшли проти нього нічого особливо інкримінуючого, він усе ще був пов'язаний із деканом.

Вони були найкращими друзями, і хоча мені не хотілося вірити, що він має здатність продавати людей, малоймовірно, що він не знав, чим займається його найкращий друг з часів коледжу.

- У мене, - бурмочу я, добираючи слова, - урок із репетитором, а я вже спізнююся.

Репетиторство з мистецтва вбивства, але все ж репетиторство.

Це було наше з Тетчер перше заняття після того, що сталося в моєму старому будинку. Я не соромилася надії у своїх грудях, і дозволила їй виблискувати всередині мене, як оновленій зірці.

Хоча я знала, як швидко Тетчер відсторонюється від мене, тієї ночі наші стосунки змінилися. Вони змінилися, перетворилися на щось більш збочене і нове.

Я бачила його без охорони, пробиралася крізь ряди осколків уся в крові та синцях, але він усе одно взяв мене. Пошкоджена душа і все інше, він узяв кожну частинку мене і поєднав її зі своєю власною.

Шрами на моїх стегнах поколюють від спогадів, у животі горить шалена потреба бути ближче до нього. Ближче, ніж будь-хто інший коли-небудь був і коли-небудь буде.

На моїх стегнах усе ще видно шрами тієї ночі, і щоразу, коли я бачу їх, у моєму животі виникає тупий біль, божевільна потреба бути поруч із ним. Ближче, ніж будь-хто інший коли-небудь був.

- Ти? У чому тобі може знадобитися допомога? - Він сміється, доброзичливо і так нічого не підозрюючи, і я намагаюся побачити, чи не зміниться що-небудь у його погляді або манері поведінки, але він просто Коннер.

- Просто деякі додаткові завдання, нічого важливого.

- Я не бачив тебе в лабораторіях останнім часом, невже холодна погода зупинила твій геній?

Ні, останнім часом більшу частину мого часу займають спроби викрити секс-групу й одночасно навчитися вбивати людей.

Страх за моїх друзів придушив мою творчість і прагнення до пошуку жучків. Я постійно чекаю, коли впаде інший черевик.

- Взагалі-то я люблю холодну погоду, просто я була зайнята навчанням, намагалася зберегти свої оцінки. Типове студентське лайно. - Я хмикаю.

Коннер киває, даруючи мені м'яку посмішку: - Ну, я просто хотів сказати тобі, що директор стажування з нетерпінням чекає на твою заяву, і перевірити, як ти тут почуваєшся.

Звісно, він так і зробив.

Хоча минуло вже кілька тижнів відтоді, як було знайдено ще одну частину тіла, кампус усе ще перебував у стані підвищеної готовності. Постійно стежили за тим, щоб дівчата ходили на заняття групами, ніколи не залишалися самі після настання темряви, а для всіх дівчат, що залишалися в кампусі, була обов'язкова комендантська година.

- Буду обережна, обіцяю. - Я запевнила його, звалюючи сумку на плече: - Мені час іти, побачимося, професоре Годфрі.

Я повертаюся, щоб зробити останні кілька кроків до своєї машини, але він обережно хапає мене за куртку, утримуючи на місці.

- Послухай, - пробурмотів він, його голос майже нервовий, - Знаю, що це не моя справа, і я впевнений, що переходжу межу, але я ніколи не пробачу собі, якщо нічого не скажу.

Моє тіло знову нахиляється до нього, брови напружені, і я чекаю, коли він продовжить.

- Я знаю, що в тебе є вагомі підстави для вибору друзів, - почав він, - але я просто хочу, щоб ти з розумом ставилася до свого майбутнього. Щоб ти була в безпеці.

- Дружити з Браяр і Сейдж - це небезпечно?

- Дружити з Тетчером Пірсоном небезпечно. - Погляд Коннера прикутий до мого: - Ходять чутки про його можливу причетність до нещодавніх убивств, і я просто не хочу, щоб із тобою щось трапилося, Ліро.

Отрута закипає під моєю шкірою, я відчуваю, як усередині мене прокидається бажання позіхнути, як почуття захисту виманює його з дрімоти. Моя щелепа напружується, коли я вириваю свій плащ із його рук.

Мене не хвилює, був він добрий чи ні.

- Ти маєш рацію, це не твоя справа. - Сказала я уривчасто.

Мій гнів був спрямований не тільки на Коннера, а й на все місто, вони видряпали слово "Злодій" на обличчі Тетчера ще до того, як він став підлітком.

