Для Сейдж Донах'ю з усього світу. Не смійте вибачатися за те, що стали тим, ким мали бути, щоб вижити. Ви викували себе з полум'я. Ні перед ким не схиляйтеся.

"Залиш надію, кожен, хто сюди входить!"

- Данте Аліг'єрі

Зміст

Тригер попередження

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Рук

Сейдж

Сейдж

Рук

Сейдж

Тетчер

Пам'ятка

Тригер попередження

Мені подобається, коли читачі йдуть наосліп заради сюжету, однак я вважала за потрібне заявити раніше, що це похмурий роман. Він торкається делікатних тем, сексуальних зазіхань, зображень насильства, жорстокості, питань релігії, тем, які дехто вважає тригерними, та інших. Якщо у вас виникли проблеми з будь-якою з цих тем, будь ласка, не продовжуйте.

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

King of Fools- Rafferty

Devils Backbone- The Civil Wars

Gangsta’s Paradise- Coolio

Jungle- Emma Louise

Get Out Alive- Andrea Russett

Running (Dyin to live) — 2Pac

Animals- Living in Fiction

Runaway- Lil Peep

GO TO HELL–Clinton Kane

Talking Body- Don Vedda

This is War- Matthew Raetzel

Red Roses-Lil Skies

She Thinks of Me- Landon Tewers

Lucifer, My love- The Templars

DiE4u- Bring Me the Horizon

Die With Me- Gemini Syndrome

FEEL NOTHING- The Plot in You

Pretty Poison- Nessa Barrett

Empty Slow- Lil Mavi

Play With Fire- Sam Tinnez

Without Me- Fame on Fire

Wolf in your Darkness Room- Matthew Mayfield

Багато хто каже, що Люцифер упав через повстання.

Я кажу, що Божий улюбленець усіх ангелів закохався.

Полонений, зачарований, поглинений єдиною жінкою, яку він ніколи не міг мати.

Єдина жінка, яка існує.

Перша дружина Адама, Ліліт.

Він спостерігав з небес, розлючений тим, що Адам поставив її нижче себе. Відмовився вважати її рівною собі, хоча вони були створені з однієї ями.

О, лють, яка горіла всередині Люцифера, коли Бог покарав Ліліт за бунт проти чоловіка, перетворивши її на демона.

Отже, Люцифер упав.

Як блискавка з небес, він упав.

Щоб піднести царство в підземному світі. Висік трон із попелу Пекла, ставши королем.

Створив дім для Ліліт. Місце, де він міг би зробити її більш ніж рівною.

Місце, де він зробить її своєю королевою.

Рук

Минуле

Мазохізм.

Задоволення від зловживань або домінування. Смак до страждання.

Мені завжди подобалося це визначення - смак до страждання. Це майже поетично, і я не знав, що словник Вебстера¹ може бути чимось іншим, крім загальноприйнятого.

Хоча домінування - не те, що мені подобається в спальні або в житті. Я завжди можу отримати задоволення від подряпин і укусів. Принаймні, для мене це не стільки домінування, скільки заподіяння болю.

Дехто називає це садомазохізмом. Це те, що мені подобається.

Бачте, я справді люблю біль.

Боже, це як панацея. Чарівна куля. Остаточна втеча.

Як синці з'являються на моєму тілі й болять кілька днів після. Іноді мені подобається натискати на них, коли вони ще фіолетові, просто, щоб згадати, звідки вони взялися, розумієте?

Мені подобається, як біль спалахує всередині шкіри, нагадуючи мені про все, за що я заслуговую на покарання. Постійне нагадування того, що навіть на Землі ми повинні платити за свої гріхи.

Пекло стало прогулянкою в парку.

Я фактично керую ним.

- Ти сам у всьому винен, Рук, - його голос пече, як вугілля під ступнями. - Господь випробовує праведника, але порочного, що любить насильство, ненавидить із пристрастю!

- Тоді чи не повинен він ненавидіти тебе так само сильно, як і мене? - сплюнув я.

Син має бути найбільшим досягненням батька. Я його розплата.

Прямолінійний, самовдоволений адвокат зник, щойно переступив поріг цього будинку. Краватка ослаблена, волосся скуйовджене, і я відчуваю запах просоченого віскі подиху, коли виходжу з кухні й прямую до вхідних дверей.

- Не смій іти від мене, виродку!

Іноді мені потрібен навіть не фізичний біль. Я насолоджуюся словесною образою; вона вгризається в мене так само глибоко, так само жорстоко, змушуючи пальці ніг підгинатися, а тіло вкриватися мурашками. Тільки тоді я почуваюся нормально.

І ніщо не було нормальним відтоді, як мені виповнилося сім років.

До того як мене відлучили від власного батька.

Шкіра голови горить, коли він впивається пальцями мені в потилицю, хапаючи за густе волосся і ривком повертаючи мене назад. Чорт, мужик, треба б підстригти цю шевелюру.

Біблійний вірш, наведений раніше, натирає мені шкіру, покриваючи пухирями шкіру. Насильство в ім'я Бога - це щось огидне, але поки ти цитуєш Святе Письмо перед тим, як побити свого сина, все гаразд.

Це святе, справа пророків.

Якби ми діяли за правилами Данте, я б упав трохи вище за свого батька, провівши вічність у річці киплячої крові на сьомому колі Пекла, в той час як він віками блукав би в пекельних ямах, танцюючи на шостому рові Малеболжа.

Чи правда все це?

Чи були гріхи в підземному світі гіршими? Різні покарання за злочини проти людяності?

- Смикати за кляте волосся? Що ж ми зараз робимо? Б'ємося з сучкою? - мої слова просто підживлюють вогонь, що вже вирує всередині нього.

Я міг би чинити опір йому, коли він жбурляє мене на землю, зробити більше, ніж зловити себе на тому, що мої долоні впиваються в дерев'яну підлогу, утримуючи мене від ударів головою об тверду поверхню, але я цього не роблю.

Я хриплю від різкого дискомфорту, коли його черевик врізається мені в ребра. Я перекочуюся на спину, видихаю з посмішкою і дивлюся в стелю, гадаючи, чи посміхається Бог над тим, як я зараз сміюся, радіючи, що диявол покараний на землі.

Мій сміх звучить байдуже і бездиханно.

Дивно, що здається смішним, коли бачиш те саме, що і я. Коли проходиш через те, через що пройшов я. Комедії за участю Сета Рогана і Вілла Феррелла мені більше не подобаються.

- Ти старієш, - видавлюю я. - Я їх майже не відчуваю. Тобі слід сходити в спортзал.

- Ах! - голосно кричить він, навалюючись на мене зверху, коліна по обидва боки від моїх грудей, його кулак щільно врізається в моє обличчя. Я відчуваю смак крові з розбитої губи. Металеве печіння зігріває мій язик.

- Я повинен убити тебе! Ти повинен був померти - це повинен був бути ти!

Пульсуючий біль пронизує мій череп, коли він хапає мене за сорочку, не до кінця піднімаючи мене з землі тільки для того, щоб жбурнути назад. Чорт, у мене від цього розболіється голова.

Знову і знову він піднімає мене, щоб потім кинути назад. У голові помутніння, у куточках очей танцюють зірки. Ще один струс мозку додався до зростаючого списку травм, отриманих від людини, яка мене створила.

- Тоді зроби це! Убий мене! - кричу я як у тумані, відчуваючи кожну унцію цього. Потопаючи в ньому. Дозволяючи йому повністю поглинути мене.

Я чую його важке дихання, коли він перестає трясти мене, дивлюся на людину, яка колись навчила мене кидати бейсбольний м'яч, яка носила мене на плечах, щоб я міг бачити натовпи людей, людину, яка раніше дивилася на мене з батьківською любов'ю.

Тепер усе, що я бачу в його очах, - це налиті кров'ю страждання, які я туди вклав. Страждання, яке я йому подарував. Я вбив у ньому ту частину, яка вірила в щастя, у добро, у все світле.

Це моя земля спокути.

Це те, що робить біль таким до біса приємним.

Я знаю, що заслужив її.

- Я ненавиджу тебе, - гарчить він. Слина злітає з його язика і потрапляє мені в обличчя. - Ти не хто інший як диявол. Ти заплатиш за це, за всі свої гріхи.

Ось воно.

Моє дороге прізвисько. Його улюблене для мене.

Диявол.

El diablo².

Люцифер.

Колись у дитинстві я був ангелом, до того, як мене позбавили прихильності й залишили горіти.

Раніше церква була місцем, куди я не заперечував піти. Коли мама була жива, і ми всі були щасливі. Тепер я б згорів, проходячи через двері.

Ми залишаємося там, дивимося один на одного з достатнім презирством і люттю, щоб привести в дію Нью-Йорк під час проклятого апокаліпсису. Глибокий подих і проклята історія, яку ніколи не стерти з нашої пам'яті.

Я взяв людину, яка мислить логічно й аналітично, перетворив її на нахабного, імпульсивного звіра. Я перетворив його на старішу версію себе, ми обидва опинилися у власній версії чистилища.

Я погубив свого батька.

І щодня він змушує мене розплачуватися за це. Своїми руками, словами, релігією.

Ревучий сигнал, здається, повертає його до здорового глузду, коли я ковтаю, намагаючись проштовхнути сухість у горло.

- Ласкаво просимо до клубу.

Я відштовхую його руки від себе, коли він злазить із мене, залишаючи лежати без руки, яка могла б допомогти мені піднятися. Не те щоб я думав, що він допоможе мені, але це було того варте.

Навіть у сімнадцять років я виглядаю вищим за нього, коли піднімаюся на ноги. Пара дюймів дозволяє мені дивитися на нього зверху вниз, моє волосся трохи падає на очі.

- Наступного разу в тебе хоча б вистачить сміливості закінчити це кляте завдання.

Його плечі здіймаються, коли він робить вдих, повертаючись до реальності. Він іде на кухню, бере склянку з віскі на столі, підносить її до губ і вливає собі в глотку.

Іронія всього цього в тому, що він бере свою Біблію з прилавка поруч із ним.

- Ти думаєш, що Бог допоможе тобі, поки ти вбиваєш свою печінку? - обжерливість посідає доволі високе місце в його списку того, що не слід робити.

Я можу бути виродком, але, принаймні, я не лицемір.

Повністю ігноруючи мою заяву, він заявляє: - Не сумнівайся в моїй вірі, синку. І я не хочу, щоб ти більше з ними тусувався. Спалення тієї верби було останньою краплею, Рук. Ти й гадки не маєш, за які ниточки потрібно було потягнути, щоб позбавити тебе від цього.

Я усміхаюся, хапаю свою толстовку зі спинки дивана. Натягую її через голову, тягну вниз по тілу.

- Останньою краплею. Першою соломинкою. Неважливо, чувак. - повернувшись до нього обличчям, коли йду задом, я широко розкидаю руки. - Ти не можеш утримати мене від них. Цього ніколи не станеться. Точно так само, як я не зможу перешкодити тобі спустошити всю пляшку сьогодні ввечері. Пам'ятай, я диявол. Диявол робить, що хоче.

Я не стану заперечувати щодо дерева. Він знає, що я зробив це. Чорт, усі знають. Але без будь-яких доказів, без свідків вони ні хріна не можуть зробити, і в цьому вся принадність.

Ходити, знаючи, що всі бачать у мені хаотичного палія, від поліції до вчителів - усі вони знають, хто я такий.

Антихрист - так мене називають. Зібраний із черев сатани. Пекло на планеті Земля, або, в даному випадку, пекло для Пондероз Спрінгс.

Я люблю це.

Як вони хапаються за свої чотки, коли я проходжу повз. Шепочуть "Аве Марія³", бо просто поглянути на мене - гріх.

Мені подобається, що вони знають усе, що я зробив, і нічого не можуть зробити, щоб зупинити мене. Ні зараз, ні коли-небудь.

Мене не зупинити.

Нас не зупинити.

І знаєте, що? До біса це дерево.

Він дивиться на мене мертвими очима, сповненими огиди.

- Мене від тебе нудить, - він хапає шийку своєї пляшки з-під віскі і входить до кабінету, не сказавши мені ні слова, перш ніж я піду.

Я смикаю ручку, з глухим стуком зачиняючи двері за собою, не пропускаючи ні секунди, поки йду під'їзною доріжкою до машини Алістера. Тоноване скло захищає від мене його ненависну дупу, але я вже знаю, що за склом на мене чекає постійний похмурий погляд, навіть якщо він у гарному настрої.

Прослизаючи на пасажирське сидіння, я відкидаюся на підголівник із глибоким зітханням. Настає тиша, відчуваю, як Алістер дивиться мені в обличчя.

- Чи можу я чимось допомогти тобі, Колдуелле? - запитую я, усе ще дивлячись уперед.

- Так, у тебе кров на клятому підборідді. Витри це лайно, - він лізе в бардачок, кидаючи мені на коліна серветки.

Я легко беру їх, витираючи підборіддя. Червоний забарвлює їх майже одразу. Завтра поріз буде лише тупим болем, а за кілька днів я, ймовірно, здеру кірку, щоб знову відчути біль.

Якщо тільки він не вдарить мене знову і не розкриє рану.

У будь-якому разі.

- Я займаюся спарингом із тобою майже через день. Ти можеш вдарити його у відповідь.

Потираю сильніше, щоб переконатися, що все пройшло, і відповідаю: - Я впораюся.

Він хитає головою, звертаючи з під'їзної доріжки і прямуючи до Піку, щоб зустрітися з іншими хлопцями. Останні кілька днів літа стають чорними, повільно наближається випускний рік у старшій школі, і я не чекаю, коли побачу так багато облич.

Я проводжу дев'яносто відсотків свого часу в оточенні тих самих чотирьох людей, і я хотів би, щоб так і залишалося.

Я тягнуся до своїх чорних джинсів за пачкою Marlboro Reds, витягую з неї одну сигарету.

- Річ не в тому, що ти з цим упораєшся. Я знаю, що ти можеш витримати удар. Це чортів принцип, Рук. Як ти збираєшся просто сидіти склавши руки, поки твій батько вибиває з тебе все лайно?

Зім'явши серветку, стиснувши матеріал у кулаці й кинувши його на мостину, я відкидаюся назад і заплющую очі. За звичкою я прокручую Zippo в пальцях, кілька разів прокручую її, перш ніж запалити кремінь і піднести полум'я до кінчика.

- Як щодо того, щоб дозволити мені турбуватися про мого батька, добре? Зі мною все гаразд. Ще один рік, і ми поїдемо в коледж, далеко звідси, - я вдихаю дим глибоко в легені.

- Я справляюся з цим із самого дитинства. Я можу протриматися ще один рік. Тож просто забудь це, брате.

Роздратоване бурчання наповнює машину, перш ніж я бачу, як він ще сильніше натискає на педаль газу, і я ледве встигаю кліпнути, коли швидкість сягає вісімдесяти п'яти і збільшується. Якщо ми потрапимо в аварію, то загинемо.

Усі в якийсь момент опиняються в одному й тому ж місці, на глибині шести футів. Неважливо, як ми туди потрапимо.

Бачте, ми всі відчуваємо одне й те саме. Ну, всі ми, крім закоханої дупи Сайласа.

Тетчер, Алістер і я так до біса хочемо вибратися з цього міста, що пролізли б крізь колючий дріт, щоб дістатися туди. Навіть якщо це означає смерть. Ми виберемося з цього місця. У кожного з нас різні причини, але все впирається в історію, яка з нами пов'язана. Спогади, яких ми ніколи не зможемо позбутися тут, тому що це місто - могила.

Він душить минулим, не дозволяючи рухатися далі. Ніколи не дозволяючи забути.

- Я ненавиджу, коли ти кажеш "братан". Це до біса дратує.

Я сміюся, натягуючи капюшон на голову.

- Так, ну, я ненавиджу, коли ти буркотливий мудак, але це не зміниться найближчим часом.

- Як скажеш, розумнику.

Музика заглушає наші голоси, коли ми мчимо дорогою. У Алістера божевільні проблеми зі смаком, тому, поки ми не доберемося до місця призначення, я змушений слухати метал, що час від часу нормально. Але вуха починають німіти після сьомого гітарного соло. Для двох людей, які так близькі, наші музичні смаки не можуть бути більш різними.

Мої очі знаходять сосни, які зливаються воєдино за вікном. Ми все далі й далі віддаляємося від міської межі. Прямо перед тим, як в'їжджаємо в чергове лахмітне містечко, він повертає праворуч, в'їжджаючи на брудну стежку, заховану поміж дерев.

Я помічаю вже припарковані машини Тетчера і Сайласа, коли сонце сідає за обрій. Ми зупиняємося поруч із ними і виходимо, пройшовши залишок шляху до краю обриву.

Пік - це невелика ділянка землі на узбережжі з видом на глибокі сині хвилі бухти Блек Сендс, невеликого пляжу, де місцеві жителі проводять більшу частину літніх місяців. Наше відокремлене місце, з видом на тих, хто нижче за нас. Сюди ми приходимо, щоб тусуватися більшу частину часу, тому що нам не дуже подобається сидіти вдома.

Завжди краще просто бути подалі від наших батьків. Наодинці, один з одним.

- РВД⁴! Слава богу! Тетчер за кілька секунд від того, щоб спалити собі брови.

Голос у неї рівний, м'якший за будь-який з наших, він може належати тільки Розмарі Донах'ю.

Багата дівчина з достатньою кількістю яєць, щоб її бачили з нами, і єдина людина, яка називає мене за моїми ініціалами. Єдина людина, яку я знаю, готова ризикнути репутацією заради хлопця, якого кохає. Наша сестра. Вона проникла в нашу групу ще до того, як ми встигли усвідомити, що серед нас є непроханий гість. Я дивлюся на неї на колінах у Сайласа, вони обидва сидять на стільці поруч із дровами.

Її каштанове волосся розвівається на вітрі, б'є йому в обличчя, але я знаю, що він не заперечує.

- Недовіра до мене - це удар по моєму самолюбству, Розі, - відповідає Тетчер, тримаючи в руках банку з рідиною для запальничок.

- Нісенітниця, - усміхається Сайлас. - Цьому величезному его неможливо нашкодити.

Тетч хороший у багатьох речах - він уміє викручуватися з масового вбивства, завойовувати серця мільйонів, наносити удари ножем, але розпалювати пожежі - це занадто брудно для охайної людини.

- Присядь, Тетче. Нам не потрібно, щоб ти зіпсував свою зачіску.

Я отримую у відповідь середній палець, коли беру в нього каністру, дозволяючи йому пройти повз мене до свого місця. Помістивши дротик між губ, я виливаю рідину навколо дерева, стежачи за тим, щоб скрізь було паливо.

Хвилювання переповнює мій шлунок, знаючи, що станеться за лічені секунди.

Вогонь - ключовий елемент мого існування. Кожен чирк сірника, кожен язичок полум'я - це бажання. Це неможливо зупинити. Я завжди думаю про це, мрію, споглядаю.

Те, як деякі люди прагнуть вбити інших, одержимі прибиранням або замиканням дверей вісім разів перед сном, цей смикаючий свербіж у руках - ось, що відбувається зі мною без усього цього.

Вогонь - моя плоть. Мої кістки. Мій дім.

Це мій спосіб збалансувати себе.

Вибивати з мене лайно в покарання може бути принизливо, але контролювати одну з найбільш непередбачуваних стихій у природі - це некерована кількість енергії.

Щоразу, коли він горить, я відчуваю задоволення. Тепло поширюється в моїх грудях, вниз по руках, аж до пальців ніг. Це повертає мене в той незабутній час, коли моє життя не було гниючою пожежею на смітнику.

І я проведу залишок свого життя в гонитві за цим кайфом.

Моя піроманія - наркотик і ліки.

Я кидаю сигарету до стовбура дерева, спостерігаючи, як вона з'єднується з паливом. Ось вона, іскра, з якої все починається. Дзижчання заповнює мою голову, коли вона спалахує, спалюючи все навкруги, доки полум'я не здіймається все вище і вище.

Кожен шматочок дерева просякнутий темно-помаранчевим кольором, від спеки моя шкіра пітніє, а полум'я сягає моїми грудьми.

Я можу кінчити, просто спостерігаючи за цим. Розмірковуючи про руйнування, які він принесе місту, про людей всередині нього, про те, якої шкоди він може завдати. І в цей момент я відчуваю себе єдиною людиною, яка може його контролювати.

Я сідаю між Алістером і Тетчером, закидаю голову і на мить заплющую очі, слухаючи, що говорять інші.

- Ви четверо братимете участь у зборі коштів на випускний перед початком занять цього року? - Наївно запитує Розмарі.

- Можливо, - відповідає Алістер.

- Можливо, не так, як ти хотіла б, але це можливо.

Я посміхаюся, знаючи, що ми запланували на цей клятий збір коштів.

- Нічого протизаконного, добре? Мені не хочеться виручати мого хлопця з в'язниці.

- Наче нас коли-небудь спіймають, - додає Тетчер.

- Можливо, ти приєднаєшся до нас цього разу, Роуз, - додаю я, жартуючи, вочевидь, через її владного хлопця, який виявився моїм найкращим другом. - Буде весело.

Я практично чую, як він міцніше стискає її талію і скрипить зубами через потріскування багаття.

- Тільки через мій грьобаний труп. Вона не лізе в те лайно, яке ми робимо, коли настає ніч у Пондероз Спрингс, - каже Сайлас.

- Коли настає ніч? Це тут ми підбираємося ближче і розповідаємо історії про привидів?

- Від'їбись, Рук. Ти знаєш, про що я. Їй не потрібно вплутуватися в це лайно.

- Знаєш, я можу впоратися сама, і, як сказав Рук, це може бути весело, крихітко, - заперечує Роуз, і я знаю, що Сайлас потім надере мені дупу за те, що я взагалі заговорив про це, тож можу продовжувати.

- Бачиш? Залиш дівчину в живих, Сай.

- Нагадай мені ще раз, чому я з тобою дружу?

Сміх лунає в ночі від чотирьох найближчих мені людей. Сміх - такий дивний звук для мене, щось таке нормальне і людське. Ви ніколи б не подумали, що ми можемо бути людьми, здатними на те, що ми зробили, на те, що ми зробимо.

Ми погані люди, які роблять дуже погані речі. Дуже добре.

Я зітхаю, закидаючи руки за голову.

- Тому що я тобі потрібен, - кажу я. - Хто ми одне без одного?

Питання впивається в шкіру. Хоча в кожного з нас є свої секрети, які ми віднесемо із собою в могилу, є взаєморозуміння, яке нас пов'язує. Те, що іншим ніколи не зрозуміти.

Темрява, голод, який живе всередині кожного з нас.

Окремо ми просто діти, народжені з трагедією, що витікає з наших розколотих жил.

Разом ми - повний хаос.

Сейдж

- Ти ж чула про те, що вона зробила? Саме з цієї причини в нас цього року новий директор. Вона була дратівливою весь другий курс! - Мері підкидає руки вгору, на її губах ідеальна гримаса, і клей-олівець випадає з її рук на підлогу моєї кімнати.

- А я в цей час тут надриваю свою симпатичну дупу! Я здаю всі предмети, які вони дозволяють, веду два клуби, не кажучи вже про чирлідинг. Я маю бути президентом студентської ради, чорт забирай!

Останні два тижні я тільки й чую від неї, як Стейсі підробляла результати голосування торік після того, як вона спала з директором - здається, вчора це був учитель. Це починає звучати як скрегіт цвяхів на грифельній дошці, і, якщо я не буду обережна, з моїх барабанних перетинок потече кров.

- Наче це має значення, Мері, - білявий кінський хвіст Ліз погойдується позаду неї, коли вона зосереджено дивиться на телевізор, на якийсь футбольний матч, що йде під час кризи в особистому житті нашої подруги. - Президент студентського самоврядування. Це не кінець світу.

- Боже мій, Ліззі, я знаю, що ти не просто так сказала це мені. Дівчина, яка плакала три дні після перемоги у відбірковій грі штату, бо не забила?

Нескінченна гра в те, хто кого переплюне. Напрямок, у якому вона рухається, - на південь зі швидкістю вісімдесят миль на годину. Я втомилася це чути - якщо вона продовжить у тому ж дусі, це стане її стимулом цього року.

- Можете взяти себе в руки на п'ять секунд? - кажу я, дивлячись на них і жуючи свою жуйку з фруктовим смаком. - Ти, блядь, Таргід, мати твою. Ти витираєш свою засмаглу дупу стодоларовими купюрами. Змирися з цим.

Жорстоке кохання не у всіх випадках відоме, але воно готує тебе до життя, яке тобі доведеться вести в такому місті, як це.

Вони мають знати краще.

Я знаю, що Мері хоче огризнутися, з'їздити якимось уїдливим зауваженням, яке вона ще навіть не придумала, але вона цього не зробить. Бо якою б злою вона не була, вона знає, що я завжди можу стати ще гіршим.

Тому що я Сейдж Донах'ю.

Багата сучка закачана прямо в мою пуповину в утробі матері. Я капітан групи підтримки і загальна улюблениця.

Людожерка.

Безсердечна.

Я стала всім, що мені було потрібно, щоб вижити в умовах Пондероз Спрінгс, а потім і в деяких інших.

Ліззі Фленніган і Мері Таргід були ідеальною компанією друзів для світу, в якому я живу. Поверхневі до глибини душі, але відмінно підходять для створення певного образу.

Більшість маленьких дівчаток шукають друзів зі схожими смаками. Вони люблять одних і тих самих ляльок або люблять грати в переодягання, але коли ви привчені звертати увагу на те, як вас сприймають інші, то шукаєте тих, кому є що втрачати.

Моя мама рано навчила мене, що образ - це все. Репутація створить або зламає вас де завгодно. Ви робите те, що має бути зроблено, незалежно від наслідків.

Посміхаєтеся, незалежно від того, що вони роблять із вами. Неважливо, якого болю завдають, бо всім наплювати.

Навіть жінці, яка мене народила.

Я стала дуже добре приховувати своє внутрішнє "я" від оточуючих, дозволяючи їм бачити тільки те, що я хочу, і заслуговую на довіру настільки, що стала свого роду колекціонером.

Знавець таємниць, кісток, похованих у коморах під мостинами. У мене є компромат майже на всіх тут, і вони знають, що, якщо вони перетнуться зі мною, мені не знадобиться часу, щоб пролити на них світло.

У сьомому класі Ліззі прибігла, ридаючи, виливаючи свої кишки про те, що її батько - запеклий алкоголік, який витрачає надто багато зайвого часу у своїх відрядженнях, обов'язково зупиняючись у всіх незаконних клубах на зворотному шляху. Вона так розчервонілася, була так засмучена, що її мати просто сиділа, знаючи все це, усвідомлюючи кожну необачність, і ніколи не бурмотіла жодного слова.

Тієї ночі вона присягнулася, що ніколи не дозволить чоловікові виявляти до неї неповагу, відмовившись вийти заміж за того, хто так її розтоптав. Що особисто я не вважаю проблемою, бо я також знаю, що Ліззі взагалі не подобаються чоловіки.

Під час п'яної ночівлі, коли Мері знепритомніла, Ліз захотілося поділитися ще секретами. Я поважала її за те, що вона могла сказати це, і я ненавиділа те, що вона знала, що має це приховувати. Але тут вона буде розіп'ята.

А Мері? О, Мері.

Вона розумна як цвях⁵, можливо, колись стане нейробіологом, якщо зможе пройти тест на наркотики. Бо востаннє, коли я перевіряла, вважається небажаним мати в організмі аддерал⁶, якщо вам його не прописали.

Усе своє життя вона дбала про свої оцінки, вважаючи свій інтелект вищим, ніж будь-що інше в ній. Якби їй коли-небудь погрожували? Мені було шкода того, хто погрожував. На першому курсі вона отримала трійку на іспиті з математики. Для когось це не так важливо, але для неї? Для її батьків? Це могло бути рівносильно виключенню зі школи.

Тож, коли її очі відмовилися відкриватися від багатогодинного навчання, вона знайшла свій золотий квиток. Тепер вона зникає у вільний час, щоб зустрітися із сумнівними дилерами під трибунами футбольного поля.

У всіх нас є тягар на плечах, кожен із нас лежить під своїм маятником, який хитається дедалі швидше й швидше щоразу, коли ми оступаємося.

Саме тому вони ніколи не спробують скинути мене з посади Міс Пондероз Спрінгс. Вони бояться, що я розкрию їхні секрети. Тому що Сейдж, яку вони знають, буде безжальною, коли справа дійде до отримання того, чого я хочу.

У цьому є своя сила. Знати секрети кожного, всю істину.

Ще більше сили в тому, що жодна душа не знає нічого про мене.

Що більше в мене секретів усіх інших, то менша ймовірність, що вони дізнаються мої. А мої залишаться похованими.

- Так, ти маєш рацію, - вона зітхає, натягнуто посміхаючись. - Просто міні-божевілля. Це нервує, - вона бере свій клей-олівець і продовжує приклеювати пластикові літери до тонкого білого картону, подумки промишляючи, як би мене знищити. - Не знаю, чи потраплю я в Голлоу Гайтс.

Я усміхаюся.

- Тоді вступай у будь-який інший коледж Ліги плюща⁷. Він не єдиний у світі, Мері.

- Ти не гірше за мене знаєш, що зможеш спеціалізуватися там на прибиранні приміщень і заробляти шестизначні суми. Вступ - це все, Сейдж.

Мені здається, що я змушена простягнути руку і фізично тримати свої очні яблука, щоб вони не викотилися.

Гроші, гроші, гроші.

Це улюблене заняття всіх тут. Це все, про що вони дбають.

Вони їдять, сруть, дихають ними.

Гроші все виправлять, бо вони купують тишу.

- Так, так, Голлоу Гайтс, Голлоу Гайтс. Невже ніхто не хоче побачити сонце? Невже всім так подобається жити в місці, де завжди сіро й сиро? - скаржуся я, скочуючись із ліжка і прямуючи до прилеглої ванної кімнати.

Я кручу пальцем кілька розпущених локонів у волоссі, потім відкриваю шухляду, беру свій улюблений бальзам і наношу його на губи. Незважаючи на те, що вже вечір, мій макіяж усе ще на місці: чорна підводка створює бездоганний погляд Мерилін Монро. Червоний матовий колір лягає на мої губи, зігріваючи шкіру. Усе це знаходиться на моєму обличчі, створюючи відполіровану маску.

Для дівчат я виглядаю самовдоволеною, коли дивлюся в дзеркало на своє відображення, але це тільки для того, щоб побачити, чи можу я знайти якісь тріщини у фасаді.

- Та годі, сучко, твоя засмагла дупа згорить, щойно ти переступиш поріг Орегона, - жартує Ліззі, змушуючи мене посміхатися самій собі в дзеркалі.

- До чого ти хилиш? - Я повертаюся до них, поклавши руку на стегно. - Зрештою, червоний - мій фірмовий колір, - кажу я і підморгую для переконливості.

Ми сміємося разом, фальшивим сміхом, сповненим пластику. І цей звук луною відлунює так глибоко в моїх грудях, що я починаю сумніватися, чи справді вони такі порожні всередині, як вважають люди.

Лунає гучний гул двигунів дорогих спортивних автомобілів. Вони бурчать і гуркочуть за французькими дверима моєї кімнати, що навіть Ліз відводить погляд від плазмового екрана на стіні.

Очі Мері загоряються.

- Схоже, твій злочинний бік удома, - хихикає вона, схоплюючись із підлоги й підбігаючи до дверей. Вона відчиняє їх настільки, щоб чути, що відбувається внизу, і зазирає через панелі, щоб подивитися. - І вона привела своїх друзів, - співає вона.

Я витягую телефон із задньої кишені, перевіряючи час.

- Вау, вони вміють визначати час. Вона не запізнилася сьогодні до комендантської години.

Цього ніколи не перестає відбуватися, і не перестає мене дратувати.

Постійне нагадування про все, від чого я трималася подалі, чого мене змушували уникати. Уся свобода, яка є в Розмарі, адже це я перебуваю під мікроскопом.

Це я намагаюся зберегти все разом. Щоб не розвалитися.

Ліз переміщається до вікна поруч із Мері, і оскільки я ганебно допитлива, я йду за нею, зазираючи через їхні плечі, щоб подивитися донизу на мій передній двір і три дорогі автівки, що припаркувалися по прямій лінії біля нашого бордюру.

- Чорт, - шепоче Мері, поки ми спостерігаємо, як моя сестра вислизає з пасажирського сидіння, чекаючи Сайласа, який обходить передню частину свого Dodge Challenger⁸ і підходить до неї. Він обхоплює її за плечі, направляючи до наших вхідних дверей.

- Це до біса несправедливо, який він гарячий, - скиглить вона, захоплюючись золотою шкірою Сайласа Готорна, яка бездоганна в будь-який час дня, але вночі в цій білій футболці за неї можна померти.

- Цьому чоловікові потрібна попереджувальна табличка, - додає Ліззі, швидко переводячи погляд на мене, наче прагнучи переконатися, що я не покличу її.

- Більше схоже на гамівну сорочку⁹, - бурмочу я, роздратовано перекидаючи волосся через плече.

Бачите, це відбувається щоразу, коли вони приїжджають, щоб забрати Розмарі. Як зграя голодних собак, ніколи не буває тільки одного з них. Вони всі збираються разом, як бродячі тварини в пошуках недоїдків. Однак мої друзі не можуть утриматися, щоб не постояти біля вікна, так і норовлячи поглянути на злочинно божевільних і вбивчо гарячих хлопців Пондероз Спрингс. Звісно, ми б не змогли заговорити з ними особисто, як через їхню нерозважливу поведінку, так і через те, що, якщо нас побачать із кимось із них, це буде чорною міткою на репутації будь-якої людини на все ваше життя тут.

Це соціальне самогубство.

Це не ті хлопчики, яких ви приводите додому до мами й тата. На них цікаво дивитися, але в жодному разі не чіпати.

Це схоже на те, як ви милуєтеся дикими тваринами в природі. Дивитеся, оцінюєте й залишаєте їх у спокої. Ви не повинні брати їх додому і тримати як домашніх тварин. Проте моя сестра-близнюк не заперечує проти того, щоб один із них загриз її, коли вона зірветься, тому що всі знають, що деяких істот ніколи не можна по-справжньому приручити.

Ми ледь чуємо, про що вони розмовляють один з одним біля вхідних дверей, але минуло вже більше десяти хвилин, і мені вже стає нудно. Скільки б Роуз не намагалася пояснити, я ніколи не зрозумію, чому саме він.

Насправді, ні, це брехня.

Тому що він - єдина людина, яку вона не повинна була обирати, а вона завжди намагалася робити прямо протилежне тому, чого від неї чекають, своєю чергою перетворюючи моє життя на пекло. Мої батьки махнули на неї рукою, вирішивши, що вона не варта того, щоб далі опікуватися нею, тому багато років тому їхня увага переключилася безпосередньо на мене.

Я їхня коронна прикраса.

Гудок клаксона відволікає мою увагу. Я бачу платиново-блондинисте волосся Тетчера за милю, навіть у темряві. Це мрія будь-якої дівчини - мати волосся такого природного світлого кольору.

- Розі, люба, якщо я обіцяю повернути його цілим і неушкодженим, не могла б ти відпустити нашого друга на ніч? - його голос швидкий і чистий, як скальпель проти шкіри, що розсікає вітер.

Я чую тихий сміх моєї сестри, і це майже дивно, бо схоже на те, що я чую свій власний справжній сміх, який не виривався з мого горла вже дуже давно.

- Я бачила в документальному фільмі про злочини, що психопатія є генетичною, - каже Ліззі, поки ми спостерігаємо за ним.

- Це просто міф, він ніколи не був науково доведений. Йдеться про оточення, про те, як вас виховували, і про деяку психічну поведінку, але ви не можете передати її своїм дітям, - додає Мері.

- І яким, по-твоєму, було його оточення, Мері? Обійми та вечори сімейних ігор? - кажу я. - Усі знають, що Тетчер Пірсон скоро перетвориться на дорогого татуся. Я просто чекаю, коли хтось спіймає його, блискучого на сонці.

Вони голосно сміються над моїм коментарем, знаючи, що я права. Я не вірю, що серійні вбивці передають своїм дітям щось, крім психологічної травми. Але по собі знаю, як це, коли тебе виховують так, ніби ти чудовисько. Зрештою, ти здаєшся і перетворюєшся на нього.

Вікна сусідньої машини опускаються, дозволяючи мені мигцем побачити Алістера Колдуелла за кермом.

- Шкода, що він так ненавидить цей світ. Він був би ідеальним трофейним хлопцем, - кажу я, похитуючи головою. Я маю на увазі, що його сім'я володіє більшою частиною міста - все було б чудово, якби він не був п'ятьма відтінками довбанутості.

- Тому що Істон Сінклер і так не ідеальний? Ти бачиш дівчат, які обліплюють його, наче мухи, готові вихопити його просто в тебе з рук?

- Як ти, Мері? - я вигинаю ідеальну брову, дивлячись на неї. Вона повертає розчервоніле обличчя, намагаючись придумати спосіб відступити і заперечувати.

Мене не полишає думка, що Мері жадає Істона з дошкільного віку, і щойно ми розлучимося, вона буде там, розсунувши ноги, готова підбирати "сміття". Не те щоб мене це хвилювало - Істон тут з тієї самої причини, що й вони.

До закінчення навчання.

- Жартую, - додаю я наприкінці, злегка посміхаючись.

Потім, подібно до вибуху, яким він є, Рук Ван Дорен просовує своє тіло через пасажирське вікно Алістера, зависаючи ззовні автівки, сидячи на дверній рамі, широко посміхаючись, із сірником, що звисає з його рожевих губ.

- Ромео, Ромео, де ти, Ромео? - кричить він. - Ти побачиш його завтра. У нас є деякі справи, які потрібно залагодити сьогодні ввечері, - його жартівливий голос дзвенить у повітрі, поки він барабанить руками по даху машини. Немає жодної речі, до якої б він ставився серйозно.

- Так, придурок, це безумовно заспокоїть її сьогодні ввечері, - лунає у відповідь голос Сайласа.

- Вибач, я що, мав збрехати? Ми ж не збираємося пекти кекси.

Вуличні ліхтарі відбиваються від його блідої шкіри, жовто-помаранчеве світло зігріває його обличчя. Навколо нього світиться промислове полум'я. Ці риси симпатичного хлопця роблять його таким невибагливим, це дике волосся і зухвалий погляд нагадують мені про диких мустангів. Вільних, безрозсудних, небезпечних. Я чула, як принаймні п'ять дівчат скаржилися, як вони заздрять його довгим віям, що обрамляють його пекельні очі.

Я ніколи не бачила їх зблизька, але всі називають їх саме так.

Карі у когось іще, але в нього? Вони спопелять тебе.

Те, що мене завжди захоплювало і водночас виводило з себе в Руці, - це його непередбачуваність.

Ти ніколи не знаєш, що отримаєш від нього. Посмішку, коктейль Молотова, ніж у спину, сміх. Єдиний хлопчик у їхній групі, до якого ви не можете підготуватися, - це він. Усі знають, що Тетчер надзвичайно розумний і що, якщо трапиться нагода, він може замкнути вас у своєму підвалі та грати в доктора Ганнібала з вашими частинами тіла.

Боже, і, якщо ви не знали про проблеми Алістера з гнівом, вилазьте з-під гігантського грьобаного каменю, під яким ви спите, і подивіться на нього. Він практично купається в одеколоні із запахом гніву.

І звісно, всі знають, що Сайлас - тихоня. Цей шизик мало що говорить, бо надто зайнятий власною головою.

Саме його змогла розколоти моя сестра.

Але Рук, він ідентичний тому елементу, з яким так любить себе асоціювати. Він нічого не робить обдумано; все завжди за примхою, ймовірно, виходячи з того, що йому здається правильним на даний момент. Цей хлопець ніколи ні про що не замислюється.

Я захоплююся ним, тому що в нього вистачає сміливості робити це все. Я вважаю це безглуздим, тому що зрештою він може загинути, а бути таким божевільним весело тільки тоді, коли у тебе є гроші і влада, щоб уникнути наслідків.

Псих.

Месник.

Шизик.

І Диявол.

Хлопці з Голлоу.

Роздратована і втомлена шпигувати, я відходжу від вікна.

- Я збираюся взяти що-небудь випити. Постарайтеся не забруднити свої трусики до мого повернення.

Спускаючись сходами вниз і проходячи через нашу вітальню, я чую голос моєї матері. Я повільно ступаю, щоб вона не почула, як проходжу. Іду, поки не доходжу до краю входу в кухню і слухаю, як вона розмовляє по телефону.

- Я просто не знаю, що робити далі, Шеррі. Я маю на увазі, вона безнадійна! Вона завжди була непокірною в дитинстві, але спати з Сайласом Готорном? Боже, я не можу уявити, що подумають люди в церкві, коли побачать нас. Вона спілкується з хлопцем, якого в місті називають Антихристом, - жалібно скиглить вона.

У мене дзвенить у вухах, коли вона продовжує.

- Ми намагалися посадити її під домашній арешт, але вона просто вислизає. І вага! Ти б бачила, як вона набрала вагу відтоді, як зустріла його. Це жахливо!

Вода починає вирувати біля моїх ніг.

У моїй голові лунає попереджувальний сигнал про повінь, і я знаю, що буде далі.

Якби вона просто трималася від нього подалі, як я їй казала, цього б не сталося. Наша власна мати не говорила б так про свою доньку. Вода не піднімалася б так швидко, і мої легені не тремтіли б.

- Сейдж у порядку. Я маю на увазі, принаймні в нас є одна дитина, яка дбає про репутацію сім'ї. Лише б вона не облажалася. - її кроки віддаляються від мене, підказуючи мені, що вона прямує в протилежний бік, в іншу кімнату.

Моє серце калатає в грудях, нігті впиваються в долоні. Щоразу, коли Роуз помиляється, щоразу, коли вона порушує правила, вони наче штовхають мою голову все далі й далі під поверхню.

Я тону. Я відчуваю це.

Коли стаються жахливі речі, деякі люди стають витонченими, м'якими квіточками, що ростуть по кутах, чекаючи, коли їх зірве прекрасний принц.

А деякі люди стають воїнами.

Вони виковують себе із заліза, створюючи шари броні, щоб захистити те, що залишилося. Вони стають жорсткими.

Суворими.

Злими.

Заздрять тим, хто здатен відновити себе без гірких осколків скла від травми.

Вхідні двері відчиняються, вітер розвіває її темно-русяве волосся, яке на кілька тонів темніше від мого від фарби для волосся, за її плечима. Її усмішка освітила б цілу кімнату, якби можна було перетворити її на електрику, і це має тішити мене.

Але не тішить.

- Ха, - кажу я, схрещуючи руки перед грудьми. - Я думала, сміття виносять тільки по вівторках.

Очі Розмарі піднімаються і знаходять мої власні. Величезна толстовка з капюшоном, що належить її хлопцеві, приховує її маленьку фігуру. Посмішка спадає з її обличчя, і вона зітхає.

- Залиш свої стервозні зауваження для своїх друзів. - вона натягує капюшон і йде на кухню, щоб уникнути мене, але я йду за нею.

Я знаю, що маю піти, поки не наговорила чогось гіршого, але не можу себе зупинити.

- Забавно. Цей шизик вчить тебе бути стійкою, чи ти просто почуваєшся сьогодні зухвалою?

- Не називай його так, - каже вона, зачиняючи дверцята холодильника. - Що в тебе взагалі за проблема з ними? Вони ніколи тебе не чіпали!

Мій язик стає швидким, гострим, смертоносним за лічені миті.

У чому моя проблема? Моя проблема?

- Вони покидьки, Роуз. Через них наша сім'я виглядає брудною! - кричу я у відповідь.

- Невже мама настільки засунула руку в твою кістляву дупу, що тепер використовує тебе як маріонетку? Знаєш, якби я не знала тебе краще, я б сказала, що ти ревнуєш.

- Ревную? Я? До чого? До твоєї банди психічно неврівноважених засранців? Та годі, - захищаюся я.

До чого мені ревнувати? У мене є все, що тільки можна собі уявити.

- Ревнуєш, що в мене є справжні друзі. Справжні стосунки. У той час як ти проводиш свої дні з фальшивими хлопцями і занудами, які увіткнуть тобі ніж у спину, щойно ти обернешся. І все тому, що ти занадто боїшся засмутити дорогу матусю! - огризається вона, хитаючи головою.

- Знаєш, можливо, у мене не було б проблем, якби ти перестала розставляти ноги перед виродками з Пондерероз Спрінгс. Боже, хіба ти не бачиш, як люди дивляться на тебе? Ти ходячий об'єкт для карнавалу! - усміхаюся я.

Вона здригається, відкочується, ніби я вдарила її по обличчю, сум наповнює її очі. Я кажу собі, що вона заслуговує на такий біль, як я. Ось я тону щосекунди, проживаючи це життя, а їй немає до цього діла. Кілька грубих слів не вб'ють її.

Роуз підходить до мене ближче.

- Ні, це твоя проблема, Сейдж. Можливо, якби ти перестала піклуватися про те, що люди думають про тебе, ти б не була такою нещасною сукою, - проходячи прямо через мене, вона зачіпає мене плечем, коли проходить повз.

Вона кидає мене там, виходячи з себе, моє серце ниє в грудях. Я притискаюся до стіни, мої ноги, здається, можуть підкоситися, але я не даю їм цього зробити.

Крижана вода знаходиться прямо перед моїм носом, і я намагаюся не дати їй просочитися в рот. Я відмовляюся робити це просто зараз.

Я глибоко вдихаю і видихаю через ніс, продовжуючи цей процес, поки мій пульс не сповільниться, і вода не почне йти.

Я повторюю знову і знову:

Я - Сейдж Донах'ю.

У мене є все.

Я не потону.

Я виживу.

Рук

- У тебе поганий приціл, - Сайлас дивиться на мене, поки дим валить із кінчика Swisher Sweets¹⁰ із тропічним смаком.

Я прикладаю обгортку до губ, направляючи пейнтбольний пістолет на табло футбольної команди. Ми лежимо за кілька футів від нього, асфальт пропалює крізь джинси, практично обпалюючи мою дупу.

- Я сказав "так" вандалізму. Я ніколи не казав, що буду гарний у цьому, - я затягуюся, дозволяючи пахучому диму проникнути в мої легені, даючи мені той приємний кайф, якого я потребую час від часу.

Справа не в тому, щоб щось заглушити, а в тому, щоб зменшити свій запал. На кілька годин свербіж у долонях вгамовується настільки, що дає мені змогу прожити день, не підірвавши кого-небудь.

Бачу, як хлопець поводиться як придурок або просто йде вулицею з зарозумілою посмішкою на обличчі, і все, про що я можу думати, це про те, що б він зробив, якби його огорнуло полум'я, і він тонув у бензині. Для мене це нормально. Дивно, що ніхто більше так не думає.

Травичка утримує мене від убивств.

До того ж, вона заповнює порожнечу на деякий час. Через дим я менше відчуваю порожнечу.

Я пускаю на дошку лаймово-зелені пейнтбольні кульки, створюючи ще більший безлад. Під жовто-зеленою фарбою ледь видно, що знаходиться під нею, а оскільки футбол уже в передсезонці, вони не будуть цьому раді.

- Це трохи схоже на обряд посвячення, чи не так? Останній вихід футбольної команди, - кажу я, злегка покашлюючи, у голові світло, а тіло гуде від розуміння. Тепле літнє повітря починає ставати холоднішим із кожним днем наближення осені. - Я до біса ненавиджу це місце, чувак, але це останній рік, коли ми всі разом. Всього останній рік.

Сайлас тримається відсторонено, не проявляючи емоцій, але не тому, що в нього їх немає, а тому, що йому не подобається їх висловлювати. Він дуже рідко реагує на речі, на які реагують нормальні люди, і, хоча я знаю, що він любить Роуз і піклується про нас, розумію, що стосунки для нього складні.

Ставитися до людей. Розуміти їх.

Він інший. Він бачить світ не так, як усі інші, й іноді здається, що йому на все начхати, він завжди здається позбавленим почуття гумору або емоційно холодним.

Навіть коли він із Роуз, і вона посміхається, він може лише підняти губи, але він ніколи не показує, що щасливий, якщо тільки не дивитися йому в очі.

Я думаю, саме так Розмарі проклала собі шлях у його серце. Вона могла прочитати в його очах те, що ніколи не висловить його обличчя. Вона бачила всі його глибини, приймала цю правду і намагалася зрозуміти її.

Правда в тому, що ніхто ніколи не зможе дізнатися, що насправді коїться в голові у Сайласа. Ми ніколи не зможемо з цим зрівнятися, але я можу спробувати захистити його від цього. Навіть якщо він ненавидить, коли я дістаю його з приводу приймання ліків.

Тому що він захищає мене.

Це моя правда.

- Є машини, - каже він, коли свист куль гуркоче в моїх вухах, і ще більше фарби вибухає на щиті. - Літаки. Потяги. Метро. Багато способів подорожувати, Рук. Це не останнє - ми просто маємо знайти роботу, і ти більше не зможеш підпалювати будівлі.

Я сміюся, відчуваючи, як у шлунку наростає напруга, коли дія трави починає слабшати. Тобто він має рацію, і я знаю, що надто багато думаю через травку, але це все одно лякаюче відчуття.

Слово "сім'я" було втрачено в день смерті моєї мами.

І було знайдено знову в заміському клубі, коли я намагався підірвати петарди.

Питання про від'їзд із Пондероз Спрінгс ніколи не поставало, але покинути їх - це зовсім інше відчуття.

- І ти все ще маєш намір залишитися? Не можу тебе відмовити? - запитую я, хоча знаю, що в нього немає причин їхати, не те що в мене.

- Ні, я тут, поки Роуз не закінчить школу. Вона хоче вчитися в Голлоу Гайтс, тож я буду з нею до кінця, - у його голосі є прямота, спокій, така рішучість, що навіть незнайомець, який проходить повз, зрозумів би, що він має на увазі те, що сказав.

- Твої батьки не будуть проти?

- Вони намагалися змусити мене виїхати відтоді, як мені поставили діагноз, - він зітхнув. - Вони люблять мене, тож я розумію. Вони не хотіли бачити, як я проходжу через насмішки тут - вони й зараз не хочуть, - але я не поїду від Роуз. Тому вони також знають, що мене не відмовити. До того ж, буде простіше проходити практику в компанії мого батька в Портленді.

Він єдиний, у кого хороші батьки. Навіть чудові батьки. Скотт і Зої успішні, щасливі з трьома синами і люблять їх так, як і повинні любити батьки.

Божевілля, що навіть людина з постійним оточенням все одно жадає руйнування, чи не так?

Затягуюся ще раз, докурюю і кидаю недопалок на майданчик, знаючи, що він випалить усе лайно зі штучної трави.

- Ми закінчили ностальгувати? У мене голова розколюється, а нам потрібно заїхати за Роуз.

- Де вона? - запитую я, кивком голови даючи йому зрозуміти, що готовий піти.

- У Тіллі, вчиться, але з'явився хлопець її сестри зі своїми друзями, і мені не подобається, що вона перебуває поруч із ними.

- Шанс напаскудити Істону, а мені отримати бургер? Де мені підписатися? - я піднімаю руки над головою, потягуючись, коли встаю.

- Ми збираємося забрати Роуз, і це все. Жодних розборок, - він бурчить, крокуючи поруч зі мною.

- Так, жодних бійок. Зрозумів, - посміхаючись, я лізу в задню кишеню, дістаю одну зі своїх сигарет Lucky Strike і кладу її між зубами.

Я не буду нічого починати. Зазвичай я ніколи цього не роблю.

Але я б закінчив.

Закусочна Тіллі розташована за кілька хвилин їзди від школи, і коли я на мотоциклі, мені потрібно приблизно шість хвилин, щоб заїхати на паркування з неоновою вивіскою, що освітлює асфальт.

Я струшую волосся з очей, коли натягую шолом на голову, перекидаю ногу через мотоцикл, доки Сайлас заїжджає на паркувальне місце поруч із моїм. У Тіллі багато народу. Не дивно, враховуючи, що сьогодні субота і це місце, де збираються всі чуваки з одеколоном "Axe" і дівчата, готові попліткувати.

Мені шкода Роуз, бо її сестра-близнюк - запекле, сповнене самолюбства злісне дівчисько. А оскільки Роуз ненавидить водити машину, більшу частину часу їй доводиться їздити з нею. Навіть якщо вона цього не хоче.

Її батьки, як я вважаю, думають, що, якщо вони оточать Роуз "правильними" людьми, вона зрозуміє, наскільки ми погані для неї. Вони думають, що вона занудьгує, побачить, яким могло б бути її життя, якби вона опинилася з людьми, які перебувають на правильному боці моральної шкали, замість хлопців, які є заплямованою плямою Пондероз Спрінгс.

За ті роки, що ми живемо, ми зіпсували репутацію цього міста і його жителів. Ми взяли їхню ієрархію і розірвали її на шматки. Донах'ю бояться, що їхня дорогоцінна дівчинка повністю перейшла на темний бік.

Вони мають рацію.

І вони не зможуть її повернути.

Сайлас відчиняє скляні двері, ступаючи на картату підлогу, і коли ми переступаємо поріг, усі голоси припиняють своє існування. Повністю заповнена закусочна стає тихішою за мишачі кроки.

Ми ті, кому не належить входити туди, де нам не раді.

Начебто ми щойно увійшли до церкви або в якесь місце поклоніння.

А всім відомо, що свята земля палить ноги проклятим.

Я хапаю Сайласа за плече.

- Що? У мене щось на обличчі? - мій голос розноситься простором, тріщачи й пищачи в їхніх вухах.

Деякі з них відкрито дивляться в шоці; інші ховають погляд, боячись, що ми встановимо з ними зоровий контакт і оволодіємо ними або зробимо щось нечестиве. Жінки хапаються за сумочки, чоловіки косять очима, дівчата підтягують стегна, а хлопці намагаються поводитися круто.

Сайлас починає рухатися, цілеспрямовано наближаючись до своєї дівчини. Її тіло примостилося в маленькій кабінці на самоті. Він не жартував, коли казав, що хоче увійти і вийти. Він ненавидить перебувати серед такої кількості людей. Навіть якщо він ніколи не говорив цього вголос, я бачу це по тому, як він тримає себе.

Я йду за ним, спостерігаючи, як її ніжні очі піднімаються, зустрічаючись з очима її хлопця. Для них двох усе зникає, тривога спадає з її плечей, і полегшення, як вода, омиває його спину.

Заздрість - не те слово для того, що я відчуваю щодо них. Мені не подобається така Роуз, і я можу визнати, коли хлопці привабливі, але Сайлас не справляє на мене такого враження.

Але іноді, дуже рідко, я думаю, як це, коли хтось так дивиться на мене.

Наче я більше, ніж проблема. Помилка. Чудовисько. Люцифер.

Хтось, хто дивиться на мене як на людину.

Роуз швидко збирає речі і сповзає зі свого місця в кабінці, привертаючи мою увагу до оточуючих. Члени футбольної команди сидять разом, деякі з них сидять на кабінках, на руках у кожного бовтається смак тижня.

В усіх відношеннях, крім матеріального, вони наші протилежності.

Ми всі багаті, і на цьому схожість закінчується.

Якби в Пондероз Спрінгс був не той бік рейок, ми були б там. І весь цей час вони дивляться на нас зі своїх балконів та ідеально підстрижених газонів, дивлячись так, ніби наш одяг коштує не так дорого, ніби наші родини не такі багаті.

Але все це не має значення, бо наше багатство вкрите смородом небезпеки. Гуркотом. Насильством.

Ми ті, про кого попереджали батьки, коли ви росли, бугімени ¹¹ми гидота для цього карусельного міста, де кожен грає свою роль.

І ніхто не грає свою роль краще, ніж принц усього високого і могутнього і його дорога маленька принцеса, яка сидить поруч із ним.

- Гей, хлопці, готові їхати? - пробурмотіла Роуз, закидаючи сумку з книжками на плечі, коли Сайлас притягнув її до своїх грудей, притискаючи до тіла.

- Привіт, Розі, - я тягнуся вперед, скуйовджуючи її волосся. - Підемо знайдемо якусь неприємність, у яку можна вляпатися, так?

Очевидно, я жартую. Жарти - це спосіб приховати порожнечу в моїх грудях. Ніхто не знає, як сміх віддається луною всередині мене. Тому що в мене нічого не залишилося.

Лунає легкий кашель, за яким слідує: - Нікчеми, - низький, приглушений звук, який викликає в групи сміх на вдиху.

Я перекочую сірник через верхній ряд зубів, посміхаючись.

- Вибач, не розчув тебе з цими членами в роті. Хочеш сказати це трохи голосніше, Сінклер? - я крокую повз своїх друзів до його боку кабінки.

Істон такий самий химерний, як шльопанці від Gucci.

Я ненавиджу його відтоді, як познайомився з ним - ми всі його ненавидимо. Цей його менталітет, що він бог серед інших. Люди думають, що він ходить по воді, і він користується такою увагою.

Ось це так.

Його батько - декан дорогого університету, який тоне в сирій землі. Навряд чи є чим похвалитися. Але, як і більшість, Істон знає, як грати з людьми.

Він усміхається для газет, виграє футбольні матчі, прикидається, що він крутий.

Але навіть в ідеалі є тріщини, і він сповнений їх.

- Рук, - Роуз хапає мене за передпліччя, роблячи те, що в неї виходить найкраще, і намагаючись зберегти мир.

Я сміюся над нею.

- Ні, Розі, все гаразд, - починаю я, кладучи руки на стіл і дивлячись вниз на Істона. - Я просто веду дружню бесіду з моїм добрим приятелем Сінклером. Хіба не так?

Мої очі пропалюють його, наважуючись дивитися йому в очі. Сподіваюся, він зробить це, щоб побачити те, що бачать усі інші - пекельні ями. Як я засмажу його живцем, якщо він ще раз образить мене або мою сім'ю.

Але він робить те, що роблять слабаки, і дивиться куди завгодно, тільки не на мене.

- Я сказав... - він прочищає горло, посміхаючись через це незручне становище. - Приємно провести час, - він знизує плечима як щось легковажне.

Ми з ним обидва знаємо, що він сказав.

Сміливо, що сказав це в першу чергу.

Розумно, що не повторив це мені в обличчя.

- Я так і думав, чемпіоне, - я сильно шльопаю його по спині, трохи штовхаючи його вперед. Коли настає тиша, я вирішую дати Роуз те, що вона хоче, і йду.

- Ну й жарти, - лунає в моїх вухах більш м'який, витончений голос. - Притягнути на публіку банду божевільних клоунів, правда, Роуз? Ти можеш бути ще більш незграбною?

Тиск знижується на сірник у роті, і я стискаю щелепу.

- Цікаво, що це говорить про тебе і твою банду Аберкромбі та сучок?

Ми встановлюємо прямий зоровий контакт, і її райдужки кольору синього полум'я б'ються з моїми власними. Вона ні на секунду не здригається, її погляд не полишає мене.

Сейдж Донах'ю.

Як весело було б покрутити тебе навколо пальця.

Вона сміється.

- Ха, це добре. Особливо для хлопця, який, як я думала, читає на рівні п'ятикласника, - її блідо-блакитні нігті крутяться у високій склянці, наповненій до країв молочним коктейлем рожевого кольору. - Те, що вона вперто захищає вас чотирьох, мені цікаво, вона наївна чи вам просто подобається руйнувати її життя?