Їм усім потрібен був монстр, якого можна боятися, на якого можна показувати пальцем і поширювати злісну брехню, тому вони створили його. Вони допомогли Генрі Пірсону виліпити з нього бездушну людину, якою він є зараз.

- Ліро, я не...

Я піднімаю на нього руку: - Не треба. Я розумію твоє занепокоєння, але мої друзі не твоя справа.

Він називає моє ім'я ще двічі, перш ніж звук моєї машини, що виїжджає з паркування, заглушає його і мої пальці міцно стискають кермо, тиха музика по радіо не допомагає мені забути всю цю розмову.

Я хотіла змусити все це місто заплатити за те, що вони зробили з ним, хотіла змусити його батька заплатити за те, що він перетворив свого сина на машину для вбивства, яка настільки збочена всередині, що ледь може виносити дотики інших людей.

Думки про те, як я буду катувати Генрі Пірсона, займали мене всю дорогу. Коротка відстань до будинку Тетчер поглинала думки про те, як я буду стікати кров'ю, поступово душити його, можливо, навіть вдамся до розчленування.

Він заслуговував на смерть двічі.

Один раз заради моєї матері, а другий - для Тетчера. Якби я могла вбити його і повернути назад, тільки щоб убити його знову, присягаюся, я б зробила це.

Довга під'їзна дорога до Будинку, який переслідує Пірсон Пойнт, прикрашена стихіями. Темно-зелені дерева західного ялівцю, вкриті снігом, створювали чудовий полог наді мною.

Літо стало спогадом, а зима вступила у свої права. У холоді завжди було щось таке прекрасне. Як він заморожує миті часу і закарбовує наші секунди в снігових кулях.

Навіть у дитинстві я любила теплі багаття, які лікували мої змерзлі пальці, бажання залишатися надворі в снігу кілька годин поспіль, щоб відчути свіже повітря на своїй шкірі.

Коли я досягла вершини під'їзної доріжки, відкривши фасад будинку, уся радість, що зародилася в мені, згасла і змінилася панічним замішанням.

Усе, що потрібно, - це одна секунда, всього одна довга секунда, щоб радість перетворилася на нестримний страх. В одну мить ваше життя тече стабільно, рутинно і комфортно, і в одну мить все змінюється.

Усе, що ви знаєте, усе, у що ви вірите, змінюється.

Перед будинком мерехтять червоні та сині вогні, надія на те, що це ранні різдвяні прикраси, давно забута. Поліцейські машини стоять перед будинком, оточуючи фонтан і бруковану дорогу.

Одна єдина машина швидкої допомоги стоїть ближче до дверей. У мене защеміло в грудях, коли я усвідомила все це. Бачу машини Алістера і Рукса, припарковані вздовж вулиці Тетчер.

Раптовий холод не був прекрасний, він обпікав мою шкіру, коли я виходила з машини і різкий вітер шльопав по моїй чутливій шкірі, мої руки тремтіли, сніг хрумтів під моїми чобітьми.

Здавалося, що мій світ рухається в уповільненому темпі, незважаючи на те, що мені здавалося, що я біжу, я знала, що роблю тільки вузькі кроки. Я змусила свої коліна не здаватися, продовжувати стояти, продовжувати рухатися вперед.

Двоє офіцерів пройшли повз мене, помітивши мене через мить після того, як я помітила їх. Їхні важкі погляди не зупинили мою повільну ходу, поки вони не підійшли до мене з простягнутими руками.

- Мем, вам не можна тут перебувати, - сказав мені один із них, - Вам краще почекати в машині.

Мої брови зійшлися, чому я маю чекати в машині? Що трапилося? Що відбувається?

Питання без відповіді кружляють навколо, карусель, яку я не можу зупинити. У моїх вухах лунає тріск радіоприймача, а потім у зимовому повітрі лунає нерівний голос.

- DOA, - статична пауза, - Немає слідів злому.

Земля кришиться під моїми ногами, увесь світ тріщить і валиться піді мною і нема за що триматися. Я просто обертаюся, не сподіваючись зупинитися.

Колись я чула, що біль втрати приходить як свідчення, як підтвердження реальності любові.

Я не хотіла, щоб моя любов була доведена в хаосі смерті, в жалобі душі. Я хотіла, щоб моя любов дихала й існувала, щоб її відчували іони. Але поки я стояла там, ця надія звалилася, розсипалася на порох і розвіялася за вітром.