Роуз і Сейдж - біологічні близнюки, зі схожим кольором волосся і веснянками. Але у Сейдж вони більш безладні, дико розкидані по обличчю, а у Роуз, здається, більш щільно прилягають до носа. Роуз намагається злитися з натовпом, а Сейдж робить усе, щоб виділитися.

Рідко, коли мені вдається зустрітися віч-на-віч з Улюбленицею Пондероз Спрінгс. Це дівчина з сумнозвісним срібним язиком. Звісно, ми знали одне про одного; як же інакше? Маленьке містечко, до того ж мій найкращий друг зустрічається з її сестрою.

Але ми ніколи не перетиналися.

- Можливо, вона не боїться жити своїм життям за межами свого світу, обтягнутого міхуром. Можливо, їй подобається не прикидатися. Темна сторона дозволяє робити те, про що ти ніколи б не подумала при світлі.

Мій погляд слідує за її нафарбованими червоним губами, за тим, як вона обхоплює ними соломинку, забруднюючи білий матеріал. Вона робить кілька ковтків, перш ніж відсторонитися і відповісти: - Це образа?

Я посміхаюся.

- Ні, - знизую плечима, сарказм ховається в моєму тоні. - У кожної пари близнюків є вівця. Немає чого соромитися. Я радий, що ти можеш володіти цим, Сейдж.

- Вівця?

- Так, ти знаєш, та, яка підкоряється загальним очікуванням. Покірна. Слабка, - я не поспішаю з кожним словом, злегка нахиляю голову, щоб подивитися, як вона на них відреагує. - Безсила. Неповноцінний близнюк.

Сейдж Донах'ю здатна зруйнувати все і вся одним реченням із цих червоних губ. Усі схиляються перед нею, йдуть за нею - і ніхто ніколи не ставить їй запитань.

Істон Сінклер може вважати, що він керує шоу, але вона завжди смикала за ниточки.

Гнів палає в її очах, і моя посмішка тільки посилюється.

Вона палає від люті у відповідь на мою репліку, бореться за збереження своєї холодної, незворушної зовнішності, але ця білосніжна шкіра починає танути під тиском моїх слів.

У мені прокидається бажання, яке зазвичай виникає тільки тоді, коли я розпалюю фізичний вогонь, але цього разу сила переповнює мене, коли я знаю, що розпалив полум'я в її животі.

- І це я? Вівця? - вона підкидає брову, відкидаючи завісу з полуничного світлого волосся на плече.

- Якщо туфелька підходить, принцесо.

Щось усередині неї ламається - я бачу це, полум'я перетворюється на дику пожежу емоцій. Її рот відкривається, готовий виплеснути всі різкі слова, які вона тільки може придумати.

Я готовий, готовий дивитися, як вона спалахує і вибухає в мені,

тільки для того, щоб усе було зіпсовано її хлопцем, який прийшов на допомогу.

- Гаразд, придурок, досить. Ти заходиш надто далеко, - Істон встає, але я не рухаюся зі свого згорбленого положення на столі.

Я просто озираюся через плече, розглядаючи його з ніг до голови, проводячи язиком по внутрішній стороні щоки.

- Так? І що ти збираєшся з цим робити, качок?

Він може спробувати найняти когось із татовими грошима, щоб битися зі мною, але сам він ніколи цього не зробить. Занадто погано для його репутації, занадто багато слабаків, і він знає, що я покладу його на шість футів нижче.

- Рук, - каже Сайлас позаду мене, - Не при Роуз.

- Так, ти чув його, пес. Йди за своїм ватажком і його сучкою, - каже Істон, змушуючи Сейдж зітхнути, коли вона хапає його за передпліччя, ривком саджаючи його назад на своє місце.

Цього разу не я рухаюся. Сайлас зсувається так, що стоїть поруч зі мною. Є певні кнопки, на які не варто натискати, коли йдеться про мене і моїх друзів. Вони всі різні, але коли ти натискаєш на них, то отримуєш схожу реакцію.

- Стеж за своїм ротом.

Очевидно, Істон сьогодні накачав себе тестостероном, бо в нього вистачило сміливості відповісти.

- Стеж за язиком, - наслідує він, закочуючи очі. - Ти думаєш, що ти крутий? Ходиш навколо, вмикаєш емо-музику і носиш чорне? Ти, блядь, жалюгідний. Потвора. Ніхто тебе не боїться.

- Хлопці, будь ласка, я просто хочу піти, - шепоче Роуз, смикаючи нас за руки.

Сірник у моєму роті клацає, поки Істон продовжує копати собі могилу все глибше й глибше.

- Син серійного вбивці, розпещений шмаркач, шизофренік і чувак із мертвою мамою, який, очевидно, молився Сатані. Вітаю, ви досягли успіху в тому, щоб стати особистим фрік-шоу Пондероз Спрінгс.

Я ніколи не вмів контролювати себе.

Ні свій голод, ні свою хіть, ні свій гнів, ні свої бажання.

Відчуваю, як нігті впиваються в плоть моєї руки, тягнуть мене назад, але все, що я бачу, це Істон Сінклер, що палає над багаттям, благаючи мене загасити його.

- Не тут, - бурмоче Сайлас близько до мого вуха. - Пізніше.

Залишити все як є - це останнє, що я хочу зробити. Я не хочу відступати. Я не хочу йти, поки на його обличчі все ще красується ця самовдоволена усмішка. Але я знаю, що з ним станеться.

Ми завжди отримуємо свою розплату.

Посмішка приховує мою лють.

- Якщо ти коли-небудь захочеш підкріпити свій пиздливий рот, Істоне, ти знаєш, де мене знайти.

Мої очі перемістилися на Сейдж, ігноруючи її хлопця, який є мішком із лайном.

- І ти, - починаю я. - Це було весело, лялечко. Потрібно повторити, - я підморгую їй, перш ніж відкинути сірник, зірвати вишеньку з її молочного коктейлю і покласти її в рот.

Я жую солодкий плід, спостерігаючи, як напружується її діамантова щелепа, коли вона дивиться на мене. Я майже змусив її маску тріснути, засунув її занадто далеко, і я збрешу, якщо скажу, що не готовий спостерігати за наслідками. На кілька секунд ці очі переміщуються на мої губи, спостерігаючи, як сік витікає з рота.

У голові крутяться нав'язливі, загрозливі, безтурботні думки. Я знаю, що не повинен. Мені слід залишити її в спокої. Вона єдина дівчина, з якою я не повинен трахатися, але це робить її ще більш спокусливою.

Сейдж - це отруйне яблуко. Занадто красива для своєї власної користі, але може вбити тебе одним укусом. Навіть при думці про це я все одно готовий впитися в неї зубами.

Мені ніколи не вдавалося все обміркувати. Я дію тільки під впливом імпульсу, і зараз єдине, про що я думаю, це показати їй, чого їй так не вистачає.

- Я не можу дочекатися того дня, коли ти прийдеш шукати неприємності, принцесо. Мені буде так весело з тобою.

У приміщенні лунає тріск шкіри об шкіру, моя щока горить від її дотику. Я все ще відчуваю, як її нігті пройшлися по мені. Біль залишається на моїй шкірі, а в грудях пульсує бажання продовження.

Я проводжу язиком по внутрішній стороні щоки, самовдоволено посміхаючись.

- Тільки через мій труп, чортів, палій. - прошипіла вона.

Так, мені так сподобається спостерігати, як її маленький дружок згорить під моїми ногами, поки я відводитиму його дівчинку прямо з-під його грьобаного носа.

Сейдж

У середній школі мене дуже дратувало, коли люди ставили дурні запитання про нас із Роуз. Так, ми близнюки, але це не означає, що я можу читати її думки.

Постійні "Де твій близнюк?". Вони завжди називали "близнюками", навіть коли перебували порізно.

Тільки в середній школі ми стали різними людьми. Вона рухалася в одному напрямку, а я до вершини харчового ланцюжка. Нас більше не називали "близнюками". Просто Розмарі та Сейдж.

І бували моменти, як зараз, коли місяць був високо і темрява огортала мою спальню, коли я тужила за прив'язаністю до неї. Мені не вистачало того, щоб бути поруч із нею на людях, щоб мене завжди сприймали як одну половинку цілого.

Як за годинником, тихі сумні крики Роуз розбудили мене. Це відбувається майже щоночі, і я не дивуюся, коли бачу, що зелений годинник показує 3:34. Я зітхаю, сідаю, потягуюся, потім піднімаюся. Відпрацьованими рухами я переміщаюся кімнатою, не вмикаючи світла, відчиняю двері та прямую до кімнати, розташованої просто поруч із моєю.

Колись я чула, що наші спальні є прямим відображенням того, якими ми є всередині, і якщо це правда, то ми з моєю сестрою-близнюком настільки різні, наскільки нас уявляють люди.

У її спальні плакати музичних гуртів, рослини в горщиках, багато одягу чорного кольору і нічник, що проєктує зорі на стелю, а моя - рожева, організована, з великою кількістю природного світла і пухнастим білим килимом на підлозі.

Частина мене, яку я тримаю під замком, не хоче приймати те, що ми так далеко віддалилися одне від одного.

Її голос нагадує мені про причину, через яку я взагалі прийшла сюди.

З легкістю йду до її ліжка, влаштовуючись поруч із ним. М'які бавовняні простирадла огортають мене, запах диму й одеколону прилип до ліжка від толстовки Сайласа, яку вона носить.

Кінчиками пальців я доторкаюся до обличчя сестри, і її м'язи на лобі розслабляються. Проводячи ними по її носі, заспокоюючи її неспання, я даю їй зрозуміти, що від якого б монстра вона не тікала у своїй голові, він не реальний.

Вона ворушиться від моїх дотиків, свідомість на межі того, щоб узяти гору.

- Це просто сон, Ро, з тобою все гаразд, - шепочу я, чекаючи, поки вона зрозуміє, що насправді вона в пастці жахіття і що будь-якої миті може покинути це місце.

Що вона і робить після ще кількох хвилин малювання мого пальця на її обличчі. Зрештою, вона відкриває очі, і їй потрібна мить, щоб звикнути до реальності.

- Я розбудила... - позіхає вона. - ... тебе?

Я хитаю головою.

- Ні, я була на шляху до ванної і почула, як ти перевертаєшся, - брешу я.

Схопивши верхню частину своєї ковдри, вона накидає її нам обом на голови. Ми опиняємося в темряві під її ковдрою, і я переношуся в той час, коли ми були маленькими дівчатками і відмовлялися спати в різних ліжках. Коли я ще не була одурманенна, а світ усе ще був сповнений можливостей. І це так, тільки не тут, не в цьому місті. Уночі, коли наші батьки спали, ми забиралися під ковдри й розповідали одне одному історії чи сни.

Під цими ковдрами я можу зняти маску і знову стати тією маленькою дівчинкою. Не озиратися через плече, щоб побачити, хто за мною спостерігає, не ображати інших, щоб залишитися на вершині. Зараз мені нема чого боятися.

- Про що був кошмар?

- Те саме, що й завжди. Темні коридори, дивні голоси.

Бувають моменти, коли я заздрю тому, яка Роуз ніжна і відкрита. В інші моменти я ненавиджу себе за те, що намагаюся розібратися в цьому, тому що я заздрю.

Заздрю тому, що зі мною трапляються погані речі.

Заздрю тому, що в неї все ще є здатність піклуватися про інших. Бачити в них хороше.

У той час як я топлюся в чані з чорною смолою, яка, здається, не хоче мене відпускати.

- Вибач мені за грубість днями в закусочній, - шепочу я, підклавши руки під голову і дивлячись на неї. Світло від її зірок пробивається крізь щілини на ковдрі, даючи нам мінімум світла.

Роуз усміхається, і моє серце трохи болить від того, яка вона щедра і добра. Як легко вона прощає. Це моя найбільша проблема з нею і Сайласом. Що, якщо один із них заподіє їй біль? Що, якщо він заподіє їй біль? А вона просто продовжує дозволяти йому, тому що, коли Розмарі любить когось або щось, вона любить це так сильно, і неважливо, як вони до неї ставляться.

Наші батьки - ідеальний приклад.

- Усе гаразд, Сейдж, - відповідає вона. - Я знаю, це тому, що ти відчуваєш, що мусиш бути злою, щоб вибратися з цього місця, не постраждавши. Я просто... я не знаю чому. Раніше ти була такою щасливою і вільною, а потім одного чудового дня ти просто змінилася. Чому ти не хочеш розповісти мені, що з тобою сталося?

- Ми можемо не говорити про мене? Ти не можеш уявити, як сильно я не хочу зараз говорити про себе.

- Я сумую за розмовами з тобою. За тобою колишньою. Знаєш, про ту, якій було байдуже, чи бути їй королевою балу, чи що про неї думає весь світ? Та, яка носила із собою пошарпані сценарії і прикидалася, що вона Меріл Стріп, яка отримує Оскар. Ти пам'ятаєш її?

Я пам'ятаю її, і одного разу я знову стану тією дівчиною. Того дня, коли я покину це місце, я повернуся до себе колишньої, і все буде як раніше. Вона просто не розуміє, що, якщо я залишуся тут, у цьому токсичному місті, воно з'їсть мене живцем.

Я буду повністю поглинена сажею, потону в чорній смолі нещастя, яка просочується сюди крізь тріщини.

- Вона мертва, ясно? Чому ти не можеш просто залишити все як є, Роуз? - огризаюся я з непотрібним гнівом, який ніколи не мав бути спрямований на неї. Він завжди був спрямований на тих, хто перетворив мене на таку.

У ці моменти ворожості я більше ненавиджу себе за те, що бажаю, щоб саме вона пройшла через те, що пройшла я. Що це я жила безтурботно. Та, яка не страждала від докорів сумління.

І ці думки не дають мені спати ночами. Змушують мене ненавидіти себе ще більше. Тому що я ніколи, ніколи не хочу, щоб моя сестра пройшла через те, що пройшла я.

- Давай поговоримо про тебе, добре? Як ти? Чи все в тебе гаразд? Твоя робота, схоже, нарешті збирається.

Коли я кажу "збирається", я маю на увазі: "Я й гадки не маю, що ти намагаєшся створити, але я підтримую тебе в будь-якому разі". Розмарі небайдужа до скульптур з битого скла, будь-якого виду, але в половині випадків я й гадки не маю, що, чорт візьми, вони мають являти собою.

- Я... - починає вона. - Я в порядку. Зі скульптурами все гаразд. Хоча останнім часом ми з Сайласом часто сваримося.

Мої брови піднімаються в тривозі.

- Чому? Що він зробив?

- Заспокойся. Він не зробив нічого поганого, - вона видихає. - Клянуся, ти просто шукаєш причини, щоб його ненавидіти.

- Ну, йому це не складно зробити.

- Ми сваримося, бо я не хочу, щоб він їхав у Голлоу Гайтс. Я хочу, щоб він поїхав. Усі хлопці їдуть на Східне узбережжя, і я хочу цього для нього. Ти знаєш, що маму й тата вдарить удар, перш ніж я піду в іншу школу, але я не хочу, щоб він залишався тут. Вони не просто зомліють, коли дізнаються, що я не поїду в цю діру, навіть якщо вони не дадуть мені грошей на коледж. Я змирилася з тим, що житиму в коробці, перш ніж поїду туди.

- Відстань між містами - не варіант? - пропоную я, хоча мені хочеться сказати: "Скажи йому, щоб штовхнув кляте каміння". Я знаю, що вона любить його, і я не хочу бачити, як вона страждає. Ніколи. Навіть якщо це я завдаю шкоди.

- Він не хоче цього робити, коли знає, що ми могли б бути разом, але я боюся, що він зненавидить мене, коли ми станемо старшими. А що, якщо ми розлучимося? Тоді він залишиться тут без причини, - навіть за тьмяного освітлення я бачу, як сльози ковзають по її щоках, і голос у неї вологий. - Я люблю його, Сейдж. Я люблю його так сильно, що в мене фізично перехоплює подих, і я не можу допустити, щоб він мене ненавидів.

З легкістю я простягаю руку і витираю її сльози великим пальцем.

- Ніяких сліз через хлопців. Ми занадто красиві для цього.

Вона тужливо сміється.

- Не смішно. Я здивована, що ти не сказала мені кинути його.

Я прикусила нижню губу.

- Що ж, - кажу я.

- Сейдж! - лає вона, сміючись ще голосніше, - Я знаю, тобі важко в це повірити, але Сайлас робить мене щасливою.

Я утримуюся від того, щоб закотити очі. Вона говорила це відтоді, як вони познайомилися в середній школі, завжди намагаючись переконати мене в тому, який він славний, яким милим він може бути. Настільки, що їй було легко не помічати все інше пекло, яке вони завдавали.

- Річ не в тому, що ти щаслива. Справа в тому, щоб ти була в безпеці.

- Ти впевнена, що справа не в моїй репутації?

Я клацнула язиком.

- Твоя репутація - це частина безпеки. Що ти робитимеш, коли Сайлас скаже комусь щось не те? Що ти робитимеш, коли цей крикливий Рук заведе когось занадто далеко?

Мій розум посилає мені спалахи обличчя Рука, коли він дивився прямо на Істона поглядом, сповненим такої люті, що на секунду я злякалася, що він загориться. Його зелені очі перетворилися на лісову пожежу, верхівки приголомшливих сосен горіли лютим помаранчевим полум'ям.

Я ніколи не бачила нічого подібного.

Розмарі усміхнулася.

- Я думаю, ти йому можеш сподобатися.

Не очікуючи такого від неї, я відсахнулася.

- Я була за кілька секунд від того, щоб встромити ніготь йому в око. Я збиралася витратити чудовий набір акрилових олівців для хлопця з Голлоу. Ми билися, Ро. Чи ти просто не помітила цю частину?

Рум'янець, що зігріває моє обличчя, дратує мене.

Рук Ван Дорен не має права змушувати мене червоніти. Так само, як він не має права злити мене. Він не бачить нічого, крім того, що я йому показую.

Рук Ван Дорен не впливає на мене.

- Для нього немає різниці. Флірт, бійка. Для РВД усе однаково.

Це не повинно мене хвилювати, і не хвилює.

Це просто шанс зібрати більше секретів, розкрити більше бруду на хлопців, які є загадкою для всіх. Ідеальні люди, щоб мати важелі тиску.

- Я зроблю вигляд, що ти не називала його за ініціалами. І що це взагалі означає? Це не дитячий садок, де хлопчики грублять нам, якщо ми їм подобаємося.

Вона перевернулася на спину зі зітханням.

- Про нього я знаю найменше. Я знаю, що його мама померла, і його стосунки з батьком жахливі. Але з того, що я бачила за всі ці роки, я можу сказати, що йому подобається підпалювати речі, і всі його емоції однакові. Рук Ван Дорен не приділяє уваги речам, які вважає нудними. Якщо він помітить тебе, якщо ти його зацікавиш, ти про це дізнаєшся, - вона дивиться на мене. - І я б сказала, що він тебе помітив.

- Так, але він може спрямувати свою увагу в інше місце. У мене немає жодного бажання вступати з ним у контакт коли-небудь ще.

Ми занурюємося в приємне мовчання, комфорт перебування поруч одне з одним заспокоює не тільки її, а й мене. Під цією ковдрою я думаю про те, яким буде моє життя через роки, після того, як я закінчу школу цього року.

Ще один навчальний рік, Сейдж. Протримайся ще один рік.

І це буде твоя найкраща вистава.

Рук

Зустріч випускників.

Коли все місто виходить на вулиці і спостерігає за старшокласниками, які проїжджають центром міста на надмірно великих платформах. Спортивні команди, гості випускного, представники місцевих підприємств, шкільних клубів, усі, хто має стосунок до школи, сидять у них і махають руками, проїжджаючи повз.

Цікаво, чи знають вони, який безглуздий вигляд мають збоку?

Кожному своє, але я не знаходжу задоволення в тому, щоб сидіти на узбіччі дороги і дивитися, як підлітки махають руками і посміхаються. Просто скажи, що ти досяг піку в середній школі, і сиди вдома.

Усе, що вони роблять, це підвищують і без того колосальне его моїх однолітків та їхню захопленість власним іміджем.

Музика звучить через навушники у вухах, поточна пісня шалено скаче в моїй голові. Рука міцно стискає педаль газу, відтягуючи її ще трохи назад, розганяючи мотоцикл уперед із різким виттям двигуна.

Вітер відкидає мій чорний капюшон, і світ забарвлюється у світло-коричневий колір через матово-чорний козирок, технічно заборонений для використання на дорозі, але я сумніваюся, що якась поліцейська машина зможе переслідувати мене на цій штуці.

Їзда - це порожнє місце. Навіть коли я під кайфом, я все одно сповнений думок і спогадів. Але коли я катаюся, все зникає. Я абсолютно білий аркуш, на якому нічого не написано.

Їзда - це як політ без сторонньої допомоги.

Стрілка спідометра цокає повз вісімдесят п'ять, з кожною секундою піднімаючись все вище. Це захоплююче відчуття, коли знаєш, що якщо хоч на дюйм відхилюся не в той бік, то стану ще одним шматком асфальту. Ніщо інше, як підгорілий на дорозі млинець.

У тому-то й річ, що це страх. В основі лежить страх смерті, вірно? Ви боїтеся не самого процесу, а його наслідків.

Тому страх не працює для мене. Ми рано дізналися, що страх не діє ні на кого з нас. Не тоді, коли ти вже мертвий усередині. Коли ти женешся за Похмурим Женцем¹² у могилу. Коли тебе не хвилює, чи побачить світ коли-небудь ще твоє існування.

Адреналінові наркомани у величезному розмірі.

Для мене будь-який шанс заподіяти собі біль або поставити себе в ситуацію, яка підвищить рівень адреналіну, я зроблю в одну мить. Просто є щось у цьому природному кайфі, який змушує мене почуватися наелектризованим. Мені здається, що моє тіло горить, і я люблю це відчуття.

Моє тіло вигинається, виїжджаючи з-за високих сосен, прямуючи в місто Пондероз Спрінгс. Це щось на кшталт площі, і просто зараз усі жителі перебувають на східній стороні цього лайняного болота.

Парад триває до самих сутінків, тобто в нас є ще тридцять хвилин, щоб зробити те, заради чого ми сюди приїхали, і піти, поки нас ніхто не побачив.

Як примари, яких можна відчути в повітрі, але ніколи не вдасться довести.

Або демони, які ховаються в шафі, виходячи тільки тоді, коли хочуть, щоб їх побачили.

Я їду порожньою вулицею до будівлі мерії. Конфетті, кульки та цукерки встеляють асфальт - явна ознака того, що цим боком уже всі пройшли.

Мій мотоцикл заносить, коли я зупиняюся перед будівлею. Те, що раніше було католицькою церквою, перетворилося на мерію. Вона перебувала тут з моменту заснування міста і була модернізована, щоб витримати випробування часом. Саме тут п'ятдесят відсотків часу працював мій батько.

Я натискаю на вимикач, носком ноги вдаряю по підставці й повільно спускаюся з мотоцикла. Знявши шолом і поклавши його на сидіння, я дістаю сигарету і сідаю на бетонні сходинки під фонтаном перед будівлею.

Витягнувши телефон із кишені, я бачу повідомлення від Сайласа.

"Зараз проїжджаємо повз аптеку".

Його вислали три хвилини тому, тож у нас є приблизно двадцять хвилин, перш ніж усі жителі міста повернуться сюди, де я зараз сиджу. Парад завжди починається і закінчується в одному і тому ж місці щороку.

Коли сигарета майже закінчилася, я бачу фари новенького Range Rover, що наближається до мене. Нога починає тремтіти, а пальці гудуть від передчуття.

Ласкаво просимо до брами пекла. Шоу ось-ось почнеться.

- Терпіти не можу зустріч випускників, - каже Алістер, зістрибуючи з переднього сидіння машини, яка йому не належить. Його внутрішній контролер не дозволив нам із Сайласом розібратися з цим самостійно.

До того ж, ми діємо в дусі банди. Образив одного. Зачіпаєш усіх.

Я насміхаюся над безглуздими білими словами, написаними на вікнах, наприклад: "QB1" "Штат!" "#7 Сінклер".

Ніколи не розумів одержимості людей шкільним спортом.

- Є щось, що ти не ненавидиш? - запитує Тетчер, злазячи з пасажирського сидіння. Я знаю його давно і знаю, що він дріб'язковий, жартує, грає на піаніно і любить злити людей.

І все ж дещо в Тетчері, чого я ніколи не розумів. Частини його темніші за мої власні. Коли він замовкає, світ має боятися його.

День, коли він нарешті отримає свою спадщину, стане днем, коли світ заплатить за те, на що його перетворили.

Навіть у мене мурашки по шкірі, коли я думаю про це.

- Бити людей, - Алістер усміхається, штовхаючи Тетча плечем, поки вони йдуть у мій бік. Їм двом було доручено викрасти машину Істона і зустріти мене тут, поки Сайлас стежить за рухом.

- Неправда, - починаю я, кидаючи сигарету на землю. - Ти ненавидиш повернення додому. У нас завжди весело.

- У тебе є сигарети?

Я лізу в кишеню і кидаю пачку Алістеру, його шкіряна куртка зсувається вбік, коли він їх ловить. Моя частина роботи починається зараз, коли я відкриваю свою чорну сумку для книжок, усередині наповнену всім, що потрібно, щоб бути кинутим до в'язниці за звинуваченням у підпалі, витягаю дві порожні пляшки з-під віскі, які взяв зі сміттєвого бака у власному будинку.

- Запальничка?

Я піднімаю очі на свого темноволосого друга Алістера.

- Хочеш, я й ці викурю? - жартую я, кидаючи йому свою Zippo. - Не забирай її. Ця моя улюблена!

Він оглядає передню частину запальнички, вигинає брову і закурює, перш ніж кинути її мені.

- Твоя улюблена Zippo з усієї цієї величезної колекції - та, на якій твої ініціали? Трохи велелюбно, чи не так?

Я закочую очі, впорскуючи ізопропіловий спирт всередину пляшок з-під віскі.

- Говорить той, хто любить залишати відбитки своїх ініціалів на обличчях людей.

Ми сміємося, поки я творю свою магію маніяка-підпалювача, змочуючи кілька ганчірок у спирті, перш ніж засунути їх у горлечка пляшок, залишивши на кілька дюймів звисати з них.

- Подивися на нього, наш маленький хімік-ботанік, - Тетчер тре мені волосся, я утримуюся від того, щоб вибити з нього все лайно.

- Це має прямий стосунок до хімії. Можеш по-гуглити. Чотирирічні діти можуть це зробити.

- Що ж, давайте прискоримо цей процес, - вони повертаються, і я хочу зайняти гарне місце, щоб подивитися на обличчя Істона, коли він з'явиться.

Я киваю, прислухаючись до його попередження і працюючи швидко. Взявши обидві пляшки, я витягую сірники, запалюю один і спостерігаю, як сірник спалахує помаранчевим вогнем. Моя кров закипає, коли я торкаюся полум'ям ганчірок, що звисають з шийок пляшок. Запалюючи їх, я сподіваюся, що щоразу, коли Сінклер подивиться на свою машину, згадуватиме слова, сказані ним у тій закусочній.

Він двічі подумає, перш ніж наступного разу зайти занадто далеко. Він стежитиме за своїм язиком, коли справа стосується Роуз, і моїх друзів.

Це попередження.

Зараз я підпалюю його машину, але наступного разу буду дивитися, як горить він.

Моторними рухами я відкидаюся назад і кидаю одну пляшку за іншою у вікна Range Rover. Одна потрапляє на заднє сидіння, друга на переднє. Скоро почнеться.

Два гучні тріски, немов хлист по мокрій шкірі, спалахують у повітрі, коли скляні пляшки вибухають усередині машини, огортаючи її полум'ям відплати.

- Починаємо виставу, хлопці.

У мене течуть слинки, коли я їду на мотоциклі вгору пагорбом повз ратушу, невеликий пагорб, де нас не побачать, але звідки відкривається чудовий краєвид на безлад, який ми збираємося влаштувати.

Моя нога притоптує, коли я лізу в кишеню і хапаю ще одну сигарету, щоб викурити, поки ми дивимося. Я дивлюся, як усе місто збирається біля спаленої машини їхнього зоряного квотербека.

Уся машина повністю покрита димом. І ззаду, і спереду.

Мурашки біжать по моїй спині, коли я дивлюся, як язики полум'я танцюють, кружляють і палахкотять від захоплення, бачачи кожен гріх, який я коли-небудь скоїв усередині них. Тліюче вугілля, що відлітає у відкрите повітря, нагадує мені про крихітні шматочки, що залишилися від моєї душі.

Були часи, коли я був молодшим, я чув, як пожежні машини проїжджають повз мій дім, і я відчайдушно намагався переслідувати їх, біжучи за їхніми сиренами, щоб побачити, що вони мчать гасити.

Я успішно дістався тільки до трьох, але щоразу я заздрив тому, що не я був творцем цього полум'я. Іноді це було поза моїм контролем.

Хвороба.

Та, яка пронеслася по моїх венах і закрутилася навколо кожної нитки ДНК. Вона заразила мене всім. Хвороба, яку я відмовився лікувати.

Моє серце калатає в грудях, долоні спітніли, коли я посміхаюся з нашого місця на пагорбі, дивлячись на їхні перелякані обличчя. Істон божеволіє, поки люди відчайдушно намагаються загасити вогонь.

Повне беззаконня.

Батьки відвозять дітей.

Студенти кричать.

Футбольна команда використовує свої куртки леттермана, щоб вдарити по морю полум'я.

І ось вона.

Отруйна красуня в обтислій формі черлідерки, яка облягає її, як друга шкіра. Топ з довгими рукавами, що обтягує її пружні груди, і діамантова каблучка на животі поблискує в променях заходу сонця. Лісовий зелений колір її вбрання є повною протилежністю її кучерявому рудому волоссю, тільки роблячи її ще більш помітною.

Я впиваюся зубами в нижню губу, вмираючи від бажання дізнатися, що знаходиться під цією спідницею.

За своєю природою вона зроблена бездоганно.

Створена для обману.

Вас вчать триматися подалі від красивих речей у дикій природі. Витончено забарвлені жаби з неоновими візерунками, приголомшливі медузи, що світяться своєю біолюмінесценцією, екзотичні гусінь, що видаються досить доброзичливими, щоб їх можна було погладити, - усі вони створені для того, щоб привертати увагу й відвертати небезпеку.

Інші істоти вміють триматися подалі від красивих речей цього світу. Люди відчувають необхідність ігнорувати ці попередження, відчувають необхідність доторкнутися, навіть якщо цього не слід робити.

Залиште красиві речі в спокої, кажуть вони вам.

Вони кажуть те ж саме про вогонь.

І, ну, ми бачимо, як добре я слухав ці розповіді про обережність.

Сейдж

- Чортові психічно ненормальні ізгої!

Мій улюблений хлопець кричить, штовхаючи шину свого згорілого Range Rover. Я терпіти не могла цю машину від самого початку, тож це майже схоже на радість.

Наш парад зустрічі випускників офіційно провалився.

Гра слів.

Божевілля і замішання охоплюють буйний натовп, що зібрався подивитися, як старшокласники святкують завтрашній футбольний матч із суперниками. Діти кричать, кличучи батьків, учні якнайшвидше несуться геть.

Звісно, це просто машина, що горить, але всі знають, хто винен, і ніхто, жодна душа не хоче чекати, щоб подивитися, чи є в них у запасі ще щось.

Мої друзі, або їхня відсутність, кинули мене, щойно було виявлено небезпеку, і, враховуючи, що я їхала з об'єктом їхньої люті, мені потрібно буде знайти дорогу додому.

Навіть коли люди проносяться повз мене, а глядачі перешіптуються, я на мить заціпеніла, спостерігаючи, як помаранчеве полум'я поглинає машину, глибоко всередині усвідомлюючи кожний жорстокий намір, що мався на увазі, коли вони підпалили.

Це попередження.

Повідомлення.

Те, яке не слід сприймати легковажно.

- Стеж за своїм язиком на публіці, синку.

Голос Стівена Сінклера, як завжди, говорить про справи. Так і має бути, будучи деканом всесвітньо відомого університету, відомого тим, що виховує одних із найуспішніших дорослих людей у світі. Він мало що пропускає або дозволяє своєму синові уникнути покарання.

Стосунки з Істоном сильно вплинули на мою репутацію, але та ж сама енергія не відповідає взаємністю, коли йдеться про будь-що за межами публічного іміджу.

Він зіщулюється в різних ситуаціях, коли має стояти на своєму. Завжди розчиняючись у тумані. Ніщо з того, що він коли-небудь робив, не збуджувало мене.

Запалив мене.

Так, на нього приємно дивитися, але він ніколи не змушував моє серце прискорено битися, а сідниці тріпотіти між стегон. А це означає, що розлучитися з ним після випуску буде простіше простого.

А доти я дозволю йому носити мене з собою, як шпіца, засунутого в сумку Prada.

- Тату, але моя риса... - починає Істон, але обриває речення, коли очі Стівена пронизують його. Погляд, який каже, що якщо ти скажеш ще одну лайку, ти пошкодуєш про це.

Люди затримуються, спостерігаючи з безпечної відстані, але досить близько, щоб почути будь-яку форму драми, яку вони можуть вловити. Його батько знає це; він завжди в курсі цікавих очей і відкритих вух.

- Мою машину знищено, і не вдавай, що не знаєш, хто це зробив! Я не дозволю його батькові витягнути його з цього, - бурчить він. Милого хлопчика, який носив краватки в дні ігор, більше немає.

Настає момент тиші, який висить у повітрі, як маятник, розгойдуючись взад і вперед, наближаючись до горла Істона.

З відпрацьованою манерою Стівен підносить телефон до вуха з натягнутою посмішкою, а іншою рукою обтрушує куртку сина, перш ніж покласти на неї пальці.

- Ти дозволиш мені потурбуватися про машину і про те, хто за це відповідає. І не смій думати про помсту, зрозумів? - попереджає він суворим тоном, сильніше стискаючи плече Істона.

Потім, як перемикач, його посмішка стає щирою, коли він повертається до решти натовпу.

- Крім того, у нас є футбольний матч, який потрібно виграти завтра ввечері, чи не так? - запитує він.

Люди аплодують, вогонь повністю згас і про нього забули. Це місце дуже добре вміє прикривати лайно фальшивим щастям.

Мого хлопця наздоганяє його футбольна команда, і всі вони звалюють його собі на плечі, наче жертовне ягня, підстьобуючи його его та відроджуючи й без того величезний комплекс Бога.

Сонце майже повністю сіло, і моя форма починає свербіти. Є пінта морозива Cherry Garcia і повторний показ Шістнадцяти свічок, що кличе мене на ім'я.

Я витягую телефон із сумочки, знаючи, що Роуз сюди не поїде, а моя мама проходить спа-процедури, тож залишається тато.

- Гей, що ти робиш? - Істон підходить до мене з усмішкою, все ще сміючись над своїми друзями, коли вони штовхають його в мій бік.

- Ну, враховуючи, що твоя машина виглядає як спроба моєї мами приготувати їжу, мене треба забрати. Я написала татові, щоб він забрав мене. - Я похитую телефоном перед ним, коротко посміхаючись.

- Не могла б ти змінити плани? - запитує він. - Я думав, що дівчата повинні втішати своїх хлопців після трагічних подій, а не поводитися як розпещені дівки. Я думав, ти сказала мені, що прийдеш на вечірку?

- Твій Range Rover підпалили, це не смерть твого собаки, - різко відповідаю я. Якщо він хоче стосунків, я йому їх дам. - Ні, Істоне, я сказала тобі, що не поїду. У мене домашня робота, і я втомилася.

- Ну ж бо, крихітко, - скиглить він, хапаючи мене за талію і притягуючи до себе. - Буде весело. Це наша остання вечірка з нагоди повернення додому перед коледжем, і ти збираєшся здатися? - Він проводить носом догори й донизу по шиї.

- Вони веселі для тебе, - зауважую я, кладучи руку йому на груди і трохи відштовхуючи назад. - Я завжди закінчую тим, що переконуюся, що ти сходив у ванну, перш ніж тебе знудить, і відводжу тебе додому. Мені просто не цікаво сьогодні ввечері. Я напишу тобі пізніше?

стискається навколо мене, як пітон, готовий з'їсти свою здобич, його блакитні очі темніють на кілька відтінків.

Це правда цього місця.

Усі носять маски. Деякі просто більш помітні, ніж інші.

Я ненавиджу це в ньому найбільше на світі. Найважче з цим змиритися.

Річ не в тім, що секс триває три хвилини або в тому, що він завжди говорить про себе. Коли його батько огризається на нього, він стає гіршою версією самого себе. Людиною, на яку його перетворив батько.

Наскільки мені відомо, Стівен ніколи не б'є його, але він може керувати ним за допомогою найпростіших слів. Він змушує сина почуватися слабким і нижчим за себе.

Отже, через те, що Істон відмовляється протистояти своєму батькові, він зганяє злість на оточуючих, коли не отримує того, чого хоче, і в більшості випадків це я несу на собі основний тягар.

- Не цікаво? - повторює він, знижуючи голос, щоб інші не могли чути. - Дозволь мені дещо прояснити, Сейдж. Я захисник футбольної команди, майбутнє Пондероз Спрінгс. Я у всіх на виду в цьому місті, і за частку секунди я можу зруйнувати твою репутацію, крихітко, за яку ти так міцно чіпляєшся. Якщо я хочу, щоб мою дівчину бачили зі мною на вечірці, вона піде.

Мої корінні зуби скрегочуть один об одного, поки він продовжує терти рот.

- То чому б тобі не зробити те, що в тебе виходить найкраще, - повиснути в мене під рукою, посміхнутися і мати гарний вигляд, добре?

Ці слова запускають щось глибоко всередині мене - події, які я замкнула далеко-далеко, - виносячи їх на поверхню.

Сиди спокійно, посміхайся і виглядай красиво, Сейдж. Я чую десь на задвірках розуму, що шепоче вздовж ключиці та звивається під моєю шкірою, як черв'яки. Я наповнена примарними митями, тисячі маленьких спалахів камери всередині моєї голови, щоб закарбувати всі ці жалюгідні дні й ночі.

Я оглядаю спостерігачів, знаючи, що не можу зробити нічого зайвого. Якби я це зробила, я не сумніваюся, що через дві години всі дізналися б про це, і це перетворилося б на щось драматичне.

Останні новини!

Зірковий актор Істон Сінклер і міс Пондероз Спрінгс розлучилися!

Тому, щоб сьогодні запобігти подальшим збиткам від пожежі, я роблю те, що вмію найкраще.

Дію.

Посмішка, солодка, як мед, розквітає на моєму обличчі. Я притискаюся ближче до нього, його хімічно створений аромат доноситься до мене, і ніжними пальцями я проводжу рукою по його грудях, зупиняючись там.

Моє дихання обпікає його шию, коли я наближаю губи до його вуха, використовуючи свої тенісні туфлі, щоб допомогти собі стати навшпиньки.

Це теплі обійми, сповнені юної любові й метеликів. Я майже впевнена, що чую, як пара йде, бурмочучи про те, які дорогоцінні ми разом.

- Якщо ти не забереш від мене руки за наступні три секунди, Істоне Сінклере, я покажу тобі, який вигляд має насправді руйнування чийогось життя. Не варто недооцінювати шкоду, яку я можу завдати цією гарною посмішкою.

На противагу нашому зовнішньому вигляду злісної крайності мій голос смертельний.

Холодний.

Безжалісний.

Відсутність будь-яких емоцій, крім образи.

Моя посмішка стає ширшою, коли його руки опускаються, падаючи з боків, коли він прислухається до мого попередження.

Що я думаю, це найрозумніший вчинок, який він зробив за весь вечір.

- Вибач, Сейдж, - видихає він не тому, що серйозно, а тому, що знає, що я не блефую. Анітрохи.

Повернувши до нього обличчя, я швидко відчуваю його щоку, цнотливо і прямо в точку. Крапка в кінці цієї розмови.

Хоча мій батько ще не відповів на моє повідомлення, я все ще відступаю.

- Напишу тобі пізніше, крихітко!

Мені потрібно забиратися звідси. Подалі від нього.

Незважаючи на те, що мій будинок розташований за кілька миль від Головної вулиці, я з нетерпінням чекаю прогулянки.

Свіже повітря, тиша, усамітнення.

Пробираючись через місто, я махаю тим, хто дивиться мені в очі, і дивлюся на те, що залишилося від святкування, на прикраси, що впали, і на сміття, яке зникне до ранку.

У такі часи, якщо ви потрапляєте на Головну вулицю в потрібний час, вона стане майже схожою на занедбане місце після апокаліптичної війни.

Порожня. Усамітнена. Забута.

Десятиліття тому це місто перестало бути домом, стаючи дедалі меншим і меншим, доки не перетворилося на те, чим воно є зараз.

Привид.

Самотній із розбитим серцем.

Привид усього, що могло бути і чого ніколи не було.

Найгірше те, що він не переслідує нас, як стверджує більшість людей.

Він не ховається в темряві під ліжком і не малює повідомлення на запітнілому дзеркалі.

Він присутній, він живий, тому що ми відмовляємося його відпускати. Рухаємося далі. Забуваємо це.

У вухах у мене гуде від звуку газонокосарки або чогось схожого на неї.

Гудіння стає дедалі гучнішим і гучнішим, перш ніж моя цікавість змушує мене повернутися якраз вчасно, щоб подивитися, як сірий мотоцикл проноситься повз мене, а водій відвертається від дороги з нерозважливою самовідданістю, щоб подивитися на мене, коли я стою на узбіччі.

Його матовий шолом не дозволяє мені бачити його очі, але я знаю, чиє обличчя сховане під ним.

Я утримуюся від того, щоб кинути йому пташку якраз вчасно, як його стоп-сигнали загорілися темно-червоним.

Я ніколи по-справжньому не підкорялася будь-якій одній релігії, хоча я відвідую недільну месу щотижня, але в цю саму секунду я була б готова прийняти будь-що, якби Рук Ван Дорен продовжував їхати.

На жаль, який би Бог чи Боги не були серед нас, вони не зробили прямого шляху до милосердя чи благодаті.

- Чув про машину твого хлопця, - зарозуміло каже він, знімаючи шолом з голови, пасма прямого каштанового волосся падають йому на обличчя, - Ганьба, правда. Ніхто не повинен втручатися в їзду чоловіка.

Усмішка, що з'являється на його обличчі, викликає в мене роздратування від гніву. Дратуючи, як муха, що продовжує ширяти над вашим добре спланованим пікніком.

Я намагаюся не дивитися на те, як згинаються його стегна, коли він осідлав мотоцикл, якими великими і сильними вони виглядають, коли він стискає апарат. У мені є недолік, що я піддаюся спокусі, але я всього лише людина, і важко уявити, що навіть коли він носить ту товсту толстовку з капюшоном, можна помітити, як він складений нижче.

- Чув про це? - схрещую руки перед грудьми. - Ох, будь ласка, дай мені перепочити.

Якщо він думає, що піде вперед, ніби він не був позаду цього, у нього є ще одна думка. Я повелителька бачити брехню людей.

- Здається, він когось розлютив. Неважко зрозуміти, якщо подумати - у нього доволі довгий язик. Ймовірно, цього разу він зв'язався не з тим.

- Кидай лайно, Ван Дорен. Ми обидва знаємо, що це був ти і твої друзі з психлікарні. Не потрібно брехати.

Його сірник ковзає по його губах, змінюючись разом із усмішкою.

- Я не розумію, про що ти говориш. Я навіть не знав, що сьогодні парад.

Я кусаю внутрішню сторону щоки, відкидаючи свої густі кучері через плече, і наближаюся до його нерухомого тіла.

- Тебе це забавляє? Тому ти все це робиш? - тисну я, бажаючи побачити, наскільки сильно я можу схилити чашу терезів на його гнів. Подивимося, що потрібно, щоб перейти на поганий бік одного з сумнозвісних хлопців із Голлоу.

- Я десь читала, що заподіяння шкоди - єдиний спосіб позбутися психопатів. Ви всі повертаєтеся у свої моторошні особняки і дрочите один одному, думаючи про все шизоїдне лайно, яке ви робите?

Є посмикування.

Воно легке, і я ледь вловлюю, але його рука злегка смикається, поки я говорю. Воно також миготить у його квадратній щелепі, прямо біля вилиці - він напружується, перш ніж він відпускає її, а це значить, що я зробила дірку в одному хлопчині.

Я переходжу від дівчини, яка йому не подобається, до дівчини, яка йому справді не подобається.

Мої очі стежать за його язиком, коли він котиться перед його зубами, його нога бовтається над мотоциклом, тож він встає на повний зріст.

- Обережніше, принцесо, - він стягує свій шолом догори, вказуючи в моєму напрямку, і опускає його, перш ніж підійти ближче. - Твоїх друзів і хлопця немає поруч, щоб захистити тебе. Ти зовсім сама, після настання темряви, біля лісу. Не ідеальне місце для таких, як ти.

Те, як його очі з-під напівопущених повік чіпляються за мене, спостерігаючи за кожним моїм рухом, як багнюка тріскається під його черевиками - якщо я спробую втекти, він спіймає мене ще до того, як я обернуся.

І я не тікаю.

Не від нього. Ні від кого.

- Мені не потрібно, щоб хтось захищав мене. Я сама з тобою впораюся.

- Так? - він поблажливо нахиляє голову вправо. - Думаєш, така хороша дівчинка, як ти, впорається зі мною? - з кожним словом його очі опускаються на рівень мого тіла. - Я підозрюю, що ти ніколи не завдавала шкоди навіть мусі, ніколи не тікала і не робила чогось, чого ще не було закладено в твоїй голові. Як ти збираєшся відбиватися від такого божевільного, як я?

Я помітно ковтаю, коли він перестає підходити. Ще крок, і наші коліна стикнуться. Я відмовляюся відступати, навіть коли він піднімає руку, один палець. Шорстке відчуття його шкіри на мені, коли він проводить кінчиком по лінії підборіддя, змушує мене сіпнутися від нього.

- Не чіпай мене.

Я не дивуюся, коли він не слухає, продовжуючи базікати зі мною.

- Я маю на увазі, ти ж професіонал, вірно? Ти читала про це, про мене? - він насміхається наді мною, його слова ріжуть мене, намагаючись поховати, але його дотик схожий на розпечене вугілля. - Скажи, що кажуть про садистів-підпалювачів із поганим характером, яких люди називають дияволом? У твоїх книжках написано, що я з тобою зроблю, що мені подобається?

Його палець проводить шлях від моєї щелепи вниз по шиї, подушечки його рук окреслюють вени і м'язи, що утворюють моє горло. Він зупиняється трохи вище ключиці, його великий палець торкається мого пульсу. Я відчуваю його запах, суміш усього вибухонебезпечного, і це спалює мене зсередини.

Це найближче, що я коли-небудь був до одного з них.

Є причина, з якої вас попередили триматися на відстані.

Тому що, щойно ви опиняєтеся в їхній досяжності, ви більше нічого не контролюєте.

Розум, тіло, душу.

Вони володіють вами.

- Ти погрожуєш мені просто зараз? - я пишаюся тим, як рівно звучить мій голос, з огляду на те, що мій подих виривається переривчастими видихами, мій язик торкається верхньої губи, а я продовжую дивитися в очі. Зазвичай це лякає людей достатньо, щоб змусити їх відступити, але не його. Він відповідає моїй енергії, відмовляючись відпускати її.

Вийнявши сірник з рота, він торкається моєї нижньої губи червоним кінчиком, перш ніж запалити полум'я між великим і вказівним пальцями. Воно горить високо, спалахуючи прямо переді мною, так близько, що я відчуваю його жар.

Його обличчя мерехтить у темряві, гордо вбране в помаранчеве світіння.

- Не-а, - саме в цей момент я усвідомлюю серйозність цієї ситуації, того, що відбувається, коли рука Рука твердне на моєму горлі, пальці обвиваються навколо мене, як виноградні лози навколо основи дерева.

І це не збочене захоплення, коли ви натискаєте на шию з боків, щоб викликати задоволення. Ні, це боляче, стискає дихальне горло. У його руки є мета, і вона не в тому, щоб розпалити мене, а в тому, щоб убити.

Якби якийсь інший чоловік у світі так торкався до мене, я б уже вбила його. Однак його хватка відрізняється від усього, що я відчувала раніше. Щось у цьому почутті, наче він тане будь-які сліди будь-кого до нього,

Створює в мені абсолютно нове відчуття, коли він тримає мене так.

Він підносить сірник до мого обличчя, очі пекельного полум'я горять ворожістю.

- Але якщо ти будеш базікати про речі, в яких ні хріна не розумієш, то буду.

У мене пересихає в роті, коли я намагаюся вирвати обличчя з його хватки, але він стискає мене міцніше. Мій запас повітря стає дедалі тоншим і тоншим із плином часу.

Він же не збирається мене спалювати, чи не так?

- І я можу обіцяти тобі, принцесо, що зі мною неможливо впоратися, не обпікшись.

Усмішка розпливається на його обличчі, коли він відпускає мене, відступаючи назад. Без страху він висовує язик, встромляючи в нього ще палаючий сірник. Шиплячий звук прорізає мій туман.

Я травмована і вражена тим, як він навіть не здригається. Наче для нього це щоденний привід загасити сірник ротом.

Саме тоді я помічаю машину, що наближається до нас, ту саму, яку він, мабуть, почув, яка завадила йому продовжити те, що раніше було нападом на шляху до вбивства.

- Ти знаєш, де мене знайти, коли зрозумієш, як нудно тобі в твоєму скляному домі, Сейдж, - каже він зі сміхом у голосі, знову сідаючи на мотоцикл.

- Та пішов ти, придурок, - примудряюся прохрипіти я, перекриваючи рев його мотоцикла, що заводиться.

Після цього він не бурмоче більше ні слова, тільки його спина до мене, коли він виїжджає на дорогу, поринувши в темряву, і я мушу спитати себе, чи не галюцинувала я те, що щойно сталося.

Піднісши пальці до горла, я натискаю на ті місця, яких він щойно торкнувся, все ще відчуваючи його присутність на своїй шкірі.

Чи було мені страшно? Можливо.

Але це було більше, ніж страх.

Це було схоже на свободу.

Простір між тим, ким я маю бути і ким я хочу бути, і він штовхнув мене в це місце. Десь я не знала, що буде далі, щось, що я не могла контролювати, десь я можу звільнитися від вантажу того, що люди думають про мене.

Втеча розуму.

Моє тіло поколює від кінчика голови до підошов ніг.

Я відчуваю його скрізь.

І точно так само, як вогонь, він затримується далеко після того, як зник з поля зору.

Рук

Минув цілий місяць, перш ніж мій шлях знову перетнувся з Сейдж Донах'ю.

Насіння цікавості було посаджено в її мозку, і я знав, що, коли настане час, вона зламається і прибіжить, щоб знайти хвилювання, якого їй не вистачало в житті.

Я знаю, що під цією зовнішністю ховається дівчина, яка вмирає від бажання втекти. Я бачив це по тому, як вона ставилася до Роуз, по тому, як вона позеленіла від заздрості. Вона хоче свободи, яка є в її сестри, але з якоїсь причини занадто боїться гнатися за нею.

Я йду до класу, моя губа пульсує від нового порізу, отриманого ще до того, як я доторкнувся до вівсянки, коли я чую голос, що відбивається від шафок.

Коридори порожні, учні вже сидять за партами на заняттях, залишивши мене наодинці з голосом.

Зазвичай я б продовжував іти, ходив на заняття і починав усе спочатку. Продовжую свій день, наче його ніколи й не було.

Але щось у м'якому, але твердому тоні змушує моє вухо прислухатися до знайомого голосу.

Я йду до нього до кінця залу. Моя рука обережно притискається до дверей актового залу. Ці старі виродки скриплять, коли на них дихаєш.

Кілька рядів порожніх сидінь із червоної тканини заповнюють зал. Усі вогні, які зазвичай освітлюють сцену, вимкнені, крім одного єдиного променя.

Він світить з балкона на темну дерев'яну сцену, не дозволяючи бачити нічого, крім того, що падає на світло в будь-якому напрямку.

Є тільки вона.

Вона стоїть одна, тільки вона і світло, у цій картатій шкільній спідниці, через яку її ноги виглядають так, ніби вони подорожують на багато миль.

Я тихенько прослизаю на одне із задніх сидінь, відкидаюся назад і витягую з-за вуха щойно скручений косяк. Я використовую сірник, щоб запалити його, переконавшись, що мої рухи не турбують цю маленьку актрису.

- Гах, я майже забула, який ти сильний, Джоне Прокторе! - впевнено каже вона, її очі широко розкриті й мрійливі, як у закоханої жінки.

Назвати її хорошою акторкою було б применшенням, бо я думав, що Сейдж Донах'ю не може мати настільки невимушений вигляд.

Вона робить паузу, поки її уявний партнер по фільму вимовляє свою фразу, перш ніж її тіло зміщується, і вона продовжує.

- Ох, вона просто якось здуріла, - хихикає вона. Буквально, чорт забирай, хихикає.

Дим скочується з моїх губ, коли я дивлюся, як вона рухається сценою. Позолота, наче вона була лебедем, народженим на воді.

Витончена, спокійна.

Це майже змушує мене забути, що вона сказала востаннє, коли ми розмовляли, або як я був близький до того, щоб показати їй, як це насправді - розлютити мене.

- О, шикарно, - вона махає рукою, наближаючись до чоловіка, з яким, як я вважаю, розмовляє. Злість у її мові тіла змушує мене посміхатися. - Ми танцювали минулої ночі в лісі, і мій дядько стрибнув на нас. Вона злякалася, ось і все.

Вона бурмоче наступні кілька рядків, як свою, так і свого напарника, походжаючи взад і вперед у світлі прожекторів, наче щось росте всередині неї.

Я не з тих, хто цікавиться речами, які мене не хвилюють, але щось у тому, наскільки реальною вона там виглядає, мене до біса дратує.

- Вона очорнює моє ім'я в селі! - вона вимовляє слова так, ніби присягнулася. - Вона бреше про мене! Вона холодна, соплива жінка, а ти... - вона насупила брови, печаль підкралася до горла. - Ти схиляєшся перед нею!

Я ненавиджу театр, і думаю, що був у ньому, можливо, двічі, але мало що могло б зрушити мене з цього місця.

Вона агресивно хитає головою, наче її напарник сказав щось, чого вона не могла винести. Я нахиляюся вперед на своєму сидінні, мружачись, коли бачу сльози, що блищать на її блідому обличчі.

- Я шукаю Джона Проктора, який пробудив мене від сну і вклав знання в моє серце! Я ніколи не знала, що таке облуда Салема, я ніколи не знала уроків брехні, які мені дали всі ці християнські жінки та їхні чоловіки, що уклали заповіт! - випльовує вона, її голос шипить від емоцій, як у жінки, що відчуває біль.

- Ти любив мене, Джоне Проктор, - вона підходить ближче до авансцени, благаючи поглядом, навіть не кажучи ні слова. - І який би це не був гріх, ти все ще кохаєш мене!

Я вдихаю, дим намагається викликати кашель, але я стримую його, притискаючи косяк до губ і піднімаючи руки.

- Браво! - я кричу, повільно плескаючи в долоні, відлунням розносячи звук по кімнаті, яка в іншому наповнена тишею. - Який виступ!

Вона завмирає, захоплена зненацька тим, що вона не королева бджіл, єдиною людиною, якою вона не може командувати.

Я підхоплююся з сидіння і важкими кроками йду по проходу до передньої частини сцени.

- Що це було? - я впираюся руками в сцену, підстрибуючи так, що стою в тіні, а вона продовжує витріщатися на мене з прожектора. - Ромео і Джульєтта?

Їй потрібен час, щоб зрозуміти, що відбувається. Вразлива дівчина, яка, здавалося, насолоджувалася цією сценою, відступає, і з'являється її захисник. Ми всі стаємо чимось страшним, щоб захистити себе і тих, кого любимо.

Я бачу її маску. І я втомився від того, що вона тримає її, коли поруч зі мною.

Я хочу бачити потворний біль. Таємні шрами, які вона приховує, монстри, що пожирають її плоть. Вони справжні, а життя занадто коротке, щоб зосереджуватися на підробці.

- Що ти тут робиш, Рук? - запитує вона, складаючи сторінки книжки в руці, поки вони не прилягають щільно одна до одної, і розмахуючи ними, щоб змахнути з себе дим. - Тут не можна палити! Це до біса пожежонебезпечно.

- Давай будемо чесними, Сейдж. Я пожежонебезпечний, - жартую я, але виходить не так, як я хочу.

Сувора публіка.

- Давай вдамо, що ти мене тут не бачив, - бурмоче вона, заправляючи пасмо волосся за вухо, збираючись піти.

- Ах, ах, ах, ах, - починаю я. - Не так швидко. Що ти робила? - моє тіло блокує її, не даючи їй спуститися сходами.

- Робила операцію на відкритому серці, - незворушно відповідає вона. - На що це схоже, ідіоте?

Я цокаю язиком, роблячи ще один глибокий вдих травички, перш ніж покласти вишеньку на джинси.

- Я б не прийняв тебе за театрального фаната.

- Не називай мене так, - шипить вона, вказуючи на мене своїми темно-червоними нігтями. - Якщо ти кому-небудь розповіси про те, що бачив, ти пошкодуєш про це, палій.

Тестостерон наповнює мене. Завдання, яке вона кидає, занадто складне, щоб із ним впоратися. Вона погрожує мені? Думає, що може зробити зі мною те, що робить з усіма іншими? Погрожувати мені?

Мабуть, вона так і не дізналася, з ким тут працює.

- Так? Що ти збираєшся з цим робити, ЛТ?

ЛТ. Мені це подобається. Любитель тетра. Це схоже на маленький секрет поверх секрету, який я міг би повісити над її головою.

Вона робить паузу, намагаючись збагнути, що вона могла б сказати такого, що налякало б когось на кшталт мене і змусило б замовкнути. Мені подобається спостерігати, як вона бореться за щось, що-небудь, що можна використати проти мене в цій ситуації.

- Це і проблема. У тебе на мене нічого немає. У тебе немає ні чуток, ні секретів, нічого, що ти можеш розповісти про мене. І це твоя єдина сила в цьому місці. Без цього в тебе немає абсолютно нічого.

Усе це правда.

Як налякати хлопця без страху?

Я забрав її єдиний козир. Так вона тримає людей на відстані витягнутої руки, бо має над ними владу. Ніхто нічого не знає про Сейдж, крім того, що вона хоче, щоб знали.

Тепер вона потрапила в моє павутиння.

- Рук, послухай...

- О, тепер Рук? Що сталося з палієм?

Розчарування лякає її, під цим ховається страх.

Її пронизана тривогою розчервоніла шкіра, що робить її веснянки кольору кориці ще темнішими. Минулого місяця я підніс до її шиї гарячий сірник. З її тендітною шиєю в моїх руках я міг би вбити її, але вона навіть не моргнула. Того дня це був не страх, а хвилювання.

Це дві різні емоції, і можна відчути різницю. У тому, як її серце тріпотіло об мою долоню, а очі залишалися широко відкритими.

Я знаю страх, і я знаю переживання.

Але зараз вона боїться, боїться, що я розповім про неї людям у театрі. Щось, про що я досі не знав, було особистим.