Поліцейські говорили зі мною, але я їх не чула. Я заціпеніла, нищівна самотність захопила мене, тіло і душу, я навіть не відчувала себе самою собою, наче моя душа відокремилася від тіла і спостерігала за тим, що відбувається зверху.

Сльози текли по моїх щоках, а агонія пульсувала в грудях. Кроки пролунали від вхідних дверей, показалися знайомі бойові черевики.

Волосся Алістера Колдуелла було скуйовджене, ніби він багато разів проводив по ньому руками. Його обличчя було блідим, а очі оправлені в червоний колір.

Я відчувала, як тріскаюся, намагаючись відкрити легені, покликати його, благати його пояснити, що відбувається, сказати, що все гаразд.

Що з Тетчер усе гаразд.

Повинен же він мав бути правий?

Смерть не може бути такою жорстокою, чи не так?

Ні, ні, ніколи смерть. Вона була милосердною, доброю, з крижаними руками і скорботною посмішкою.

Життя було б настільки жорстоким. Воно зламає тебе безжальними пальцями і залишить на самоті доживати свій вік у темряві.

- Ти двічі наступила мені на ногу.

Моє обличчя палає червоним, і я благаю підлогу проковтнути мене цілком. Рука Тетчера на моїй талії трохи стиснулася, блакитні очі непохитні у своїй пасивності.

Це була величезна помилка. Усе це було. Вплутатися у стосунки з хлопцями з Голлоу, дозволити собі підійти так близько до Тетчера, і Бог знає, що Алістер робить із Браяром.

Але бути тут було приємно. Я відчувала, що мене бачать, і я не була сама, тому що він був тут. Востаннє ми були так близько один до одного в ніч, коли померла моя мати, і ми були дітьми.

Це було по-іншому.

- Я казала тобі, що я не дуже добре танцюю. Зітхаю я, здуваючи волосся з обличчя.

Моя сукня шарудить об підлогу, коли він штовхає мене назовні, беручи мою руку в свою, обертаючи мене в такт піаніно. Кімната кружляє, яскраві, теплі відтінки змішуються один з одним.

Коли він знову притягує мене до себе, мої долоні впираються в його груди, обтягнуті костюмом. Ми були так близько; я ніколи раніше не була так близько. Просто його тінь на відстані, але ніколи так близько.

- Це не танець. - Заявляє він, його дихання віялом розходиться по моєму обличчю і аромат м'яти атакує мої почуття.

Відчуваю, як моє серце калатає в грудях, голосно стукає, танцює навколо, збуджене. Я спостерігала за ним так довго, але було неймовірно, які деталі я упускала на відстані.

Я могла бачити кожну відмітину, кожен нахил, кожен дюйм його красивого обличчя і постаралася запам'ятати кожну рисочку, не знаючи, коли зможу знову опинитися так близько.

- Що ж це таке? - зітхнула я, дивлячись на нього цікавими очима.

- Це відволікаючий маневр, - пробурмотів він, нахиляючись до мого вуха, - тобі слід бути обережною з тим, як близько ти до мене підходиш, Ліро. Між мною і смертю є тонка грань. Одна милосердна, а інша - це я.

Спогад про наш перший танець, який ми танцювали всі ці місяці тому, нахлинув на мене мстивим спалахом, і відчуття порожнечі розливається по моїх грудях, занурюючи мене в порожнечу.

Рук з'являється на вулиці наступним, його капюшон насунутий на голову, але я бачу, як червоніють його щоки. Печаль накрила його, як хвиля, до якої він не був готовий.

Я змусила себе зробити ще один крок уперед, але відчула, що руки тягнуть мене назад. Сила з глибини душі змушує мене пройти повз них, пробираючись уперед по снігу, я просто продовжую рухатися, кажучи собі, що якщо я дійду до дверей, то наступною людиною на вулиці буде Тетчер.

Тетчер у випрасуваному костюмі, цілий, дихаючий. Це буде Тетчер, це має бути він. Я не прийму жодного іншого варіанту, крім нього.

Через дверний отвір показалася ще одна пара ніг, але це не натерті мокасини чи оксфорди, а важкі черевики. У дверях стоїть не мій безпросвітний Джек Фрост, який світиться в зимові місяці.

Це люди в уніформі везуть каталку. Вони котять її вниз сходами, до відкритої машини швидкої допомоги. На каталці лежить тіло, накрите білим простирадлом. Бордові плями на тканині, колір сліпучий на тлі засніженої вулиці.