- Перестань бути ослом. Думаєш, мені подобається просити тебе про послугу? - гарчить вона, притискаючи пальці до очей, перш ніж зітхнути. - Просто, - видихає вона, - будь ласка, нікому не кажи, гаразд? Це не те, що всі знають.

Я роблю паузу, нахиляючи голову, чекаючи, чи варто мені підштовхнути її далі або дозволити їй зробити це.

Її очі роблять те ж саме, що і на сцені раніше, коли вони пом'якшуються, і синій колір не такий різкий, але вони все ще горять яскраво, як газове полум'я. Хитрість полягає в тому, щоб з'ясувати, чи це все шоу, чи вона чесна.

У будь-якому разі, я не піду, поки не отримаю якийсь важіль впливу на неї.

- Я триматиму рот на замку за однієї умови, - пропоную я, підходячи ближче до неї. Запах її парфумів, змішаний з моєю марихуаною, створює аромат гарячкового сну, який робить мій кайф сильнішим.

Вона торкається язиком верхньої губи.

- Якому?

Я нахиляюся так, що моє обличчя опиняється на рівні її, наші очі на одній лінії.

- Скажи мені правду. Чому тебе це турбує?

- Що? - вона замовкає, намагаючись уникнути запитання.

- Не прикидайся дурепою, Сейдж. Це негарно для такої дівчини, як ти. Чому тебе хвилює, чи дізнаються люди про твоє хобі? Це не те, що викликало б несхвалення або зіпсувало б твій імідж, то чому тебе це турбує?

Мій погляд ковзає по її тілу, я бачу, що її кулаки стиснуті дуже сильно. Незважаючи на це, вона стоїть на своєму, не зводячи з мене очей. Наче вона так упевнена, що я не побачу її наскрізь, не проникну в неї.

- Тому що, коли ти даєш людям справжні частинки того, хто ти є, вони змішують їх і заїдають ранковим сніданком. Вони розтопчуть усі надії, які в тебе коли-небудь були. Коли Пондероз Спрінгс дізнається твої секрети, ти назавжди залишишся в полоні цього міста. Виходу немає, і я не дозволю цьому статися.

Я б збрехав, якби сказав, що її відповідь мене не шокувала.

Це змушує мене замислитися, чи бачила Сейдж уже порочні звичаї цього міста близько й особисто, чи душа Пондероз Спрінг, яку всі знають, приховує щось катастрофічне й збочене в стінах свого розуму.

- Що з тобою сталося? - я запитую випадково, маючи намір сказати це про себе.

Мої очі ковзають по її тілу, я бачу, як її кулаки стиснуті так сильно, що руки стають примарними. Незважаючи на це, вона стоїть на своєму, не зводячи з мене очей. Наче вона настільки впевнена, що я не буду бачити мене, маючи намір сказати це подумки.

- Досить, щоб знати краще.

Раптово дзвенить дзвінок, шум студентів заповнює зали, і вся справжність зникає. Вона піднімає свою сумку зі сцени, проходить повз мене і спускається сходами.

Тепер це має сенс, як вона принижувала мене зіркою, коли я погрожував їй на узбіччі дороги. Як вона була такою безстрашною.

Є тільки двоє людей, які можуть дивитися пекельним дірам в очі й не здригатися.

Ті, хто в пеклі, і ті, хто вже вибрався з нього.

Сейдж

Я зрозуміла, що щось не так, щойно увійшла в будинок Сінклерів. Насправді, я думаю, що зрозуміла це, коли мої батьки сказали мені, що ми збираємося там повечеряти.

Щороку нас запрошували на святкові вечірки, дні народження, навіть влаштовували один із бранчів кампанії мого батька на їхньому задньому дворі. Але ніколи не на просту вечерю.

Істон сидить ліворуч від мене, його батько на чолі столу. Його мати сидить навпроти сина, а мої батьки поруч із нею. Нічого, крім тихого гуркоту столових приборів, що б'ються об тарілки, поки всі їдять в заспокійливій тиші.

Я відчуваю, як рука Істона ковзає до мого стегна, зупиняючись там, злегка стискаючи мене, коли він відкидається на спинку дерев'яного стільця.

- Отже, Сейдж, цього року ти отримала ще одну номінацію на зустрічі випускників? Що це, чотири роки поспіль? - прямо запитує мене Стівен, і мій хребет напружується, коли він вимовляє моє ім'я. Щоразу, коли він говорить, це з дисциплінованим тоном, навіть коли він балакучий.

Я ввічливо киваю.

- Так, сер. Усі чотири роки старшої школи.

- Вона скромничає, тату. Для неї це вже перемога. Сейдж щороку виграє це. Наче вони вибрали б когось іншого, - Істон штовхає мене своїм плечем.

- Деяким людям подобається бути скромними, синку. Не всім потрібно виставляти напоказ свої досягнення. Ти міг би дечого в неї навчитися, - насміхається він, піднімаючи келих і відпиваючи темно-червону рідину.

Прискорений курс того, як протегувати комусь. Батько Істона в цьому професіонал, настільки гарний, що всі навколо сміються над тим, що вони вважають вдалим жартом.

Хоча я не люблю свого хлопця весь час, я також знаю, як це бути ув'язненим у власному домі. Щоб із ним говорили поблажливо люди, які мають піклуватися найбільше.

Я простягаю руку, з коханням поправляючи пасмо світлого волосся, що вибилося.

- Я дозволю собі не погодитися, містере Сінклер. Ваш син навчив мене більшого, ніж ви коли-небудь знали за ці роки. Без нього я не була б тією, ким є.

Усе це правда - він справді допоміг мені показати, ким я можу бути і ким я не можу. Істон показав мені, як знайти силу; сам винен, що я все собі забрала.

- Це мило з твого боку, люба. Я пишаюся своїм маленьким хлопчиком, - каже Лена.

Лена Сінклер, його мати, приголомшлива жінка. Вік дарує їй усе більше й більше краси з кожним днем. Коротка світла стрижка піксі змушує мене заздрити її укладці.

Я не єдина, хто помітив красу Олени.

Найбільша сімейна ганьба Істона полягає в тому, що Вейн Колдуелл насолоджувався красою Олени щосуботи в заміському клубі протягом цілих двох років, перш ніж хто-небудь навіть помітив.

Він уб'є мене, якщо я хоч слово про це пробурмочу, бо, якщо Алістер Колдуелл дізнається, він із ганьбою відведе Істона в могилу. Місто посміхнеться їм в обличчя, але вони будуть частиною млина чуток на довгі роки.

Я знаю тільки тому, що Істон напився після вечірки на першому курсі. Він проговорився, коли матюкався про Хлопців із Голлоу та їхню жалюгідну популярність.

Це один із моїх найбільших секретів у банку з шантажем, і він знає, що, якщо зайде надто далеко зі мною, я всім розповім.

- Я не маленький хлопчик, мамо.

- Я знаю, любий. Я тільки...

- Говорячи про те, щоб бути чоловіком, я думаю, що зараз якраз той час, Істоне, ти так не думаєш?

Я зрозуміла, що щось не так, коли ми увійшли в цей будинок.

Але, схоже, це тому, що я була єдиною, кому не сказали, що мало статися.

- Момент для чого? - тихо запитую я, відпиваючи воду й озираючись на всі очі, які спрямовані на мене.

Незручна тиша змушує мене соватися на стільці. Я поставила склянку.

- Я щось упускаю чи...? - я сміюся, намагаючись розрядити обстановку, що встановилася в кімнаті від їхніх відвертих поглядів.

Ви знаєте, коли ви не хочете обертатися, бо знаєте, що там стоїть слешер із фільму жахів, тож ви намагаєтеся його уникнути?

Це те, що я роблю, коли чую, як стілець поруч зі мною скрипить. Я затримую погляд на батькові, який намагається дивитися куди завгодно, тільки не на мене.

- Сейдж? - Істон відкашлюється, намагаючись привернути мою увагу.

Очі моєї мами горять, тьмяніючи в міру того, як я відмовляюся повертатися до нього обличчям. Мої вуха наповнюються рідиною, що вирує громоподібними рухами. Я відчуваю присмак води в легенях, який стає вищим, позиви до сильного кашлю, потреба дихати без відчуття грудей, ніби їх здавлює напівпричіп.

Я повертаюся, болісно повільно, зламаний годинник на останньому обертанні, щоб знайти хлопця, з яким я зустрічаюся тільки через статус, який стоїть на одному коліні і тримає безбожно великий діамант, що викличе в мене епілептичний напад.

Хвилі й хвилі води занурюють мене.

Темна, каламутна вода, яка поглинає мене, веде все далі від світла.

Я тону перед усіма цими людьми, і нікому немає діла до того, щоб витягнути мене ковтнути повітря.

- Сейдж? - знову запитує він. - Ти чула, що я сказав?

Не знаю, що гірше - тиша чи те, який упевнений вигляд він має. На його лобі немає ні краплі поту, і він не тремтить. Наче знає, що я не відмовлю.

- Ти робиш мені пропозицію просто зараз? - запитую, я з тим киснем, який залишився всередині мене.

- Ну, у мене є обручка, і я стою на одному коліні, тож... - він усміхається, киваючи головою.

Я була бездоганна весь вечір. Зберігала самовладання, зробила те, що потрібно було зробити, щоб пережити цю вечерю, але це? Це занадто навіть для мене.

- Нам вісімнадцять, Іст. Ми ще навіть школу не закінчили. Я не думаю, що це... - я стискаю зуби, нервовий сміх виривається в мене. - ...вдалий час для цього.

- Крихітко, давай, - він відмахується від усіх моїх попереджувальних знаків. - Ми разом із середньої школи. У цьому немає нічого страшного.

Саме тоді він хапає мою руку, притискаючи її ближче до своїх грудей, щоб одягнути каблучку на мій палець, але я висмикую її, наче він намагався мене обпекти.

- Мамо, тату, я не можу, - я дивлюся на своїх батьків, спостерігаю за їхніми обличчями, бачу правду перед очима у великих, сміливих, миготливих неонових вогнях.

- Ви знали, що це станеться сьогодні, чи не так? - я прямую до них, відводячи погляд від батьків Істона. Його мати нервує, а батька дратує відсутність у мене хвилювання.

- Я не можу зробити це просто зараз. Я не можу цього зробити. Мені шкода, - мої долоні впиваються в обідній стіл, коли я відштовхуюся назад, і блювота застряє в мене в горлі.

Я ледь не падаю, коли встаю, мої ноги трясуться піді мною, але я не залишуся тут. Я не залишуся тут.

Це не може відбуватися просто зараз. Невже я так добре зіграла цю роль, що опинилася в такому становищі? Залишився цілий навчальний рік - це не мало статися так рано.

Я могла б без проблем сказати ні на випускному, але зараз не можу. Навіщо мені? Усі думають, що ми одержимі одне одним - хіба я не повинна бути щасливою?

Мої підбори заглушають шум стільців, що рухаються, і підвищені голоси, усі, крім голосу Стівена, який всаджує кулю в мою труну.

- Тобі краще зрозуміти це, Френку. Ми домовилися. Давай не будемо забувати, тобі це потрібно більше, ніж мені.

Мої руки тягнуться до вхідних дверей, і я вдячна, що сама приїхала сюди цього вечора. На свіжому повітрі майже гірше. Я відчайдушно намагаюся вибратися з цього, але, схоже, всі мають намір утримати мене під водою.

- Сейдж, зупинись, - голос батька змушує мене зробити саме це, наче він хапає мене за шию і тримає мене там, щоб я помер.

Я повертаюся, гравій під'їзної доріжки хрумтить під мною.

- Ти не запитав мене про це! - я звинувачую. - Мам, я б не була шокована, але ти? Ти завжди був чесний зі мною.

Мої стосунки з батьком не були вартими уваги. Ми говоримо про його роботу і школу. Ми не є зразком стосунків батька і дочки, але, як я вже сказала, він ніколи не брехав мені.

Жодного разу.

Він завжди був гранично чесний у всьому.

- Ми на мілині, - каже він, проводячи рукою по своєму сивому волоссю, перш ніж у розпачі спустити його по обличчю. - Збанкрутували. У нас нічого немає.

Я хмурю брови.

- І це якось пов'язано з моїми заручинами у вісімнадцятирічному віці?

- У нас немає грошей, Сейдж! - кричить він, перш ніж збагнути, що всередині все ще є люди, які могли б слухати, і знижує рівень шуму. - Нічого не залишилося. Єдина причина, через яку ми можемо платити за іпотекою, це Стівен. Він фінансував мене багато років як мера. Але зараз? Це гроші, які ми використовуємо, щоб вижити. Він погодився продовжувати фінансування доти, доки ваші з Істоном стосунки не закінчаться шлюбом.

- Що? Чому? Це навіть не має сенсу. У Істона не було б нестачі у стосунках, якби я сказала ні.

- Стівен знає, що потрібно Істону, і це ти. Він хоче, щоб він був із кимось... - він тягне, намагаючись підібрати слова.

- Кого, на його думку, він може контролювати, - закінчую я, недовірливо хитаючи головою.

- Ні, це не так.

- Як давно ви уклали цю угоду? - перериваю я.

Я була тією, хто витягнув короткий кінець палиці. Кожна людина в цьому будинку знала про це і залишила мене в грьобаному розпалі зими голою.

Вони зробили це за моєю спиною, позбавивши мене контролю.

Коли він не відповідає, я говорю голосніше.

- Як давно?!

- Чотири... чотири роки тому. Ми з твоєю мамою думали, що те, що ви почали зустрічатися, була воля Божа, що це не буде проблемою, Сейдж! Ви молоді й закохані - що поганого в тому, щоб бути зарученим, вийти заміж, коли ви закохані?

Я дивлюся в його очі, на ту саму синяву, що кружляла довкола моїх власних райдужних оболонок, і не можу повірити, що мене було створено з когось на зразок них. Ці дві людини створили мене. Що навіть я, така юна, знаю, що ніколи б не вчинила так зі своїми власними дітьми.

Що це, незалежно від того, як вони це прядуть чи прикрашають, є ще одним проступком, який вони зробили мені.

- Що з тобою не так?! - кричу я. - Я заслуговую на вибір! Що, якщо Істон вдарить мене? А якщо я не хочу заміж? Якщо я його не кохаю? Ти все одно змусиш мене вийти за нього заміж, чи не так?

Сльози течуть по обличчю, і я відчуваю, як туш стікає по моїх щоках. Усе розвалюється, і найгірше те, що для них це не має значення.

Там стоїть мій батько, дивлячись на мене без краплі жалю, болю чи образи. Просто розчарування і тривога, що я не кажу йому те, що він хоче почути.

Що я більше не граю цю роль.

- Тобі все одно, чи не так? - я кашляю і, спотикаючись, відходжу від нього, наближаючись до машини.

- Мені не все одно, Сейдж. Я хочу для тебе гарного життя, і Істон може його забезпечити, але...

Хвилі здіймаються все вище, істоти з глибин, що вгризаються в мої ноги, починають торувати собі шлях нагору. Коли ти тонеш, твої інстинкти кажуть тобі брикатися, стрибати, робити будь-що, бо ти так відчайдушно хочеш дістатися до поверхні. Я стояла нерухомо, дозволяючи цьому статися.

- Якщо ти скажеш "ні", тоді я змушу Роуз зробити це. І ти знаєш, що вона так і зробить. Розі м'якосердечна - вона не розважлива, як ти. Вона зробить це, тому що любить тебе і не хоче бачити тебе нещасною. Точно так само, як я знаю, якщо ти любиш свою сестру, ти не вчиниш з нею так само. Роуз не виживе за такого способу життя, але ти, Сейдж, зможеш у ньому досягти успіху, - те, як він це говорить, так спокійно, наче репетирував цю промову перед дзеркалом. Наче це був план увесь час.

Усе горить.

Вуха, легені, шкіра.

Я стою зовні, але мені потрібен кисень.

Я хапаюся за ручку дверей машини. Гадки не маю, куди я поїду, але я знаю, що мені потрібно вибратися звідси.

Відкривши двері машини, вставляю ключі в запалювання. Перед тим, як закрити двері, я дивлюся на батька.

- Я ненавиджу тебе, - кричу я. - Ненавиджу тебе за те, що ти використовуєш проти мене єдине, що мене хвилює в цьому богом забутому місті. Я до біса ненавиджу тебе, - я киплю, буквально.

Я б'ю ногою по педалі газу, мій спідометр повзе вгору, поки я з'їдаю гравій під машиною, не переймаючись тим, чи досягну я божевільної швидкості й переверну цю штуку або обмотаю нею дерево.

Смерть здається легшою за це.

Я смикаю комір сорочки, розстібаючи ґудзики і чухаючи горло, намагаючись віддихатися. Мої груди болять, коли реальність мого життя розрізає тупим лезом. Уколи в ступнях майже відволікають мене від пульсації в моєму мозку.

Подібні епізоди були у мене з середньої школи, і одного разу я скористалася шкільним комп'ютером, щоб по-гуглити свої симптоми, бо думала, що вагітна, тільки щоб дізнатися, що вони називаються панічними атаками.

У мене панічні атаки? Звісно, ні. Поки вони не повторювалися знову і знову.

Я звикла отримувати їх зараз, але не так. Ніколи це не було таким суворим. Я відчуваю, як щось усередині мого тіла змушує мене вибратися назовні, не залишаючи нічого, окрім шматків розірваної шкіри та решток кишечнику, наче трупи на узбіччі клятої дороги.

Я божеволію, мабуть.

Як ще я могла б пояснити, де я опинилася? Як іще я могла пояснити, що звернула на приховану дорогу, щоб знайти відкрите поле, де припарковано щонайменше сімдесят інших машин.

Божевілля - це єдиний спосіб, яким я могла пояснити, чому я з'явилася тут, розшукуючи його.

- Ти знаєш, де мене знайти, коли зрозумієш, як тобі нудно у твоєму скляному домі, Сейдж.

Думки зникли, коли я підіймаюся на трав'яний пагорб, п'яти грузнуть у багнюці з кожним кроком. Я відчуваю, як люди дивляться, їхній шепіт майже такий самий гучний, як мотори автомобілів. Усі вони думають про одне й те саме: якого біса я роблю на кладовищі?

Цвинтар - це занедбаний іподром на околиці Пондероз Спрінгс, місце, де такі дівчата, як я, не мають права перебувати. Усе, що тут відбувається, незаконно, підпільно, схематично. Люди мчать розбитим асфальтом і б'ються один з одним до крові в центрі. Наркотики обмінюються, як цукерки, а сигаретний дим замінює кисень.

Ви приходите сюди, якщо шукаєте неприємностей.

Вітер щипає мене за п'яти, коли я проштовхуюся повз хиткий металевий паркан, що не дає перехожим пройти трасою. Мої очі сканують ями, де автомобілі та мотоцикли чекають свого тепла. Я знаю, що він буде там. Він тут кожні вихідні. Ніколи не пропускає перегонів і ніколи не програє. Потрібно бути глухим, щоб не чути про його репутацію на трасі.

Я помічаю його, навіть не намагаючись. Капюшон піднято, дим іде з рота, він зовсім один і сам собі. Навіть коли він намагається триматися подалі від людей, здається, що вони спостерігають за ним. Його важко не дивитися.

Не переймаючись правилами чи тим, де я маю бути, я перетинаю трасу в бік боксів, прокладаючи для нього пряму, навіть якщо кілька машин мчать іншим поворотом і повертаються до мене.

- Дівчина, вам не можна туди йти! - хтось кричить на мене, але я продовжую ігнорувати всіх, крім нього.

Немає ніякого страху. Просто усвідомлене відчуття, що, коли я увійду в особисте королівство нечестивців Рука Ван Дорена, я застрягну там на якийсь час.

Ангел шукає Люцифера для свободи.

- Ван Дорен! - я кличу крізь рев машин, мої ноги зісковзують із траси в бік від транспорту, що наближається.

Рук мав рацію, коли сказав мені, що мені нудно в моєму скляному замку. Я за два кроки від того, щоб померти від відсутності хвилювання в моєму житті. Завжди одні й ті самі чоловіки в відпрасованих костюмах і ділових розмовах. Ті самі плітки на бранчах, ті самі обличчя, та сама брехня. Усе це перероблювана нісенітниця, і я так втомилася від усього цього.

Я втомилася.

Я боюся, тому що це було б моє життя. Не тільки до кінця року, а й до кінця мого існування. Я б назавжди застрягла на каруселі в Пондероз Спрінгс, і все тому, що мої батьки розорені, а я не хочу, щоб моя сестра страждала.

Крім цього моменту прямо зараз. У мене є цей момент.

А Рук зовсім не нудний.

Його очі слідують за звуком його імені, поки не знаходять свою ціль.

Мені.

Боже, я хочу придушити самовдоволену усмішку з його обличчя. Цей погляд - я знав, що ти прийдеш шукати мене - поглинає всю його присутність. Але я ненавиджу те відчуття, коли тону, більше, ніж те, що він має рацію щодо мене.

- Якого біса ти тут робиш... - він різко зупиняється, відштовхуючись від мотоцикла і зустрічаючи мене посередині. Його очі вивчають моє обличчя, концентруючись на моїй струмливій туші й очевидних сльозах. Щось у його мові тіла змінюється, переходячи від самовдоволення до напруження.

- Що він зробив?

Те, як він присувається до мене ближче, вивчаючи контури мого обличчя. Я отримую ще один близький і особистий погляд в очі, яких усі так бояться.

Це майже поетично, як зовнішні краї чисто-зелені, як нова земля, але, коли ти підходиш ближче, внутрішня частина являє собою зіркоподібний спалах бурштинового вогню, що кружляє і поглинає зелень, все скручується в одну суцільну чорну зіницю.

І це те, що побачив Люцифер, коли був вигнаний з Небес. Зелень нашої планети перед входом у пекельне полум'я. Історія, що стоїть за катастрофічним прізвиськом Рука, все більше й більше пов'язана з ним.

Я знаю, що він має на увазі Істона, і це остання людина у світі, про яку я хочу зараз говорити. Намагаючись віджартуватися, я витираю обличчя.

- Ні, ні, нічого. Я...

- Тоді якого хріна ти тут?

Я приголомшена тим, наскільки різкий його голос, як він прорізає мою спробу приховати свій біль, розриваючи мій фасад на шматки.

Я зробила щось неправильно? Я зробила щось, що розлютило його?

Я помилилася, прийшовши сюди?

Я зітхаю, знизуючи плечима.

- Напевно, у пошуках зміни обстановки? - я злегка жартівливо посміхаюся, сподіваючись, що ми зможемо забути про причину, через яку я тут.

Чому, з усіх людей, до яких можна було втекти в цьому місті, я шукала його.

- Правду, - вимагає він, як і в театрі, відмовляючись дозволити мені піти, не вкравши ту частину мене, яку ніхто не отримує.

- Правду? Здається, я вже давно нікому про це не говорив, - кажу я, знаючи, що він нічого мені не дасть, якщо я не буду з ним чесною.

Моє серце стукає в клітці, дика тварина, втомлена від того, що його тримають у стінах моїх власних грудей, готова оголити зуби, показати світові, з чого воно зроблене.

Коли він нічого не говорить, просто вичікувально дивиться на мене і закурює ще одну сигарету, я кажу йому те, що йому потрібно почути.

Правду.

- Тому що ти мені потрібен, - мої слова вловлюються поривом вітру, коли позаду моєї голови реве двигун. Моє тіло відштовхується від нижньої частини поверхні, виходячи з води з ковтком повітря, коли я продовжую. - Мені потрібно, щоб ти допоміг мені зняти маску. Ти єдина людина, яку я знаю, що не ховається від світу. Ти гориш за це. Це місце пожирає мене заживо, перетворюючи на людину, яку я не впізнаю. Покажи мені анархію, покажи мені що-небудь жорстоке, - я хитаю головою, потребуючи того, щоб відчути цю втечу. - Покажи мені всю свою правду, Рук. А я покажу тобі свою.

Його очі перетворюються на пекло, палаючі так яскраво, так зелено, що це гіпнотизує.

- Хочеш зняти маску? - він піднімає свій шолом, присуваючи його до мене, холодний матеріал тисне мені на живіт. - Тоді відведи мене в місце, яке ти ненавидиш найбільше на світі, і я покажу тобі, як змусити його задихнутися від попелу дівчини, яку вони кинули спалювати.

Рук

Я побачив багато лайна, поки був під кайфом.

Сейдж Донах'ю, яка вийшла на вулицю з винного магазину з пляшкою горілки зі смаком полуниці, стала справжнім пирогом.

Вона змила макіяж у туалеті на заправці, очі як у єнота були далеко від очей, оголюючи всі її ластовиння кольору кориці. Світло від штучного освітлення відбивалося від її шкіри.

Це була абсолютно нова Сейдж. Такою, якої я ніколи раніше не бачив, поки жив у Пондероз Спрінгс.

Досить отруйно, Рук.

Істота, створена для обману. Створена для вбивства.

- Обережно, - нагадав я собі.

Поїздка до будинку її сім'ї на озері була швидкою, враховуючи, що вона муркотіла мені на вухо: швидше, швидше, швидше.

Але моменти, здавалося, цокали, бо все, на чому я міг зосередитися, була дорога і те, як вона почувалася притиснутою до мене. Сидячи на задньому сидінні мого мотоцикла, руки стискали мене так міцно, що я відчував, як її нігті впиваються в мою толстовку. Дражливий дотик її сили до мого підтягнутого живота змусив мій рот наповнитися слиною від перспективи болю.

Коли ми приїхали, під'їжджаючи до закритого під'їзду будинку на березі озера, я знав, що мало статися. Є причина, з якої вона привела мене сюди. Питання в тому, чому це місце? Що це означає для неї?

Сейдж зістрибнула з велосипеда, попросивши мене почати, згадавши щось про ванну, перш ніж зникнути всередині, залишивши двері відчиненими, щоб я міг піти за нею.

Я рухаюся на автопілоті. Мої дії - це ті, які я робив багато разів раніше, примус гноїться в моїх тремтячих руках, коли я приступаю до роботи. Кроки розраховані; я досвідчений хірург за роботою, коли розстібаю блискавку на своїй сумці й дістаю глечик із бензином, рідиною для запальничок і сірниками іншої марки.

Це ганьба, правда. Двоповерховий особняк виглядає як радість для сімейного відпочинку. Усі дорогі меблі, посуд, ретельно розставлені фотографії - все згорить у диму в найближчі півгодини.

Спалювання місць із примарами. Зі спогадами. Щось речове - усе це моя ахіллесова п'ята, коли я спостерігаю, як усі ці застиглі спогади злітають у сплеск помаранчевого серпанку, поступаючись лише попелу, який розчиниться в землі.

Немає іншого способу позбутися минулого, як підпалити його.

Мій телефон вібрує в кишені худі, коли я збираюся вилити бензин на кухонну підлогу.

"Де ти?"

Це від Алістера. Моя перша реакція - сказати що-небудь смішне, наприклад, подарувати багатій дівчині ніч її життя. Але потім я роблю паузу, мої пальці ширяють над клавіатурою.

Я припускаю, що в нього був паршивий день удома, і йому потрібна терапія. Будь-якого іншого разу я б сказав так, зустрівся б із ним у його підвалі, де він працює, і дозволив би йому побити мене до напівсмерті.

У більшості друзів є речі, які їх пов'язують. Наші просто працюють інакше, ніж інші.

Алістеру потрібно час від часу що-небудь поранити, вдарити кулаком по тілу, щоб уся лють могла полишити його на частку секунди, прагнучи помсти за родину, яка завжди ставилася до нього як до "іншого".

Йому це потрібно, а мені потрібен біль.

Ось як ми працюємо. Як ми всі пов'язані один з одним. Ми розуміємо, що потрібно іншому, яким би похмурим і болісним воно не було. Ми готові зробити що завгодно одне для одного.

Замість своєї початкової відповіді я надсилаю йому у відповідь повідомлення, яке повідомляє, що я йду на прогулянку і повернуся пізніше, і що я зустрінуся з ним завтра.

Я ніколи не брехав йому, нікому з них, але це потрібно відчути, перш ніж хлопчики дізнаються.

Правда в тому, що я не довіряю цій дівчині.

Але я довіряв дівчині, яка стояла переді мною на стежці. Та, яка виглядала розбитою і збожеволілою. Я довіряв дівчині на тій сцені, і поки єдина версія Сейдж Донах'ю, яку я отримаю, не стане справжньою, вона буде моїм секретом.

Проте ми починаємо не з кращого боку, враховуючи, що вона сказала мені, що прямує до ванної кімнати, і я спостерігаю, як вона скидає взуття на подвір'ї, спускаючись до причалу, який виступає у воду.

Вона вже спотворює правду, яку так відчайдушно обіцяла мені.

Я поставив глечик на прилавок і вийшов через скляні розсувні двері, щоб піти за нею. Відкрита пляшка горілки стоїть поруч із нею на краю дерев'яної платформи, її ноги звисають із краю. Темно, тільки місяць висвітлює непрозоре озеро, яке нерухоме і мирне.

- Знаєш, весь сенс цього був у тому, щоб ти підпалив. Я всього лише виробник, що стоїть за цим.

Вона підносить пляшку до губ і робить ковток смердючої рідини. Я посміхаюся, коли вона трохи кашляє, її тіло тремтить, намагаючись позбутися опіку від алкоголю.

- У фільмах здається, що це простіше зробити без переслідувача, - вона кашляє, витираючи рот тильною стороною долоні.

- Так, ну, у кіно використовують воду, - бурчу я, опускаючись на дупу, сидячи поруч із нею, з пляшкою між нами. - А якщо побачиш людину, яка горілку п'є без такого карбування? У них є рани, які жалять гірше, ніж алкоголь.

Я дивлюся через озеро на порожні будинки, порожні вікна й неосвітлені задні веранди.

- Ми постійно приїжджали сюди, коли я була маленькою, на літні канікули. Ми з Роуз лежали на цьому причалі після того, як цілий день веслували по воді на каное, вгадуючи форми в хмарах. Пролежали тут так довго, що прийшли з опіками по всьому тілу. Хто знав, що сонце може обпекти крізь хмари? - вона сміється, знову хапаючись за горлечко пляшки й утримуючи її між ніг.

Давно я не чув, щоб хто-небудь говорив про хороші спогади про дитинство. Навіть давно, відколи я знав, як це.

Я став чужим для мого власного виховання.

Іноді я пам'ятаю, як дивився, як моя мама підрізає троянди на задньому дворі, і яким був смак її лимонаду після того, як я весь день бігав по двору. Або запах свіжоспеченого хліба на кухні та сміх.

Я пам'ятаю, але так, ніби вони сталися з іншою людиною.

Начебто я був примарою в домі, що спостерігає за собою в молодості, ніколи по-справжньому не переживаючи ті моменти радості.

Тепер вони навіть не здаються реальними. Міражі, які я вигадав, щоб мій свідомий розум міг впоратися з моїм нинішнім сімейним життям.

- Коли ми увійшли всередину, хихикаючи, сп'янілі сонцем, щасливі, моя мати подивилася на нас так, наче ми вчинили зраду, - вона змахує рукою, вказуючи на холодну воду, на її обличчі суворий вираз. - Вона говорила: "Дівчата! Жінки платять мільйони, щоб позбутися зморшок і в'ялості шкіри через надто довге перебування на сонці. Ти зіпсуєш свою гладеньку шкіру. Сейдж, тобі краще знати. До завтрашнього дня шкіра Розі стане засмаглою, а ти матимеш вигляд величезного помідора протягом кількох тижнів!

- Значить, я мав рацію весь цей час. Твоя мама - сука.

- Так. Вона завжди була, - Сейдж сміється, киваючи на знак згоди. Протверезівши, вона продовжує. - Це був перший раз, коли я приревнувала свою сестру. Уперше ця потворна зелена штука розлютила мене на людину, якою я завжди захоплювалася.

Я дозволив їй говорити вільно, слухаючи її слова, коли вона вихлюпувала свої кишки, одночасно наповнюючи їх лікером.

- Ревнощі з роками тільки зростали. Одного разу, поки вона спала, приклеїла їй у волосся жуйку. Покрила кросівки брудом. Говорила жахливі речі, весь час думаючи, чому вона торкнулася саме мене. Чому вона пройшла повз її спальню тільки для того, щоб пробратися в мою, - її голос задихається від сліз, які вона не хоче проливати, відмовляючись бути такою вразливою зі мною.

- Це було порочне коло, яке привело мене сюди, до того моменту, коли я ненавиджу себе. Замість того, щоб бажати, щоб цього ніколи не сталося з жодною з нас, я була в люті, що цього не сталося з Роуз. Заздрила тому, що вона була в такому блаженному невіданні й щаслива. Боже, як це жахливо? Наскільки я жахлива?

Мої пальці стискаються навколо Zippo в кишені худі при думці про безневинну маленьку дівчинку, яку привчили ненавидіти свою другу половину, за якою доглядали й оскверняли, коли вона була ще дитиною. Хоча я не з тих, хто говорить про добрі справи або людську порядність, навіть я знаю, як це було огидно. Як до біса огидні її батьки за те, що допустили це, за те, що не задушили цю сучку голими руками.

Сейдж живе життям без справедливості. Одна.

- Я люблю свою сестру, Рук. Я знаю, що я відчувала, те, що я зробила з нею, було неправильно, і я б зробила все на світі, щоб повернутися назад. Я б зробила все, щоб захистити її від повторення чогось поганого, захистити її від наших батьків, від мене...

- Не порівнюй себе з ними, - перебиваю я, дивлячись на неї. - Ти була дитиною.

Вона ловить мій погляд, волосся скуйовджене й зав'язане після тутешньої мото-прогулянки.

- Але не зараз.

- І ще є час змінитися, загладити свою провину. Роза любить тебе, захищає кожен твій подих, - кажу я їй.

Ми ніколи не бачили, щоб вони сперечалися особисто, крім вечері, але навіть коли Алістер відпускав уїдливі коментарі про те, що Сейдж - стерва, Роуз відкушувала йому голову.

Зрештою, вони близнюки, незважаючи на біль, який між ними.

- Я не знаю, як бути іншою. Не тут. Тут я відчуваю, що постійно тону, задихаюся просто під поверхнею. Я під цим озером кричу, щоб хто-небудь допоміг, щоб хто-небудь мене врятував, а вони всі просто сидять на причалі. Дивляться на мене.

Напруга з'їдає мене, готового дати їй цей крихітний шматочок помсти за скоєні злочини. Готовий підірвати цей будинок на грьобані руїни і всі погані спогади всередині нього.

Можливо, тоді вона зможе виплисти на поверхню.

Зі зітханням вона встає, ноги підкошуються, коли вона намагається встати на ноги. Я швидко хапаю її за талію, встаючи із сидячого положення, утримуючи її, щоб вона не впала в озеро.

- Ти ж знаєш, що випивка не робить людей найбільш скоординованими істотами у світі.

М'якість її тіла під моїми твердими руками здається дивною. Це не схоже ні на щось, що я коли-небудь відчував. Звісно, я торкався жінок, але всі вони були машинами, що проїжджали повз, які хотіли, щоб їм прокололи квиток, заради того, щоб сказати: "Я трахнула Хлопця з Голлоу".

Я справді відчуваю Сейдж під своїми долонями, вдихаю її дихання, що пахне полуницею, рахую веснянки на її щоках. Для дівчини, світ думав, що вона зроблена з пластику, Боже, вона здається такою до біса справжньою.

- Я не думаю, що коли-небудь говорив так багато про себе або своє минуле, - вона сміється. - Це схоже на сповідь. Я думаю, ти втратив своє покликання, Ван Дорен. Ти мав стати священиком.

- Що ж, у мене для тебе погані новини, любителька тетра, - мої руки раптом починають смикатися з іншої причини, я міцніше стискаю її. - Ти зізнаєшся у своїй правді Люциферу. Хто знає, що я з ними зроблю.

Її очі такі до біса блакитні, клянуся Богом, вони світяться, нахил її голови оголює шию, коли вітер тремтить її волосся. Я жую нижню губу, мовчазні брудні думки повзуть по моєму хребту.

Я б хотів залишити цю шию з фіолетовими відмітинами. Ця шкіра вкрилася б пухирями від відбитка моєї руки. Її нутрощі тріпотіли, наповнювалися, витрачалися зі мною і тільки зі мною. Я б змушував її кінчати весь час, поки вона кричала про пощаду, благаючи припинити задоволення, бо це було надто добре.

- Ти їм віриш, чи не так? Усі люди, які називають тебе дияволом?

Розумна дівчинка, яка намагається перекласти провину на мене.

- Коли тобі так часто кажуть щось, навіть якщо це неправда, ти починаєш у це вірити, - я піднімаю руку, заправляючи пасмо волосся їй за вухо. - Не помилися, Сейдж. Я погана людина. Тобі буде корисно пам'ятати про це.

Я не лицар у сяючих обладунках і не м'яке плече, щоб поплакатися.

Я міг би рахуватися з нею, допомогти їй помститися, навіть показати їй, як відчувається біль, змішаний із задоволенням, але я не той хлопець, який буде наприкінці її довгого і щасливого життя.

Сейдж

Я не можу перестати думати про нього.

Готуючи сніданок, я обпекла палець об тостер, думаючи про його дотик.

У душі, коли я заплющую очі, я бачу його обличчя. Квадратна щелепа, напівприкриті, засклені очі, які іншим здавалися млявими, але для мене в них було набагато більше.

Коли сьогодні Істон одягнув каблучку з діамантом мені на палець, я подумала, як би він зірвав її з огидою.

Я розмірковую про те, як жахливо облажалася, бо все, про що я можу думати, - це Рук Ван Дорен.

Мені слід подумати про план втечі, спосіб вирватися з цього шлюбу за розрахунком, у який я не була посвячена. Я не отримала права голосу, бо не можу дозволити їм зробити це з Роуз.

Єдина послуга, яку Істон або його родина готові зробити для мене, це зберігати мовчання до випуску. Угоду укладено, але ми почекаємо, щоб оголосити її, що дасть мені ще трохи часу.

Дві ночі тому в мене руки свербіли доторкнутися до волосся Рука, вчепитися нігтями в красиві каштанові локони і злегка потягнути, просто щоб подивитися, чи подобається йому це.

Я не повинна думати про нього, не так, не тоді, коли я знаю, що не можу дати йому майбутнє. Чорт, я нічого не зможу йому дати з цим каменем на пальці.

Думки про нього приведуть тільки до поганих речей, я це знаю, але думати - це все, що в мене є.

Уява - це все, що я можу отримати.

У реальному житті мені доводиться продовжувати ігнорувати його. Що легко, враховуючи, що у нього немає мого номера телефону, але в школі, Боже, його важко уникати. Коли я відчуваю їхню присутність у залі, я проштовхуюся в найближчий клас, біжу в протилежний бік, ховаюся за дверима.

Я не хочу, щоб він мене бачив, бо не хочу говорити йому правду.

Крики радості рикошетом лунають за зачиненими дверима нашого домашнього кінотеатру, і моя голова падає на чорні шкіряні відкидні сидіння, сподіваючись, що, якщо я натисну досить сильно, я зникну всередині нього.

Останнє, що я хочу робити сьогодні ввечері, це влаштовувати вечірку на честь Геловіна. На щастя для мене, Ліззі та Мері компенсують мою відсутність. Я навіть не хотіла вкидати цю річ, але, коли мої друзі дізналися, що моїх батьків не буде в місті з Істоном і його батьком, вони благали скористатися моїм будинком.

Я затрималася досить довго, щоб позувати для фотографій, щоб їх можна було розклеїти по всьому Facebook та Instagram, але я швидко зникла в цій кімнаті в задній частині будинку. Тут переважно тихо, і я знаю, що ніхто не прийде шукати мене тут.

Мій пошарпаний сценарій "Сну літньої ночі" серйозно потребує певного доопрацювання, але я погортала ці сторінки так багато разів, що наразі мало що можу для них зробити.

Щасливого Геловіну мені.

Світло в кімнаті починає мерехтіти, звук перемикача луною віддається відлунням. Я мружуся, дивлячись на двері, не розуміючи, хто сюди увійде.

- Ти ігнорувала мене, ЛТ.

Я ледь не кричу від звуку його голосу, частина мене думає, що це плід моєї нужденної уяви, доки мої очі не бачать, як він спирається на одвірок.

Не була впевнена, коли мене приваблювали футболки Thrasher, але це сталося. Справа не стільки в одязі, скільки в тому, як він його носить.

Пасма його волосся вибиваються з-під кепки, руки оголюються і оголюють вражаючі вени, від яких медсестри, ймовірно, непритомніють.

- Що ти тут робиш? - шиплю я, різко встаючи, щоб переконатися, що ніхто не бачив, як він увійшов до кімнати. Я майже забув про свою специфічну сукню, поки його очі не з'їли мене в ній.

- Сайлас десь трахає твою сестру. Мені потрібно вбити кілька годин, перш ніж я зустрінуся з Тетчем і Алістером. Я не хотів пропустити твою вечірку. Мені сумно, що я не отримав запрошення, - він нахиляє голову, насміхаючись наді мною.

- Тобі не можна тут перебувати. Нас не повинні бачити разом, - наполягаю я, сподіваючись, що він зрозумів натяк і спростить завдання.

Іди, іди, іди, я мовчки благаю. Іди, поки не стало гірше.

- Ах, так? Чому це? - я не можу не дивитися, як його сірник котиться по його темно-червоних губах.

- Ти знаєш чому, Рук. Слухай, - знімаю головний убір. - Минулої ночі я була засмучена і сильно напилася. Я сказала дещо, що...

- Не-а, - він відштовхується від одвірка. - Ти цього не зробиш.

- Що зроблю? Скажу тобі правду? Хіба це не те, чого ти хочеш? Мені не можна бачитися з тобою - ти навіть не уявляєш, якої шкоди це завдасть. Це все зіпсує.

- Ти не збираєшся сидіти і прикидатися, що не приходила до мене минулої ночі, заплаканою, зломленою, такою, що шукає допомоги. Не твій хлопець, не твій друг, навіть не твоя чортова сестра - ти прийшла шукати мене. Ти не можеш прикидатися, що не обіцяла мені всю свою правду. Маску не можна знову надіти після того, як я вже побачив, що під нею.

Моє серце б'ється в горлі, забиваючи мої дихальні шляхи лютою пульсацією. Я знаю, що він має рацію, але, Боже, якщо дізнається Істон - якщо дізнається його батько? Усе пекло перевернеться.

- Це не має значення. Я знаю, що я зробила! Це було один раз. Якщо хто-небудь дізнається - якщо дізнається Істон, - добром це не скінчиться.

Він широко посміхається, ніби я кидаю йому виклик, щоб перевірити Істона. Те, що, я впевнена, він зробив би в одну мить, просто заради забави.

- Думаєш, я боюся твого іграшкового хлопчика в туфлях-човниках?

- Не в цьому справа, Рук!

- Якщо це було тільки на один раз, скажи мені, чому ти не дозволила мені спалити будинок біля озера? Чому ти відмовилася від цього? Давай, ЛТ. Розкажи мені, що ти сказала перед тим, як ми пішли.

Шах і мат.

У нього є я. Він уже знає відповідь. Я сказала йому, і я знаю, що він пам'ятає. Він подивився на мене так, ніби ніколи не забуде цього після того, як я це сказала.

- Я-я не можу згадати. Я була п'яна, - мою брехню завжди було неможливо розпізнати, але все, що я вміла, вилетіло з голови разом із ним.

- Ні, ти пам'ятаєш, - він підходить до мене ближче, дивиться на мене згори донизу і піднімає кілька пасом мого волосся. - Що це було? Щось на кшталт того, що ти не могла цього зробити, бо тепер це було наше. Це твоя сповідь - це ти сказала прямо перед тим, як блювала на мої черевики.

Збентеження розпалює мої щоки. Емоції, з якими я не стикалася роками, спалахують, коли я поруч із ним, і я ненавиджу це, бо він це знає.

- Ти репетируєш репліки в темряві на вечірках. Ти не нудна, багата дівчина, як усі думають. Я вже бачив, що під нею, Сейдж.

- А ти хлопець, який вважає себе злим. Що він не заслуговує на щастя, - думаю я про себе, але не кажу цього вголос. Може, він і не говорив цього вголос, але я бачу це по його обличчю.

Засмучена і роздратована, я проводжу рукою по волоссю.

- Та зачини хоча б ці кляті двері, - бурмочу я, відступаючи вбік і зачиняючи двері кінозалу, що огортають нас тьмяним світлом.

Він почувається як удома, падає з глухим стуком, сідає на моє колишнє місце, бере мій сценарій і гортає його.

- Так у що ти маєш бути одягнена? Дружина Г'ю Гефнера?

Я дивлюся на своє вбрання. Обтисла чорна шкіряна сукня в парі з відповідними панчохами в сіточку безумовно випромінює атмосферу Playboy Bunny, але хрест на моїй шиї плюс головний убір, який я зняла, робили це досить очевидним.

- Я черниця. Ліз - демон, а Мері - ангел.

- Немає священика, щоб підтримати тебе? - він згинає брову, посміхаючись і відводячи погляд від сторінок.

- Це була вечірка Істона, але він виїхав з міста зі своїм батьком, - я йду обходжу його, потім сідаю на сусіднє місце, переконавшись, що між нами достатньо місця.

- Чому я не здивований, що він вдавав із себе самовпевненого?

Я фиркаю, намагаючись не засміятися, але погоджуюся, не кажучи ні слова.

- Дай вгадаю, ти одягнений як мудак? - запитую я, зіставляючи його підняту брову зі своєю. Я на секунду оглядаю його вбрання вздовж і впоперек.

Він підступно проводить язиком по верхніх зубах, піднімаючи вказівні пальці до голови і ворушачи ними.

- Народжений з рогами, ЛТ, народжений з рогами.

Я намагаюся не дивитися надто пильно, поки він витягує сірник з рота, вихоплюючи з-за вуха згорнутий косяк. Як за помахом чарівної палички, він підпалює пальцями червоний кінець сірника, і я впевнена, що він багато років практикувався у своїй спальні, перш ніж у нього все вийшло.

Коли він вдихає, з кінчика струмує дим, груди розширюються, коли він наповнює легені, яскраве помаранчеве світіння.

Запах трави проникає в мої почуття, сміливий і сильний. Мені завжди казали, що вона погано пахне, але все було навпаки. Вона пахне квітами і наповнена цитрусовими, від чого в мене поколює в носі, а в роті течуть слинки від їжі, якої не існує.

Густі клуби диму падають з його губ, коли він випускає їх, і білий смог просочується вгору по кімнаті.

- Ти коли-небудь курила раніше? Чи ти обмежуєшся тільки полуничною горілкою? - його голос більш хрипкий, більш різкий, але він здається гладким на моїй шкірі.

- Ніколи не пробувала, але я не проти. Просто ніколи не було можливості.

Повільними рухами він дивиться на мене, тупий предмет лежить у нього в роті, і він показує мені пальцем.

- Іди сюди.

Це мій останній проступок. Змія, що заманює Єву в Едемський сад, щоб покуштувати заборонений плід. Я просто не можу сказати, чи є Рук змією, чи плодом, а може і тим і іншим.

Є причина, з якої я уникала його. Я знала, що буде погано, якщо ми знову зустрінемося. Я послабила свою пильність, усі свої стіни, і тепер у мене немає захисту від нього або його затуманених очей, які, здається, заманюють мене.

Я знала, що поруч із ним мені буде добре, як у будинку біля озера. Що я не хотів би бути Сейдж, яку всі бачать наскрізь. Я просто хочу бути собою.

Я звинувачую свої гормони, свою цікавість і яке б то не було божество, що благословило Рука Ван Дорена обличчям ангела і тілом бога.

Шкіра скиглить, коли я присуваюся ближче, наші коліна стукаються одне об одного. Припускати, що це вже досить близько, було помилкою. Щойно я опиняюся в межах досяжності, він заводить одну руку за мою спину, саджаючи мене до себе на коліна.

- Якого хріна ти робиш? - я впираюся долонями в його груди, щоб звільнитися від його обіймів, але його рука залишається зчепленою навколо моєї талії, притискаючись так, що моя дупа впивається в його коліна.

- Сідай, - наказує він. - Коли я дмухаю, ти відкриваєш свої красиві губки, гаразд, лялечко?

Хватка слабшає, і мої стегна розслабляються. Його рука прокладає доріжку вгору по моєму тілу, кінчики пальців дряпають мої панчохи, піднімаються по моєму боці, нависають наді мною. Я не відриваю від нього погляду, поки він проводить рукою по моєму волоссю, щоб схопити мене ззаду за шию.

Він робить затяжку, утримуючи дим у грудях і використовуючи важіль, щоб притягнути мене ближче до свого обличчя. Я рухаюся поступово, крихітна піщинка зважена в пісочному годиннику.

Я мигцем помічаю шрам на його верхній губі, мій язик облизує те ж саме місце на моєму власному роті.

Його губи зморщуються, по них проходить потік пари. Моє тіло діє саме по собі, відкриваючись, як він сказав мені. Ми ширяємо одне над одним, так близько, що я майже можу уявити, яким був би його поцілунок. Я так добре знаю, який він теплий, який він широкий під моїми стегнами.

Весь цей час ми спостерігаємо за рухами одне одного.

Кожну зміну, кожне здригання ми вдихаємо одне одного.

Дим починає заповнювати мій рот, і мої легені обпікають від вторгнення, коли я вдихаю, поки він не закінчує. Я стримую його всередині, поки не можу більше, потім випускаю хмару, яка огортає його обличчя, немов туман.

Виникає сильне бажання відсторонитися й кашлянути, але Рук так близько, його рука міцно тримає мене, ніби він знає, що я спробую відсунутися від нього. Минає біт, перш ніж він лінивими рухами підносить коричневу паличку до губ.

Це називається дробовиком¹³.

Я бачила його в кіно і бачила одного разу на вечірці, але я ніколи не знала, що це може бути так приємно.

Як такий простий вчинок, зображуваний поганню, міг бути наповнений такою напругою.

Ми сидимо і продовжуємо процес знову і знову.

І я не можу пригадати жодного випадку, коли я почувалася такою безтурботною. Усе, на чому я зосереджена, це те, як він почувається, як він пахне, який він має вигляд. Я оповита маленьким світом Рука і не хочу йти.

Усе моє життя було присвячене фальшивим стосункам, які ледь торкалися поверхневого показника того, хто я є. Я існувала у світі Барбі, замкнена у своїй пластиковій коробці.

До цього. До нього.

Десять років потому я так і не змогла підібрати для цього слова.

Незважаючи на те, що всі говорили, що вони будуть продовжувати говорити, незважаючи на анархію, яку він піднімає, Рук Ван Дорен - це те, що здається справжнім життям. Ця суттєва, туманна сила, яку неможливо ні пом'якшити, ні загасити.

- Вогонь, який ніколи не гасне, - шепочу я вголос, не замислюючись.

Моя голова здається легкою, гуде на хвилі, відмінній від звичайної. Усе здається більш напруженим - музика з вечірки стукає в моїх вухах, те, як стегна Рука рухаються піді мною, запах трави.

Він ставить недокурений косяк правою стороною догори в підстаканник, вишня все ще яскраво горить.

- Ти збираєшся бути людиною, яка філософствує, коли вона під кайфом? - його рот згинається в куточку, даючи мені гостру усмішку.

- Ні-ні, - я хитаю головою, моє волосся падає переді мною. - Гомер писав в Іліаді про природні гази, які вириваються з тріщин вапняку в горах поблизу Олімпу. Він називав їх - вогонь, який ніколи не гасне. Я думаю, це ти.

Я відштовхуюся від нього, відкидаючи голову назад, мої руки все ще лежать на його грудях, коли я перекочую своє тіло, відчуваючи щось, що виходить з-під мого контролю. Я лечу, ширяючи над хмарами.

Моя шкіра схожа на гудячу поп-музику. Тиск осідає на мої стегна, і мій погляд падає на руки Рука, які напружуються, утримуючи мене в небезпечній нерухомості. У цьому місці я відчуваю, як сильно ця поза впливає на нього.

Пульсація поширилася по моєму тілу, коли я відчула тепло його ерекції, притиснутої до мене. Метелики пурхають у моєму центрі, моє серцебиття падає прямо з моїх грудей.

Інтенсивність наростає в мені, і моя хіть починає переслідувати більше задоволення, мої стегна рухаються незважаючи на те, що його мертва хватка на мені, погойдуюся вперед, потім назад.

Раз, два.

- Сейдж, - видавлює він крізь зціплені зуби, - Або перестань рухатися, або йди на хуй.

У будь-якій іншій нормальній ситуації я б зупинилася. Я б повернулася до реальності і сказала собі, що від цього буде тільки гірше.

Але це ненормально.

Це він.

Тож я вгризаюся в нього ще раз. Я обводжу контур його губ кінчиком язика. Від одного його невеликого смаку моя кров уже вирує.

- Я справді хочу поцілувати тебе просто зараз, - бурмочу я завуальованим і глибоким тоном. Без згоди мого розуму мої руки стискають його футболку Thrasher між моторними пальцями.

- Тоді поцілуй мене.

Борючись з останніми шматочками своєї рішучості, я відповідаю: "Ми не підходимо одне одному. Це закінчиться трагічно. Зрештою, ми не залишаємося разом".

Я здригаюся, коли його грубі долоні ковзають вгору й униз моїми стегнами, його вказівний палець відчайдушно близький до моєї сукні. Я навіть не помітив, як сильно шкіра сповзла по моєму тілу, моя дупа практично звисала.

- Я можу показати тобі, наскільки добре ми можемо почуватися разом.

- Ми не можемо сказати... о! - я задихаюся, коли він розуміє, наскільки я насправді беззахисна. Я не хотіла, щоб на сукні були лінії від трусиків, тому я не одягла їх сьогодні ввечері. Тепер я відчуваю, як його великий палець треться вгору і вниз, розмазуючи мою вологу.

Мої нігті впиваються в його сорочку.

- Ми нікому не можемо сказати, - закінчую я, намагаючись підняти стегна назустріч його дотикам.

- Тоді це буде нашим маленьким брудним секретом, - видихає він у мій бік, вчепившись зубами в мою нижню губу.

Я здаюся, здаюся. Я відчуваю, як моє тіло нагрівається від бажання, бажаючи більшого, ніж його вмілі пальці. Моє горло стискається, коли його великий палець натискає на мій чутливий горбок, ліниво описуючи кола, від яких у мене зводить пальці на ногах.

Я притискаю руки до його плечей, тримаючи його за шию.

- Ти можеш це зробити, Рук? Ти можеш тримати рот на замку і залишатися моїм брудним маленьким секретом?

Він із силою хапає мене за потилицю, з'єднуючи наші губи разом, скріплюючи цю угоду, хоч би як довго вона тривала. Відчуття його оксамитового язика, що сплітається з моїм, змушує мене стогнати. Усе здається гарячим, ніби я підключений до обігрівача. Я щосили намагаюся рухати ротом у тому ж темпі, відповідаючи його голоду.

Неправильно, неправильно, неправильно.

Ти нашкодиш собі, нашкодиш йому. Ви знаєте, що немає світла в кінці цього тунелю. Немає виходу з-під контролю твоїх батьків, якщо вони не заберуть Роуз.

За винятком того, що я егоїстка.

Я така до біса егоїстична, що піддаюся цьому, але все здається таким...

Правильним.

Він із силою відриває мої губи від своїх, дивлячись на мене гарячим поглядом. Його рожеві губи блищать, змушуючи мене хотіти більшого.

- Ти впевнена?

І саме з цієї - саме з цієї причини - я не можу вберегти своє серце від нього. Причина, через яку я не можу відокремити його від цієї ситуації. Звісно, я можу говорити це тільки про секс, але не тоді, коли він запитує мене про такі речі.

Як вийшло, що Рук був єдиним чоловіком, який поставив мені це запитання? Знати своїм тілом, як сильно я хочу його, але все ще хочу почути слова.

Як він лиходій для всіх інших, але жодна людина, зображена героєм, не запитала дозволу? Тільки брати, брати, брати, поки від старої Сейдж нічого не залишилося.

Рук цього не усвідомлював, але він повертає мені ці фрагменти по одному уїдливому коментарю за раз.

- Так, Боже, так, - шепочу я без вагань.

- Я завжди знав, що в тебе є темна сторона, Сейдж, але ти не носиш трусики? - він дихає мені в губи. - Хто знав, що ти така повія.

Увесь фемінізм, мабуть, покинув моє тіло, тому що те, як він бурмоче це грубе ім'я, змушує мої стегна здригатися від передчуття.

Сексуальне придушення було тим, з чим я жила так довго, але це?

Це більше схоже на сексуальне пробудження.

Мої ноги розсуваються ширше, щоб він міг краще бачити, наскільки я мокра.

- Я не хотіла, щоб на моїй сукні були складки, - кажу я.

- Ммм, - мукає він, залишаючи поцілунки вздовж улоговинки моїх грудей, його язик ковзає вниз під шкіряну тканину - попередження, перш ніж я відчуваю гострий укус крізь тканину, коли він бере до рота один із моїх сосків. - Визнай це. Ти хотів, щоб хтось знайшов тебе тут. Все самотньо, і ніщо не прикриває цю рожеву кицьку. Ти хотіла, щоб хто-небудь побачив, наскільки ти вразлива. Тобі це подобається, чи не так?

Кімната починає кружляти, усі мої почуття повністю прив'язані до нього. Його руки намацують мою дупу, використовуючи її як важіль, щоб встромити свою прикриту довжину в мій центр. Чудове тертя наростає, коли метелики рояться в моєму животі.

Боже, ніколи ще не було так добре.

Бажаючи більшого, жадаючи більшого, ніж прелюдія, я опускаю руки до його ніг. Мої спритні пальці розстібають його ґудзик і блискавку. Я примарою проходжу повз тіні в його джинсах, відчуваючи його, знаючи, що він хоче цього так само сильно, як і я, але він відмовляється допомогти мені стягнути його джинси або принаймні опустити їх настільки, щоб він був уразливим.

- Рук, допоможеш? - я стогну, ненавидячи, як випотрошено я звучу.

- Я не буду робити лайно, доки ти не скажеш мені те, що я хочу почути, - його рот продовжує атакувати мою шию і груди, холодне повітря змушує мурашки бігти моїм тілом, коли він досягає теплих місць на моєму горлі, де був його вологий язик.

- Ти хочеш, щоб я сказала тобі...

- Зізнайся, - втручається він, хапаючи мене за волосся. - Я хочу, щоб ти сказала мені правду. Ти хотіла, щоб я знайшов тебе такою, чи не так? Що тобі подобається бути моєю брудною, чортовою таємницею, моєю брудною повією. Зізнайся у всіх своїх гріхах своєму власному дияволу.

Знову це слово, що потирає мене в усіх місцях, про які я навіть не підозрювала. Бути приниженим, підштовхнути мене під його метафоричну хватку, а також ганятися за його схваленням, бажаючи сказати йому, щоб він хотів мене так само жахливо, як я хочу його.

Це все так лайно. Так туманно.

Я б сказала що завгодно, аби він був усередині мене.

У мене тремтить подих, коли я піднімаю погляд з його талії і занурююся в його пекельні очі, які іскряться і шиплять у тьмяному світлі. Така унікальна версія карих очей, що ви маєте замислитися, чи справді його мати зачала його з кимось потойбічним.

- Я хочу бути твоєю повією, Рук, - шепочу я, притискаючись губами до його губ для поцілунку, від якого здається, ніби я падаю. Моє серце калатає в грудній клітці, стукаючи знову і знову. - Мені це подобається.