Вдалині я чую свої ридання. Здається, я навіть кричу, бо в моєму розмитому зорі я бачу Алістера і Рука, що поспішають до мене, всі дивляться на мене.

Усі бачать мене.

Але не він.

Він не може, він не може, він не може...

Я притискаю руки до вух, усе раптово стало занадто гучним, усе здається занадто важким, коли я падаю на замерзлу землю. Я хочу повернутися, повернутися в комору, хочу бути де завгодно, тільки не в реальності цього моменту.

Моє залежне серце, яке б'ється об улюблені речі, заради надії на нього. Воно кричить і стрибає, коли він поруч і я відчуваю, як воно кричить востаннє. Тільки один довгий, гортанний крик, перш ніж зламається.

О, воно ламається. Розбивається. Вибухає на такі крихітні фрагменти, що нічого не лишається, тільки одна велика діра, пророблена в моїй грудній клітці, де жила.

Усе потемніло, світла не було. Мій розум розчинився в ніщо, і моє тіло наслідувало його приклад. Я мовчки молилася, щоб це я провалилася в потойбічний світ.

Але настав ранок, і він не був ні добрим, ні світлим.

Це був тільки початок найдовшої і найтемнішої ночі, яка коли-небудь існувала.

ДАЛІ БУДЕ...

КРОВ, ЯКОЇ МИ ЖАДАЄМО ЧАСТИНА 2

Чи буде достатньо одержимості?

Післямова

Чорт забирай, чувак. Ця книга.

Коли я починала серію "Хлопці із Голлоу", я знала сюжет Тетчера і Ліри. Я знала, що він був сином серійного вбивці, а вона переслідувала його. Але я не планувала, що вони захоплять усе моє життя. Цей рік був для мене важким. Але ця книга? Це була я, що "стікала кров'ю" на сторінку, розрізана і випустила всі емоції назовні. Я відчувала кожне слово. Всі мої думки були тільки про цих двох персонажів. На сьогоднішній день вони є найскладнішою парою, яку я написала, але я ніколи не була більш гордою. Я люблю цю книгу, хоча весь час казала, що ненавиджу її. Це все було брехнею.

Є так багато людей, яким я маю подякувати за цю книгу, що важко зрозуміти, з кого почати.

Флетчер, твоє терпіння до мого робочого графіка неймовірне. Мені дуже пощастило бути Нестою для твого Кассіана. Дякую за те, що завжди простягаєш руку допомоги.

Мої сестри у Христі не дають мені почати. Як переплетені наші життя, і я щиро відчуваю, що не можу прожити і дня без розмови з вами. Я ціную постійні поради, сміх, підтримку. За роки п'яного друкування та дружби. Крім того, я намагався створити #pantygate, але в підсумку вийшов #shirtgate.

Тріль, я люблю тебе. Дякую, що ніколи не давав мені здатися.

Шафран! Саф, Саф, Саф! Ти один з моїх найдорожчих друзів, і я завжди з радістю надсилаю тобі свої книги, коли вони закінчені. Дякую за всі поради, це так багато для мене значить.

За моїх неймовірних Альф! Кендіс і Шонна, ви обидві допомогли мені пройти через це. Дякую за те, що приділяли мені час у випадкові години і не давали мені збожеволіти.

Усім, хто працював над книжкою, дизайнерам обкладинки, верстальникам, редакторам. Без вас я б пропала.

Фантастична четвірка, ви ж не думали, що я вас залишу без уваги? Я ніколи не зможу по-справжньому висловити свою вдячність кожному з вас. Як ви дякуєте людям за те, що вони витягли вас з темряви і підштовхнули до успіху? Чи є для цього листівка з подякою? Спробую знайти. Енді, за те, що тримав мене на землі і ніколи не дозволяв забути, що мені потрібно сміятися. Ганні - за те, що ніколи, жодного разу не засуджувала мене за моє захоплення, а лише заохочувала і допомагала йому розвиватися. І Джесс, дякую за те, що заступалася за мене, коли я не могла зробити це сама. За те, що допомогла мені поставити себе на перше місце. Ви всі заслуговуєте на цілий світ. Я люблю вас.

І тебе, любий читачу. Завжди тебе. Дякую за твоє терпіння, за любов до цих персонажів і за те, що підштовхуєш мене бути кращою. Я знаю, що зараз ти на межі того, щоб не дати мені жити, але я обіцяю тобі, ця поїздка? Вона того варта. Давай, візьми мене за руку, ми йдемо далі в темряву...

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