Звук тканини, що рветься, просочується в кімнату, і я задихаюся, дивлячись на свої порвані колготки, розріз у центрі й без того дірявого матеріалу.

- Мій член не влазить у ці сітчасті дірочки, - він хмикає, піднімаючи стегна, щоб спустити вузькі джинси на талію настільки, щоб звільнитися.

Я розширюю очі, дивлячись униз, коли його член упирається йому в живіт. Мене шокує не його очевидний розмір або вени, що піднімаються стовбуром, а чотири блискучі металеві намистини, що оточують голівку: два стрижні проткнуті на кінці, одна йде вертикально, а інша горизонтально.

- Це боляче? - запитую я, мигцем глянувши на нього.

У мене був секс тільки з однією людиною, і він точно не був проколотий.

- Не для тебе, - він підморгує, посміхаючись.

Я проводжу долонею по його довжині, повільно рухаючись угору й униз, просто думаючи про те, як він буде відчуватися.

- Скажи мені, що ти чистий, - я хочу, щоб він сказав "так", - щоб я могла повідомити йому, що приймаю протизаплідні таблетки. Я ніколи раніше не була такою вологою, я хочу відчувати його.

Усього його.

- Я б не тримав свій член так близько до твоєї мокрої кицьки, якби не був таким, Сейдж.

Це все, що мені потрібно почути, моє тіло втомилося чекати.

Я піднімаю стегна, направляючи його член у свій вхід.

Поступово опускаючись на нього, я відчуваю, як кожен дюйм входить у мене в моєму власному темпі. Я хникаю, коли відчуваю, як він розтягує мене, проштовхуючись у мої мокрі стіни. Я не можу не дивитися вниз, спостерігаючи за процесом. Дивлюся, який до біса гарний вигляд ми маємо разом.

Це майже нестерпне задоволення, яке проходить через мене, коли я повністю сиджу в нього на колінах. Він частково пронизує мене по всій довжині, так глибоко, що я відчуваю його у себе в животі.

Секс завжди був засобом для досягнення мети. Дія, в якій я відключала свій розум, чекаючи, коли вона закінчиться.

Я ніколи не хочу, щоб це припинялося. Для мене це більше, ніж секс.

Звук його стогонів повертає мою увагу до нього. Я відчайдушно потребую камери для цього, щоб я могла закарбувати цей момент і використати його через роки, коли я вже давно забута в його пам'яті. Це краще, ніж порно.

Його голова і руки закинуті на подушку сидіння, всі вени на його засмаглому горлі роздулися, коли він стискає щелепу, хриплячи: "Чорт забирай".

Я живий провід відчуттів у цей неземний момент, який я не можу зрозуміти ні з ким іншим. Прагнучи зробити йому приємність і жадаючи звільнення, я починаю піднімати й опускати стегна.

Ось коли я відчуваю всі наслідки його пірсингу.

Він протирає кожен дюйм мене зсередини, лоскоче це чутливе місце разом з усіма іншими місцями. Пірсинг зачіпає все відразу, так багато місць, що це приголомшує. Я відчуваю, що потопаю в його довжині у своїх соках. Мої кінцівки здаються легкими і важкими водночас, коли я торкаюся до нього стегнами.

З відпрацьованою легкістю він висмикує одвірок, поміщаючи його між пальцями і насолоджуючись ще однією затяжкою, поки я скачу на ньому. Стогін виривається з його грудей, даючи мені зрозуміти, що те, що я роблю, працює для нього так само, як і для мене.

- Маленька повія так добре скаче на моєму члені, - хрипло бурмоче він, опустивши очі, спостерігаючи за мною крізь дим.

Мій розум у жаху від зради мого тіла. Нове слово приниження обрушується на мене, як лава.

Зовні грає якийсь R&B, моє тіло рухається в його ритмі. Він віддається в моєму животі, коли я переміщаюся вгору, потім назад униз по його члену, знову і знову приймаючи кожен болісно чудовий дюйм.

Перекочуючи косяк між пальцями, він підносить його до моїх губ, дозволяючи мені спробувати самій. Усе це відбувається в уповільненій зйомці, коли я вдихаю, дозволяючи диму ще більше підкреслити цей момент.

Стримуючи його в грудях, я нахиляюся до нього, притискаючись губами до його рота. Цілуючи одне одного, коли дим проходить через наші тіла, ми поділяємо більше, ніж просто пар, більше, ніж просто секс.

Ми дихаємо одне одним.

Ми закінчуємо косяк, поки він не падає на підлогу. Моя кицька промокла, ретельно розтягнулася і відточена для його члена.

Незважаючи на те, що його рухи здаються туманними, мого темпу йому вже недостатньо. Він дозволив мені погратися, але тепер його черга. Він обвиває мою талію, змушуючи мене рухатися вниз по його члену. Наші тіла притискаються до краю сидіння, щоб він міг встромити свої стегна в мою вузьку дірочку.

Зі злісною люттю він зриває з мене сукню, оголюючи груди. Він не дає мені ні секунди заспокоїтися, бо невдовзі мій сосок опиняється між його зубами, а його м'який язик намотує кола довкола горбика.

- Рук, о Боже мій, - важко дихаю я, піт уже виступив на лобі.

Ми рухаємося синхронно, притискаючись одне до одного тілами. Я відчуваю кожен поштовх, дозволяючи нашим тілам стикатися знову і знову. Моя голова відкидається назад, а пальці впиваються йому в лопатки.

- Сильніше, - гарчить він, моя хватка змушує його врізатися в мене з набагато більшою швидкістю.

Білий сліпучий жар обпікає мій розум, так далеко, що все, що я можу зробити, це слідувати його вказівкам. Я встромила нігті в його шкіру, знаючи, що скоро проллю кров - так і має бути.

- Я збираюся прийти. Змусь мене скінчити, будь ласка, - дико кричу я, раптом переставши перейматися тим, чи ввійде хто-небудь або почує нас.

- Попроси про це. Благай мене про це, повія.

Я з готовністю киваю.

- Будь ласка, будь ласка, Рук. Боже, будь ласка.

Його рука хапає мене за горло, стискаючи.

- Бога тут не існує. Просто я.

Рідкий вогонь влився прямо в мою кров, і все моє тіло перетворилося на всепоглинаюче пекло, коли я піднімаюся все вище до свого оргазму. Зірки починають обертатися в кутку мого зору.

Я тремчу, повітря виривається з моїх легень, коли екстаз струмує по моїх венах. Усе, що виходить від мене, це пронизливі, переривчасті крики, коли він продовжує пірнати, тремтячи і стрясаючи мене спазмами. Задоволення пробігає по моєму тілу, пальці ніг підгинаються, поки я переживаю найінтенсивніший оргазм у своєму житті.

- Чудово, - хрипло вимовляє він. Я навіть не впевнена, що справді це чула, занадто заціпеніла від блаженства, щоб по-справжньому зрозуміти.

Мої кінцівки наче желе, я міцно заплющую очі, поки він мчить за своїм звільненням, вриваючись безжальними поштовхами, що змушують моє тіло стискатися від невимовного задоволення. Мені відчайдушно потрібно випити, але я не можу змусити себе зупинитися.

Не тоді, коли він спостерігає, як моя дупа підстрибує на його тазу, коли його член так люто ковзає в мої глибини. Пальці Рука проникають між моїх стегон, знаходять мій клітор і одразу ж натискають.

- Почекай, почекай, я не можу. Т-такий чутливий, - хникаю я, моя рука ковзає вниз до його зап'ястя, стискаючи його, щоб спробувати запобігти займання всього мого тіла. Це так сильно, що я відчуваю, як мої очі починають сльозитися.

Його пальці не зупиняються, як і його стегна.

- Ще раз. Будь моєю хорошою маленькою повією, крихітко. Ще раз, - він стогне, його великий палець прискорюється, щоб відповідати його поштовхам.

Це знайоме відчуття вражає мене до глибини душі, з моїх губ зривається протяжний стогін.

- Чорт, я не можу, - хникаю я, але моє тіло говорить про зворотне, кицька знову стискається навколо нього.

- Ти можеш. Ти можеш, тому що я так сказав.

І я роблю.

Я кінчаю знову, засмоктуючи його, як лещата, так щільно, що він ледь може проштовхнутися всередину мене.

Мої крики заглушаються, коли я вдруге занурююся в ейфорію. Зламаний рик Рука, змішаний зі стогоном, виривається з його легенів, коли він штовхається в мене все далі, залишаючись похованим, поки повністю спустошує себе.

Я млява, кайф від оргазму все ще затуманює мій мозок, коли я опускаю голову йому на плече, відчуваючи його дихання на своїй вологій, розчервонілій шкірі. Ці довгі вії лоскочуть щоку.

Я ледь відчуваю його пальці, коли вони починають гратися з моїм волоссям, накручуючи вже завиті пасма. Кожен подих наповнений його ароматом, що замикає мене в цьому моменті.

Я так сильно хочу залишитися в цьому стані захоплення ще трохи, бажаючи замкнути ці двері назавжди і залишатися в безпеці всередині, де Пондероз Спрінгс і його монстри не можуть дістатися до нас.

Замість цього все, що є, це захопливе відчуття страху.

Знаючи, що мені доведеться збрехати Руку про одну дуже важливу деталь.

Ми ніколи не зможемо бути разом.

А коли він дізнається чому?

Цей секрет, який ми створили, закінчиться справжньою катастрофою.

Рук

- Ні, ні, ти повинен закінчити це. Це найкраща частина! - її рука хапає мене за передпліччя, притягуючи назад до імпровізованого матраца на підлозі, заваленого ковдрами, які, за її наполяганням, були їй потрібні.

- У мене розвивається катаракта¹⁴, що довше я сиджу і дивлюся це, - бурчу я, сподіваючись, що, коли вона каже, що все майже закінчилося, це правда.

Натовп усе робить неправильно. Якщо вони хочуть мучити людей, їм не потрібно робити це за допомогою щурів і ножів. Чорно-білих фільмів без звуку більш ніж достатньо, щоб змусити когось говорити, просто щоб покласти цьому край.

За два місяці я подивився більше фільмів, ніж за все своє життя. Я так близький до того, щоб сказати Сейдж, що ми могли б подивитися "Шістнадцять свічок" втретє, якби вона вимкнула Чарлі Чапліна.

- Зачекай, зачекай, - каже вона, впиваючись нігтями в мою шкіру, і стає дедалі більш збудженою. - Завтра птахи співатимуть. Бути хоробрим. Лицем до лиця з життям, - вона читає слова, коли вони з'являються на потріскуючому екрані.

Стара плівкова камера була на волосок від того, щоб розвалитися, і явно не була призначена для чітких знімків. Весь цей час мені здавалося, що я дивлюся на це через статичний телевізор.

- Це те, чого ми чекали? - запитую я, піднімаючи брову з нудьгуючими очима, дражнячи її.

Вона посміхається, ляскаючи мене по грудях з деякою силою.

- Ти такий осел! Це золото! Якби тільки один із фільмів Чарлі міг увійти в історію, всі б погодилися, що це - Вогні великого міста!

- Квентін Тарантіно, можливо, не погодився б.

- Тьху, мужики і їхні криваві фільми з вибухонебезпечними машинами, - вона закочує очі, повертається до мене обличчям і схрещує ноги, і я готуюся до того, що ось-ось станеться. Я помітив, що вона це робить, і, чесно кажучи, мене турбують не фільми. Мене засмучує той факт, що вони мене не турбують.

Як я дозволив собі висидіти все це, не звертаючи уваги ні на що, просто щоб подивитися, що вона збирається зробити зараз.

Я дозволив собі піклуватися.

- Це справжня сатира, вміння зворушити людей навіть без слів, Рук! Історичним фільмам не потрібно було покладатися на емоційний вплив кольору, щоб викликати емоції, щоб зачарувати аудиторію. Їм не потрібна була червона кров або золоті коштовності. М'яке світло свічок відбивалося від блискучих шовків і атласних суконь. Старі вестерни, де, присягаюся, ти відчуваєш смак піщаного пилу, що майорить на вітрі, сонця, що відбивається на блискучих шпорах, сигаретного диму, відфільтрованого сепією, і пристрасних обіймів. Люди були зачаровані кіно, почуттями... - вона замовкає, чекаючи, коли її вразить наступна думка про кіно, рухаючи руками крихітні кола, наче вона намагається показати своєму мозку, як прискорити процес збираю думки.

- Отже, ти хочеш сказати, що краще подивишся їх, ніж "Ізгоїв" чи ту з усіма шкільними злочинцями? - я вкидаю фразу, даючи їй ще одну думку, над якою можна подумати.

Пучок з її волосся падає їй на голову, а окремі пасма підстрибують, коли вона каже.

- "Клуб "Сніданок"". Ти думаєш, що ще пам'ятаєш це. Я б вважала за краще не вибирати - я люблю обидва. Але це був зовсім інший час для кіно. Те, що до мене ти навіть не дивився деякі з них, це трагедія, справжня трагедія. Старий Голлівуд є основою для кожного фільму, знятого відтоді, як його епоха згасла. Вони можуть змінити життя і сформувати суспільство. Я маю на увазі, "Щелепи" породили ціле покоління, налякане водою, і подарували їм страх, який вони носитимуть із собою вічно. Малобюджетний фільм жахів зробив ім'я одного з найвидатніших режисерів усіх часів прозивним. Говорячи про низький бюджет, "Роккі", монументальна франшиза для всіх, у кого є очі, була зроблена всього за мільйон доларів і виграла номінацію "Найкращий фільм"! Хіба ти не бачиш силу великої історії? З відмінного фільму? - вона чекає моєї відповіді, затамувавши подих, навіть не розуміючи, що вона бурмоче. За цим будинком біля озера вона говорила про речі, якими захоплена, більше, ніж за все своє життя.

Я беру нижню губу до рота, пробуючи на смак запечену кров, що залишилася з батьком, і дивлюся на неї у футболці та смугастих легінсах.

Її звичайних модних спідниць і блузок у тон ніде не видно. На їхньому місці - сорочка, яку я носив того дня. Мені подобається роздягати її від цих ефектних речей до відповідного комплекту з трусиків і бюстгальтера.

Я провів весь цей час, помічаючи в ній дрібниці. Вивчаючи її.

Все ще не розуміючи, чому її нігті цілий місяць були одного кольору, перш ніж вона змінила колір.

- Отже, фільми, сценарії - це твоє майбутнє, так? Лос-Анджелес? Голлівуд?

Вона дихає, дивлячись на біжучі титри.

- Сценарії призначені для театру, а це зовсім інша любов для мене. Я обожнюю бути на сцені, втілюючи емоції персонажа. Я перетворююся на хамелеона. На того, ким мені потрібно бути в п'єсі. Я б із задоволенням зробила це в коледжі, розумієш? Здобуду диплом, потім вищу освіту і, можливо, перейду до екранної акторської кар'єри, врешті-решт дійду до того, що зніматиму власні фільми чи, принаймні, режисеруватиму.

У її голосі звучить смуток, який я впізнаю щоразу, коли вона говорить про те, що чекає на неї попереду в майбутньому. Наче вона ніколи цього не зробить, наче вона не здатна.

Це місце забрало її і підрізало їй крила ще до того, як вона усвідомила, що вони в неї є.

- Звісно, я могла б поїхати в Нью-Йорк і закохатися в Бродвей. Зробити кар'єру режисера в бетонних джунглях. Але як би він не старався, Нью-Йорк - не Голлівуд. Немає ні Алеї слави, ні багато років історії, закладених у золоті століття. Там усі акторки або режисери, але чи насправді цим займаються? Досягти успіху в цьому? Яка ще в тебе може бути мрія?

Два місяці я провів тут, спостерігаючи за нею, вивчаючи її, слухаючи її. Ненавидячи себе за кожну секунду, я насолоджуюся цим. Чому я заслуговую отримувати задоволення від чого б то не було? Особливо від когось на кшталт Сейдж.

Коли я зустрів її, у мене була упереджена думка, що вона така ж жорстока всередині, як і зовні. Маленьке кумедне випробування, з яким можна повалятися в простирадлах, дівчина, яка ненавидить мене так само сильно, як я себе ненавиджу.

Натомість я знайшов дівчину, яка була заживо похована в очікуваннях інших, і кожного дня, який ми проводимо разом, вона розкриває себе дедалі більше і більше.

Вона перетворюється на те, що мені не потрібно, змушує мене відчувати те, що я не маю права відчувати.

Яке право я маю бачити її такою? Щаслива, балакуча і вразлива. Я не зробив нічого хорошого у своєму житті, щоб заслужити це.

Я не заробив щастя таким чином, і брати його здається неправильним. Це неправильно.

Але відмовитися від нього, сказати "ні"? Це до біса гірше.

- Яка? На що ти дивишся? - запитує вона мене, змушуючи мене усвідомити, що я витріщався на неї.

- Нічого такого, - я хитаю головою. - Просто егоїстично радий, що я єдина людина, яка бачить тебе таким.

Вона вигинає одну брову, її веснянки ворушаться, сотні з них, які я колись намагався порахувати, коли вона засинала в мене на колінах після того, як з'їла цілу піцу наодинці. Вона з тих людей, яким подобається ананас, що огидно, але щось у солоно-солодких поєднаннях - це те, що їй подобається.

- Так? Чому це?

Я нахиляюся вперед, хапаю її ззаду за шию і злизую шоколад з її нижньої губи, якого вона не помітила, і всмоктую його до рота, щоб прибрати. З її горла виривається стогін.

- Тому що я став би серійним убивцею, який намагається відбиватися від чоловіків, що закохуються в тебе.

Ці очі з блакитним полум'ям могли зігріти все село своїм яскравим світлом, а її рот злегка прочинився на мені.

Це правда - люди повинні бути дурні, щоб не любити цю її версію, і я почуваюся лайном через те, що вона дає мені це, і я ніколи не зможу так себе почувати.

Мені не дозволено любити людей.

Але думаю про те, щоб хтось ще намагався?

Це змушує мою кров шипіти.

Це моє. Її істини. Її примхи. Вони мої.

Вона моя. Не вміє кохати чи ні.

Її пальці впиваються мені в шкіру, і я шиплю: "Чорт забирай, чому ти завжди така холодна?"

- Так ти можеш мене зігріти. Знаєш, мені холодно, а тобі жарко. Це так працює.

Її телефон дзижчить, перш ніж я встигаю знову поцілувати її, відводячи очі від екрана. Щось у ній помирає, коли вона читає текст, одразу ж кажучи мені, що це Істон або її батьки.

- Це просто дурне лайно, яке я прочитала в Інтернеті, нічого важливого.

Вона виривається з моєї хватки, встає і бере порожню миску, раніше наповнену попкорном, і прямує на кухню.

Моя щелепа стискається, у грудях наростає напруга. Я спостерігаю за нею, коли хапаю свою Zippo, клацаю нею по пальцях і спостерігаю, як крізь неї танцює полум'я.

- Чого він хотів? - запитую я, знаючи, що це він.

Мій рот наповнюється противною гіркотою. Це змушує мене хотіти курити, щоб приховати роздратування, яке зростає в моєму тілі.

- Хотів дізнатися, де я. Ми маємо зустрітися за вечерею сьогодні ввечері з моїми батьками.

Я дивлюся на порожній екран, звук плівкової камери починає свербіти всередині мого мозку.

- Ти йдеш?

Я знову дивлюся на неї, і світло холодильника висвітлює вираз провини на її обличчі. Їй не потрібно нічого говорити, щоб дати мені відповідь. Мій живіт скручується від люті.

- Звичайно, ти йдеш.

Я піднімаюся з землі, хапаю свою толстовку й шапку, що лежить на дивані, перш ніж накинути їх на себе, потім іду до дверей, щоб запхати ноги в туфлі.

У нас із Сейдж бували моменти, коли здавалося, що в зовнішньому світі все завмирає. Ми покинемо Пондероз Спрінгс, приїдемо сюди і закриємося в стінах цього будинку. Моменти, коли вона була тим, ким хотіла бути, і коли я був людиною, у якої була надія.

Але завжди є щось, що тягне нас назад у отруйний бруд, нагадуючи нам про правду, про нашу долю.

- Це несправедливо, - бурмоче вона, закриваючи холодильник. Я чую, як її босі ноги шльопають кухнею до моєї спини.

- Що не так? - я гаркаю, повертаючись до неї обличчям, коли вона наближається, її тіло підстрибує від мого раптового руху. - Це той факт, що я сиджу тут із тобою, читаю сценарії, дивлюся фільми через день і примушую твою кицьку сквертувати на мій член, у той час як він виставляє тебе напоказ у школі, наче ти якийсь шматок прославленого м'яса?

Мій голос розпечений до червоного, палючий удар по її ніжній шкірі. Коли в нас усе добре, ми щасливі. Ми наелектризовані. Захопливий, теплий вогонь під час свят, до якого можна притиснутися, щоб зігрітися.

Але коли нам погано, коли ми сперечаємося, майже завжди маючи справу з Істоном, це недобре. Буря диму й полум'я. Некерована лісова пожежа, яка поглинає все на своєму шляху. Вона ніколи не відступає перед моїм гнівом, і я не балую її.

- Ти ж знаєш, я не можу з ним розлучитися! Ще ні, я ж казала! Мені потрібно дочекатися випускного, Рук. Ти не уявляєш, що зроблять мої батьки, якщо я не почекаю. Нам потрібно почекати.

- Як забажаєш. Я йду звідси, - я тягнуся до дверей, тоді як вона хапає мене, намагаючись перешкодити мені бути відповідальним і зупинити цю сварку.

- Ти робиш це щоразу. Ти не можеш просто піти звідси! - вона підвищує голос. - Те саме - ти засмучуєшся і замість того, щоб говорити зі мною про свої почуття, закриваєшся від мене, йдеш! Ти зробив те ж саме минулого тижня із заявами до коледжу! Як я повинна зрозуміти, чому ти засмучений, якщо ти ніколи не говориш мені про це?

Моє тіло стає жорстким, моя розслаблена природа тьмяніє, перетворюючись на камінь.

- Я ніколи не просив тебе про це. Я ніколи не просив тебе щось зробити для мене, Сейдж. Ти та, хто прийшла шукати мене, - я смикаю дверну ручку, але вона сунула руки в двері, грюкнувши луною по порожньому будинку.

Моє серцебиття гримить у вухах, і по шкірі біжать мурашки. Я ніколи не просив її розсилати кляті заяви в коледж. Я ніколи не просив її будь-що робити, не піклуватися про мене або моє чортове майбутнє. Я ніколи не просив нічого з цього.

Вона не мала права давати мені надію, вірити в людину, яка цього не хотіла.

Я завжди знав, що поїду з Пондероз Спрінгс, коли закінчу навчання, - це не було питанням. Я просто ніколи не думав про те, що я буду робити, крім цього.

Але потім з'являється вона, з планами, говорить про можливості на хімічних факультетах, ідеї, колупається в лайні, в якому їй, чорт забирай, нічого робити.

Вона приходить, намагаючись дати мені надію на майбутнє, яке, як я прекрасно знаю, ніколи не настане для мене.

Ось чому я уникав стосунків за всяку ціну. Ось чому я довіряв хлопцям і тільки хлопцям. Тому що вони розуміють, наскільки паралізуючою може бути помилкова надія. Вони розуміють, що хороші речі не повинні відбуватися з такими людьми, як ми.

- Отже, я погана? Я знову неправа? Якщо я така до біса жахлива, Рук, через те, що досі не розлучилася з Істоном, то що щодо тебе? Ти хоч згадав своїм найкращим друзям, що балуєшся з дочкою мера? Чи ти все ще брешеш їм?

Тепер я знаю, що вона засмучена, тому вона б'є по болючому місцю. Вона шукає щось, що змусило б мене відреагувати, і вона точно знає, де це знайти.

Я пересуваюся, розвертаюся так, що ми стоїмо обличчям один до одного, і підходжу ближче.

- Я не сказав їм, тому що ти все ще трахаєш ворога, Сейдж, і, якщо вони дізнаються про нас, якщо вони дізнаються, що ти все ще зустрічаєшся з ним, мене це бісить, вони вб'ють його, - мій тон пробирає до кісток, пронизаний нічим, крім чесності. - Ніколи не сумнівайся в моїй вірності друзям, - я роблю паузу, скрегочу зубами, ніздрі роздуваються від гнівного дихання.

Якщо вона думає, що те, що зроблять її батьки, жахливо, вона й гадки не має, що на неї чекає, якщо хлопці дізнаються.

Їм начхати на те, що ми трахаємося, або що ми там робимо. Їм було б все одно, хто вона така, на відміну від більшості людей тут.

- Я не займалася з ним сексом із самого Геловіна, я ж казала тобі!

- Ага, - я облизую нижню губу. - Він усе ще цілує тебе в губи? - насміхаюся я, підходячи ближче, а вона відступає назад, свого роду танець. - Торкається твоєї шкіри? Тримає твою чортову руку, ніби він володіє тобою?

Її дупа вдаряється об спинку дивана, заманюючи її в пастку переді мною, нікуди бігти, ніде сховатися.

Мій розум - мій найлютіший ворог, оскільки він прокручує в голові те, що мені довелося пережити за останні два місяці. Спостерігаючи за ними разом у коридорах, бачачи, як він торкається до неї, і знаючи, що я не можу їх відірвати.

- Хлопців не хвилює, що ти дочка мера. Говорити їм не про це. Справа не в мені. Йдеться про те, щоб захистити тебе, - наголошую я, тикаючи пальцем їй у груди. - Від того, що вони зроблять. Вони піклуються про мене. Навіть якби я сказав, що мене це не турбує, навіть якби я збрехав крізь свої довбані зуби і сказав їм, що, побачивши його з тобою, я не змушу себе, - навіть вимовляння цих слів викликає присмак крові в горлі, - спалити всю кляту школу після того, як я відірву йому руки від його тіла, вони все одно знатимуть, і кінцевий результат не буде для тебе добрим.

Через найтемніше лайно ми бачили одне одного через це. Бачили, як один з одним б'ються речі, які ніхто ніколи не повинен був бачити. Став свідком того, як насправді виглядає Пекло на Землі.

Ми захищаємо одне одного за будь-яку ціну.

Немає нічого, чого б ми не зробили один для одного.

Включаючи, але не обмежуючись, здиранням шкури з її охайного бойфренда живцем.

- Так ось що потрібно, щоб змусити тебе відкритися мені? Говорячи про те, як Істон змушує тебе ревнувати? Ти ж розумієш, що вперше говориш зі мною про своїх друзів?

Мені не потрібно це лайно. Щоб вона тикала і підштовхувала її, щоб вона могла спробувати зрозуміти мене. Мені не потрібно, щоб мене розуміли. Мене не потрібно рятувати або виправляти.

Востаннє я повертаюся, бажаючи піти. Я закінчив із цією розмовою, але вона просто не здається. Вона не піде.

- Я тобі все сказала! Ти знаєш мене, Рук, і я довіряла тобі. Ти навіть не скажеш мені, куди йдеш, коли ми не разом! Чому ти не зробиш те ж саме для мене?

- Ти повинна була подумати про це, коли почала сповідуватися в гріхах комусь на кшталт мене. Я не граю чесно, Сейдж. Я казав тобі це.

- Ні, ти не підеш, - вона встає переді мною, блокуючи двері своїм тілом, яке я б без проблем викинув зі свого клятого шляху, але вона, що я не зроблю цього. - Ні, поки ти мені що-небудь не скажеш. Чому ти завжди з'являєшся з синцями? Чому в тебе розбита губа? - вона продовжує штовхати мене.

Моя плоть і кістки горять, цей нездоланний вогонь розгорається в моїх грудях, стаючи дедалі вище й вище, що більше вона штовхає.

- Рухайся, Сейдж, - видавлюю я крізь затиснуту щелепу.

- Ні!

Я піднімаю долоню і вдаряю нею у двері за її головою з такою силою, що одна з рамок з картин здригається і падає на підлогу.

- Перестань намагатися зрозуміти мене! Тобі там не місце! - я кричу, мої груди стискаються від сили.

Сейдж ледь здригається, ніби знає, що я не заподію їй шкоди. У всякому разі, не фізично.

Вона довіряє мені. Вона не боїться.

Мені здається, я завжди знав, що вона мене не боялася, і, можливо, це було те, що я знаходив у ній найцікавіше насамперед.

- Ти можеш мені довіряти, - каже вона мені у відповідь із такою самою пристрастю, кладучи руки з боків мого обличчя і примушуючи мене дивитися їй в очі. Як вони такі гарні. Вони благають мене дати їй що-небудь, що завгодно. - Ти можеш мені довіряти, Рук, - вдруге м'якше, дівчина намагається вмовити дику тварину з-за рогу, не будучи укушеною.

Ніхто, жодна душа не робила цього раніше зі мною.

Змушував мене відкритися.

Хлопцям не потрібно питати, бо вони це розуміють.

Раніше цього ніхто не робив, бо їм було все одно.

Мене нудить від думок про мого батька, про те, чому я такий, який я є.

- Ти чула чутки, - я піднімаю руки, обхоплюю її зап'ястя і забираю їх від свого обличчя. - Ти знаєш, чому я в синцях. Ти знаєш, чому я в крові.

Сум наростає в її очах, сльози лежать на поверхні її райдужних оболонок. Я навіть не можу дивитися на неї, коли говорю.

- Отже, твій батько б'є тебе?

- Б'є, б'є, б'є - іноді у вихідні він хльостає. Так, Сейдж, мій батько б'є мене. Багато шуму. Є діти, які голодують, - класичний Рук, пожартуй над цим. Пожартуй, щоб впоратися з тим, що ти зробив зі своєю сім'єю.

Що ти можеш зробити з Сейдж, якщо вона підійде надто близько.

- А шрами на грудях? Це теж?

Я киваю, не бажаючи вимовляти слова вголос.

- Але він, він завжди на недільній месі й завжди здається таким...

- І що? Хорошим? - я піднімаю брови. - Благочестивий чоловік, дружина якого трагічно загинула? Звісно, він такий поза домом. Але всередині він змушує мене платити за те, що я народився. Маски залишаються масками, як би міцно вони не були приклеєні.

З усіх людей я очікував, що вона це знає. Незалежно від того, наскільки добре ви знаєте когось зовні, ви не уявляєте, наскільки збоченими вони можуть бути всередині.

На що справді здатна людина.

А мій батько здатний практично на все, крім убивства. Я просто терпляче чекаю того дня, коли він погодиться на це.

Припинить біль для нас обох.

Сльози нарешті течуть по її обличчю, зволожуючи її темні вії, коли вона моргає.

Я хитаю головою, міцніше стискаючи її зап'ястя.

- Не жалій мене. Мені це не потрібно.

- Ч-чому б тобі нікому не розповісти? - шепоче вона, застигнувши переді мною, відчайдушно намагаючись зрозуміти, що змушує батька так сильно ненавидіти свого сина.

І ось воно, запитання, яке відкриває справжню правду.

Чому б мені не дати йому відсіч? Чому я нікому не кажу?

Будь-який інший щосили намагався б піти від такого батька, як Теодор Ван Дорен.

Але вони не знають його так, як знаю я. Вони не знають, що я з ним зробив.

- Тому що я на це заслуговую, - я опускаю руки, дивлячись у її сумні очі. - Я ж казав тобі, я погана людина. Мій батько був добрим, милим. Я перетворив його на монстра, і стикаюся з наслідками цього. Він карає мене. Змушує мене платити за те, що я зробив. Він єдиний, хто може це зробити.

Я знаю, що вона збентежена. Я знаю, що вона не розуміє, що я кажу не всю правду.

Але це не заважає їй говорити про це.

- Я не можу повірити, що ти не бачиш, що він із тобою зробив. Я не можу повірити, що ти справді вважаєш, що він має право знущатися з тебе! Ніхто цього не заслуговує, що б він не зробив. У твоєму житті є щось більше, ніж бути боксерською грушею для свого батька. Більше в твоєму житті, ніж злість або чорна пляма на місті, яке не витрачає час на те, щоб зрозуміти тебе. Ти заслуговуєш на більше, - вона благає мене побачити це, наче її м'які слова вилікують роки жорстокого поводження чи зумовленості.

Я захоплююся її спробами, бо вона робить більше, ніж будь-хто інший.

- Ти заслуговуєш на більше, Рук.

- Мені не потрібно більше, - я проводжу рукою по її щоці, обіймаючи її голову, і витираю великим пальцем сльози, які не повинні падати на мене. Знаючи, що одного разу вона озирнеться назад і побачить, що вони були витрачені даремно на хлопчика, який їх не заслуговував. - Я зробив дещо жахливе, дещо ганебне, і від цього немає шляху назад. Я приречений вести жалюгідне життя за свої дії. Я засуджений. Просто є речі, які не заслуговують на прощення, Сейдж.

Вона ніколи не зможе змусити мене побачити світ по-іншому. Тому що єдина людина, яка може пробачити мене, мертва. Я ніколи не знайду порятунку, поки не опинюся на глибині шести футів.

- Я не вірю в це, Рук, - вона хапається за мою сорочку, притискається до мого тіла, міцно обіймаючи мене. Намагаючись вичавити з мене всі страждання.

Я дивлюся на її маківку, моє серце робить щось дивне, б'ється швидше, але болить. Боляче.

- Я відмовляюся в це вірити. У тобі ще є добро. Я бачу це. Я знаю, що воно там.

Ніхто з тих, хто знав мене після аварії, ніколи не говорив мені нічого подібного. Хвилі удару проходять через мене від цієї фрази, всі ці почуття спливають на поверхню. Речі, які я поховав.

У тобі ще є добро.

Усі інші говорили. Розпускали чутки про моє народження, називаючи мене антихристом, бісом, дияволом. Вони взяли те, що сталося, трагедію, яка жила в моїх венах, як отрута, і посилили її.

Вони взяли хлопчика, який уже ненавидів себе, і змусили його ненавидіти весь світ.

Я хочу вірити їй, і, можливо, якась частина мене, давно похована, дійсно вірила, що в мені є щось хороше.

Щоб я міг сподіватися і мріяти. Що, можливо, у мене навіть буде Сейдж назавжди. Що ми спрацюємося врешті-решт.

Але коли ти вбиваєш власну матір, усе хороше, що тобі колись дарували, помирає разом із нею.

Сейдж

Є тільки одна хороша річ, на яку ви можете розраховувати у Вест Трініті Фолс, - це влаштовувати легендарні вечірки. Сусіднє місто, розташоване за тридцять хвилин від Пондероз Спрінгс, є нашим найбільшим суперником і нашою повною протилежністю, але вони вміють веселитися.

У той час як ми виросли на тронах багатих родин і багаторічних імен, які несли нас по життю, вони боролися за кожну унцію грошей, які в них були. Це наша версія неправильної сторони шляху.

Пустки.

Місце, де таких хороших дівчат, як я, ніколи не можна помічати, але, коли ти виростаєш багатим, коли в тебе є все, ти завжди шукаєш більшого, надто далеко розсуваючи межі, коли справа доходить до наркотиків, вечірок і випивки.

Прихід сюди завжди закінчується якоюсь катастрофою у вигляді бійки або виклику поліції, але студенти продовжують приходити. Дітям, які шукають неприємності, важко триматися подалі від місця, побудованого на ньому.

Домашні вечірки, наркотики та рейви. Якщо це було весело і незаконно, Вест Трініті робила це.

Це останнє місце на Землі, де я хочу бути сьогодні ввечері.

Спостерігаючи за тим, як мій "хлопець" нюхає кокаїн, у той час як ми оточені його друзями-варварами, які так само облажалися. Я вже була на одному з таких рейвів, коли вчилася на другому курсі, і пахло так само.

Трава, алкоголь і секс.

Вони використовують старий будинок дзеркал для заходу, як і раніше. Головний вхід до країв заповнений тілами на імпровізованому танцполі, а зали заповнені дзеркальними лабіринтами. Знайти дорогу в туалет у п'яному вигляді практично неможливо.

Моя голова болить від райдужних лазерів, які мерехтять у кімнаті, тонка завіса туману прямо над рухомими тілами. Гаус-музика і крики вібрують навколо, і, що ще гірше, я абсолютно твереза, на превелике незадоволення Істона. Він притягнув мене сюди, щоб я могла розслабитися; він сказав мені, що останнім часом я була надто напружена і думав, що рейв-вечірка - це те, що мені потрібно.

Коротше кажучи, він хотів, щоб я була п'яна, щоб він міг переспати, з огляду на те, що я не торкалася до нього ще до Геловіна, а це було п'ять місяців тому.

Хоча не схоже, що він не отримує його в іншому місці. Якщо він думає, що я сліпа до того, що він спить з іншими дівчатами за моєю спиною, то він такий самий дурень, як я завжди і думала.

Я смикаю браслети, що світяться в темряві і висять на моїх руках, знаючи, що, залишаючись тут досить довго, мій розум почне спливати. Перевіряючи, чи зайнятий Істон, я витягую свій телефон, і мій шлунок перевертається, коли я бачу ім'я навпроти зеленого значка повідомлення.

Ранкова Зірка.

Спочатку Рук вказав "Диявол" як своє контактне ім'я, але пізніше я змінила його без його відома.

Ранкова Зірка: Уже готова йти?

Я: Хотів би я. Маю залишитися до кінця. Він уже запитує, куди я завжди хилю останнім часом. Витягнути мене пізніше?

Ранкова Зірка: Уже заплановано.

Я друкую свою відповідь, коли він знову пише мені.

Ранкова Зірка: Краще б ти не пахла як він.

Я фиркаю, закочуючи очі, знаючи, що він, імовірно, шльопне мене за це по дупі.

Я: Як це примітивно з твого боку.

У мене ніколи раніше не було такого великого секрету. Так, моя минула травма - це прихована правда, але якщо люди дізнаються, єдина людина, якій це буде боляче, - це я. Якщо хто-небудь дізнається про Руку, падіння буде болючим.

Якась частина мене ненавидить ховатися в будиночку біля озера. Я хочу ходити на справжні побачення, у справжні кінотеатри, можливо, повечеряти не на винос. Я хочу від нас більшого, ніж пристрасні поцілунки в шкільних комірчинах. Проте, якими б потайливими і загадковими ми не були для зовнішнього світу, це справжнісінькі стосунки, які в мене коли-небудь були.

Проте, я не можу заперечувати, як весело це, ховатися. Вкрадені дотики і гарячі погляди. Усе завжди так заряджено, коли ми поруч одне з одним, навіть якщо нас розділяє цілий клас.

- Крихітко, іди потанцюй зі мною, - воркує Істон, хапаючи мене за талію. - Тобі все одно доведеться попрацювати над цими двома лівими ногами перед нашим першим танцем.

Мої брови складаються в букву V, коли я засовую телефон у задню кишеню, озираючись, щоб переконатися, що ніхто не перебуває досить близько, щоб почути його. Я дивлюся на нього, мої очі спостерігають за тим, як його зіниці розширюються з кожною секундою.

- Ти будеш поводитися тихіше? Ти сказав мені, що почекаєш, перш ніж щось сказати, Істоне.

Він обвиває моє тіло, втягуючи мене у свій сильний запах одеколону. Раніше я не заперечувала проти цього, поки не полюбила натуральний мускус, дим і піт.

- Це навіть не має значення, Сейдж. До випускного два місяці. Вони все одно скоро дізнаються.

Мій шлунок перевертається, блювота благає вирватися з горла.

Мій крайній термін наближається швидше, ніж я можу зрозуміти. Я хочу більше днів із Руком, але водночас я хочу, щоб усе застигло, як є. Мій егоїзм ось-ось проявиться.

Мій вибір збрехати йому в обличчя не буде сприйнятий легковажно.

Я в жаху від того, який вигляд матиме його обличчя. Як воно буде викривлятися і викривлятися від гніву, з більшою ненавистю, ніж будь-яка людина має право мати. Не буде жодних пояснень, жодних розмов із ним. Він кине мене на поталу вовкам.

Від однієї цієї думки в мене перехоплює подих.

Я не хочу давати йому ще одну причину ненавидіти світ і людей у ньому.

- Не хочу сперечатися, крихітко. Давай танцювати, - бурмоче він мені на вухо, притискаючись губами до моєї шиї, змушуючи мене відсахнутися від нього.

- Я не в настрої. Я просто піду сяду, - мої руки впираються йому в груди, створюючи простір між нами, хоча його руки відмовляються забиратися з моєї талії.

Усе це здається неправильним.

Він почувається не так.

Ці блідо-блакитні очі, які всі завжди хвалять, у цьому світлі виглядають такими похмурими, що можна подумати, що він інша людина. Він дивиться на мене зверху вниз, має такий самий вигляд, як його батько, і поводиться, як він.

- Ти хочеш, щоб я тримав рот на замку з приводу заручин? Тоді ти танцюватимеш зі мною.

Тепер у нього є перевага переді мною. Він завжди матиме перевагу. Це тільки погляд на те, яким буде наше майбутнє. Щоразу, коли я відмовляюся робити те, що він хоче, він використовує свою силу проти мене.

Нарешті Істон перебрався в місце сили, куди я не можу до нього дістатися.

Я дозволяю йому витягнути мене на танцпол, а він розштовхує людей, затягуючи мене в яму. Щойно він знаходить місце, яке йому подобається, він притягує мене до своїх грудей, моя спина притискається до його грудей.

Якийсь хаус-музичний плейлист спрямовує наші тіла, здебільшого його, і я дозволяю рухам його стегон заколисувати свої. Я роблю якомога менше роботи, не злячи його. Я не впевнена, чи то це через туман, чи то мені справді хочеться плакати, але мої очі палають, коли я дивлюся на всі інші пари, які ледь здатні тримати руки подалі одне від одного.

- Ти підкоришся мені, Сейдж, - шепоче він крізь музику, - Я ламатиму тебе, доки ти не станеш ідеальною домашньою дружиною, яка стоїть поруч зі мною і слідкує за кожним моїм кроком. Розумієш? Ти підкоришся.

Я намагаюся блокувати його голос, вдихаючи через ніс і випускаючи його з рота. Я повністю ігнорую його і змушую себе піти в інше місце.

Це було б моє життя, заплющивши очі і згадуючи всі моменти з Руком, тому що це було б усе, що в мене було. Спогади. Я просто сподіваюся, що ці місяці, які я провела з ним, залишаться в моїй голові на все життя, повне страждань.

У моїх вухах звучить знайома пісня.

Моє тіло вкривається ознобом. Дихання зривається з моїх губ, коли я згадую, коли востаннє чула це.

Це було щось, що Рук вмикав через динаміки в будинку, поки я лежала на кухонному острівці, його рука зарилася між моїми оголеними стегнами. Твій розум іноді може бути небезпечною штукою, і мій нічим не відрізняється.

Видіння здається таким реальним, я відчуваю його, все його тіло практично поглинає моє.

Коли мої очі розплющуються, коли ритм падає, важкий і б'є між моїми ногами, я бачу чоловіка за кілька футів від мене, який спостерігає за мною.

Його обличчя приховане від мене світлодіодною маскою, яка блимає стробоскопічними вогнями. Глибоке помаранчеве сяйво пронизує мою душу, а хрестики там, де мали б бути очі, немов дивляться крізь мене.

Мої груди розширюються від шоку, хвиля занепокоєння падає вниз по хребту, але залишається тільки на секунду, перш ніж зникнути.

Я думаю, що він, можливо, дивиться на одну з інших дівчат, що оточують мене, але його ребристе тіло залишається прикутим до моря людей, очі прикуті до мене і тільки до мене, нерухомого від мого застиглого тіла.

На ньому чорна толстовка з капюшоном і темні джинси, і з такої відстані я не бачу жодних відмінних рис. Але це глибоке відчуття вібрує в моєму животі, почуття хвилювання захльостує мене.

Навіть якщо він не Рук, я можу уявити, що він ним є. Я могла б прикинутися, що на цьому танцполі не почуваюся так жахливо.

Повільно і дражливо він злегка нахиляє голову вліво, коригуючи лінію огляду, щоб краще бачити мене крізь натовп. Але він також ніби спокушає мене. Ніби я підняла його маску і побачила, як його брови піднялися в німому питанні.

Ти танцюватимеш для мене?

Моє тіло розгойдується в такт музиці, охоплене ілюзією, що Рук тут, зі мною. Що він і чоловік переді мною, і той, хто позаду мене. Я танцюю, як маріонетка на ниточках, деякі рухи маскуються стробоскопами. Я танцюю так, ніби Рук дивиться, а він мій ляльковод.

Описуючи невелике коло головою, я дозволила своєму волоссю впасти на плечі, видихаючи, поки мої руки окреслювали обриси мого тіла. Я дивлюся на білу міні-сукню, заляпану неоновою фарбою, що світиться, на завитки і візерунки, що прикрашають мої стегна і руки.

Я звивався взад і вперед, переміщаючи верхню частину тіла так само сильно, як і нижню. Руки хапають мене спереду, занурюючись у м'яку плоть мого живота. Але ці руки відчувають себе занадто нужденними. Вони не є прямими і точними, знаючи, куди йти, не потребуючи карти.

Піднявши голову, я очікую, що людина в масці все ще тут, але, як і моє бачення в моїй свідомості, вона зникла.

У роті в мене раптом пересохло. Легке, повітряне відчуття, яке в мене було, зникло, і я знову почуваюся каменем, що ось-ось опуститься на дно океану.

- Мені потрібно до вбиральні, - хриплю я, відштовхуючи руки Істона від свого тіла й ігноруючи його благання залишитися.

Тіла штовхають мене з усіх боків, лише викликаючи нагальну потребу у воді. Занадто багато всього відбувається, занадто багато людей, занадто багато звуків. Я відчуваю, що можу померти від серцевого нападу просто посеред цього танцмайданчика, і ніхто цього навіть не помітить, усі вони настільки поглинуті своїм почуттям екстазу.

Я тисну на двері, що ведуть до коридору, хриплячи, коли я проштовхуюся, миттєво відчуваючи полегшення. Я відчуваю в повітрі, що тут менше людей. Моїй шкірі прохолодніше, допомагаючи поту, який котився з мого тіла.

М'які стогони задоволення досягають мого слуху, звертаючи мою увагу на кілька різних пар, що лежать шарами в коридорі, тіла яких притискаються до скла дзеркал, у той час як вони хапаються за плечі свого партнера.

Неонові світлодіоди, що висвітлюють дзеркала, висвітлюють тільки викривлені обличчя блаженства, яке вони всі відчувають. В однієї пари штани стягнуті до щиколоток, а хлопець так сильно штовхає її всередину, що я навіть звідси бачу, як гойдаються її стегна.

Раптово я відчув себе спустошеним, таким, що потребує чогось, що, як я знаю, могла дати мені тільки одна людина.

- Блядь! - між панелями дзеркал гуркоче інший чоловічий голос. Його дихання здається гарячим, коли він вдаряє долонею по склу. Іншою м'ясистою долонею він міцніше намотує волосся дівчини на свою руку, її рот відкритий, коли вона сидить на колінах і дивиться на нього знизу вгору.

Важко не дивитися, не бути цікавою.

Я дивлюся далі коридором, тільки щоб злегка підстрибнути, коли я бачу, що чоловік у помаранчевій масці повернувся, високий, твердий, коли він дивиться на мене.

Ми стоїмо і дивимося одне на одного, а між нашими тілами рикошетом відбиваються стогони.

У ньому знову є щось знайоме, але не настільки, щоб у мене було виправдання тому, що я стою тут і слухаю, як люди трахаються, поки ми витріщаємося один на одного.

Танець був нешкідливий, я думала, що це плід моєї уяви. До сих пір.

Поки я не бачу, як його нога рухається вперед. Це відправляє мене в реальність, нагадуючи мені, що я не знаю цієї людини, і хто знає, чого вона хоче від мене. Він міг зробити мільйон різних речей, зокрема перетворити мене на шкіряний костюм.

Я повертаюся, прямуючи в протилежний бік, іду швидше, ніж мушу, бо не знаю, куди йду.

Моє тіло стикається з одним із дзеркал сильніше, ніж мені хотілося б визнати.

- Лайно, - шиплю я, потираючи плече, на яке пішла більша частина сили. Віддзеркалення показує мені, що він усе ще слідує за мною, тож у мене не так багато часу, щоб залікувати свої рани.

Я борюся з наростаючою панікою, відмінною від потопаючої, яку я зазвичай відчуваю. Це зовсім інше.

Це схоже на хиткі піски, що оточують мої ноги, рояться, як мурахи на їжу, затягують мене глибше в м'яку, зернисту землю.

Ось що робить хиткий пісок - він пожирає людей. Він пожирає їх, відмовляючись залишити що-небудь, поки ти не опинишся в пастці під вагою піску, що перетворюється на осад.

Я бачу його тіло в кожному дзеркалі. Темна маска з помаранчевими світлодіодами розмножується, здається, сотнями, і його фігура, що вимальовується, здається, блокує всі мої шляхи до відступу. Що ще гірше, поки я практично біжу на підборах, він ледве рухається, наче знає, що йому не потрібно намагатися мене зловити.

Наче він уже спіймав мене.

Моє горло стискається, страх повзе вгору гострими кігтями.

Повернувши ліворуч, я витягую руку, продовжуючи рухатися швидко, але переконавшись, що знову не вріжуся в глухий кут. Жах скручує мій живіт, коли я рухаюся швидше, звук його кроків луною віддається в моїй голові. Я не знаю, куди я йду. У мене немає справжнього плану.

Тому замість того, щоб продовжувати панікувати, я вирішую поглянути правді в очі. Я відмовляюся визнавати поразку перед цим страхом, знаючи, що такі хлопці, як він, імовірно, отримують задоволення від того, що лякають мене. Я обертаюся, кидаючи погляд на чувака за маскою.

- Чувак, забий. Стежити за людьми - до біса круто... - я зупиняюся, помічаючи, що говорю сам із собою, бо здається, що він знову випарувався.

Хтось накачав мене наркотиками, а я просто не знала про це? Це все просто якась ЛСД-подорож чи галюцинація? Чи була взагалі коли-небудь людина в масці?

Я проводжу рукою по волоссю, сміючись над собою, щоб впоратися з тим, наскільки я марю.

- Ти офіційно збожеволіла. Розмова із самою собою тільки доповнює цей факт, - я повертаюся у вихідний напрямок, мій сечовий міхур сильно стискається, підштовхуючи мою пам'ять до того, куди я прямую.

Моя кров застигає у венах, усі мої функціонуючі органи завмирають, коли я відчуваю різкий тиск на свій рот. Сила цієї руки, змушує мене хникати від болю. Я майже занадто налякана, щоб відірвати очі від грудей людини, але, коли я це роблю, вони розширюються від жаху. Шкіру голови поколює, а кістки тріщать.

Помаранчева маска спалахує в моїй душі, утримуючи мене там лише одну мить, перш ніж відкинути назад занадто агресивним захопленням. Моє горло намагається стати домом для моїх криків, але це всього лише будинок із привидами.

Вакантно.

Дискомфорт пронизує мою спину, коли вона стикається з чимось твердим, і наші тіла вриваються в кімнату зі штучним освітленням. Мої очі борються, щоб оглянути моє оточення.

Зістарена біла плитка на підлозі, дзеркальна стіна над раковинами і ряди кіосків праворуч від мене. Смерть у туалеті рейв-хауса - останнє, що я маю зробити, і після того, як шок від нападу минає, мій адреналін починає приходити до норми.

Піднявши ногу, я цілюся прямо в його член, сподіваючись застати його зненацька досить довго, щоб втекти, але він розумний. Наче він знає, що я збираюся зробити, ще до того, як я це зроблю.

Рука, не притиснута до мого рота, схопила мене за стегно, не даючи нозі стикнутися. З такою невимушеною силою він притискає мою ногу до землі, піднімаючи один палець.

Він ворушить нею взад-вперед, як стрілки на годиннику, ображаючи мене навіть без слів.

Схопивши мене за передпліччя, він практично тягне мене до одного з прилавків. Весь цей час я щосили намагаюся боротися з ним, як дика кішка. Мої нігті дряпають його груди і руки, але це, здається, тільки змушує його тягнути сильніше.

Моє невисоке тіло не пристосоване для цього, для того, хто може так легко здолати мене. Він ледь чинить опір, затягуючи мене в тісну кабіну.

Колючий, пекучий біль поширюється моєю щокою, коли його великі руки втискають мою передню половину у двері. Я притиснута до потворної зеленої стіни, жах розростається навколо кордонів мого серця, пожираючи його живцем, наче хиткі піски.

Його тіло спирається на моє, притискаючись до моєї спини.

- Я ж казав тобі не пахнути, як він, - його голос розпечений, як розплавлений метал, що ллється з отворів у масці. - Тепер ти смердиш.

Полегшення затоплює мене; знайома природа, яку я відчував раніше, не була чимось, що я вигадала. Я знала його. Начебто я коли-небудь зможу забути, як він звучав і як він почувався.

Однак, незважаючи на те, що я знаходжу розраду в тому, що це Рук і що я в безпеці, просто зараз я перебуваю на тупому кінці його гніву, а він непередбачуваний, коли злиться.

- Рук, - видихаю я. - Що ти тут робиш?

Замість того, щоб відповісти мені, він тільки сильніше притискається до мене.

- Ти змусила мене дивитися, як він торкається до тебе.

- Змусила тебе? Що ти...

- Ти змусила мене. Ти унеможливила дивитися на будь-кого, крім тебе. Існуючи без особливих зусиль у кімнаті, повній грьобаного мотлоху, маючи святий, божественний і ангельський вигляд, практично змушуючи мене розбещувати тебе. Ти змусила мене дивитися, як він треться об тебе, вдихаючи тебе, - звіриний гуркіт виривається з нього, коли він вдихає мій запах, почуваючись менше людиною і більше монстром.

- Я з тобою, - шепочу я, маючи на увазі більше, ніж будь-коли раніше. - Я з тобою завжди. Навіть коли я з ним, я все ще з тобою.

- Я не можу не дивитися на тебе, Сейдж. Але я більше не можу дивитися на тебе з ним. Я закінчу тим, що вб'ю його, написавши своє ім'я на твоїй дупі якраз перед тим, як перерізати йому горло прямо перед тобою. Мені набридло бачити, як він торкається до тебе.

Сила в його хватці вразила мене до глибини душі. Зараз у ньому стільки серйозності, що я знаю, що він не жартує. Я попросила його зробити одну річ, яку ненавидить людина на кшталт нього: поділитися з хлопцем, якого він ненавидить, жадібно ховаючи його в тіні, щоб я могла зберегти те, що в нас було, ще трохи. Я знаю, що це неправильно, але чи так це погано? Я справді погана, бо хочу мати одну річ для себе?

Я не можу продовжувати робити це з ним. Я не можу продовжувати брехати.

Але й втрачати його я теж не хочу.

Тож залишається тільки один варіант.

Правда.

- Рук, я...

Буйний сміх і голоси увірвалися у ванну, а потім відчинилися двері. Він стукає об стіну позаду нього, але групі чоловіків, які щойно впали всередину, все одно.

- Іст, ця маленька брюнетка, яка витріщається на тебе, - справжній трах. Кілька ночей тому вона була в мене між простирадлами.

- Я не звертатиму уваги на твої недоїдки, Ді. Я здатен зачепити свою власну кицьку.

Я вдячна Руку за тиск, який він чинить на мою спину, інакше мої коліна підігнулися б. Я не хотів, щоб ця розмова йшла з ним так, і найменше я хочу, щоб Істон знайшов нас і розповів йому, перш ніж я зможу пояснити.

- Здається, у нас є компанія, ЛТ, - бурмоче мені на вухо Рук, пластик маски впивається мені в щоку. - Як щодо того, щоб влаштувати для них шоу, як раніше для мене, а?

Моє тіло трохи тане, коли я відчуваю, як він притискається до моєї дупи, відчуваючи його затверділу довжину за тканиною нашого одягу. Раптово в мене починає щось гризти в шлунку, внаслідок чого в мене між стегон починає пульсувати.

Моя сукня трохи задирається, достатньо, щоб оголити задню частину моїх ніг. Я здригаюся від колючого відчуття його джинсів, що труться об мене. Я прикушую нижню губу, коли його руки падають на мою нижню половину.

- Я хочу, щоб ти помирилася зі мною, Сейдж. Я хочу, щоб ти була моєю гарненькою маленькою шльондрою і опустилася на коліна, - починає він, вибудовуючи для мене цю фантазію, в якій мої соски напружені, а ядро сочиться. - І вибачся за те, що змусила мене спостерігати за тобою і за ним. Зроби це зі мною своїм гарячим ротом.

Хватка на моїй талії посилюється, коли він плавно повертає мене обличчям до себе. Я чую, як позаду мене всі сміються над тим, що хтось неправильно випив кокаїн. Паніка повертається, але не через страх перед реакцією Істона на те, що він мене знайде, - через страх втратити Рука до того, як у мене з'явиться шанс по-справжньому його отримати.

Але Рук притягує мене назад до нас, змушуючи все інше, крім нього, зникнути. Він хапає моє підборіддя пальцями, утримуючи мене там.

- На коліна, повія, - через маску важко розгледіти вираз його обличчя, але його голос не залишає місця для незгоди. Я практично бачу його палаючі очі крізь маскування. - І не вставай, поки я не закінчу.

Я не можу сказати йому просто зараз. Я теж не можу розлучитися з Істоном просто зараз. Але я можу зробити це, і я хочу загладити свою провину перед ним. Я хочу дати йому це.

Тож я роблю, як мені кажуть.

Я сповзаю навпочіпки, опускаючись на коліна по черзі, холодна плитка обпікає шкіру. Я піднімаю очі й дивлюся на нього крізь маску, бо знаю, як сильно він любить, коли я дивлюся на нього, поки він трахає мене в рот.

- Ось так? - невинно запитую я, облизуючи нижню губу і чекаючи його відповіді, поки мої долоні пробігають по його стегнах.

У мене жадібно течуть слинки. Завдання змусити його почуватися добре, можливість отримати його похвалу змушує мене стискати пальці на ногах. Я швидко розстібаю його ґудзик і блискавку, опускаючи руку в його джинси.

Розминаючи його застиглий член через боксерів, я дражню і його, і себе. Дотик до нього нагадує мені про те, що я відчуваю всередині, розтягуючи мене, масажуючи мої стінки, поки я не залишуся калюжкою блаженства.

Коли я вивільняю його, у мене пробігають мурашки по спині, і моє тіло гуде, коли я захоплююся ним. Мій язик пробує воду, торкаючись прикрас із вертикальною штангою, які тільки додають йому сексуальності. Виразні вени, що обвивають його стовбур, пульсують, поки я не поспішаю.

- Сейдж усе ще не дає тобі її зламати? - я чую відлуння зовні.

- Ця нахабна сука ледь дозволила мені доторкнутися до неї.

- Шалава, ймовірно, трахається з якимось іншим хлопцем, чувак.

Рука Рука падає мені на голову, підкрадаючись до потилиці, щоб вхопитися за пасмо мого волосся. Моя шкіра тепла й поколює, коли я слухаю, як вони говорять про мене лайно, тоді як я зосереджуюся на тому, щоб зробити йому приємність.

Спокусливо і не відриваючи очей від його сяючого обличчя, я плюю на рожеву голівку, використовуючи свою руку, щоб розмазати свою слину вгору й униз по його довжині. Я змащую його повністю, щоб він плавно ковзав по моєму горлу.

- Можливо, він виб'є з неї цю суку, - жартує Істон, змушуючи хлопців навколо нього хихикати.

Мій скальп горить, коли Рук скручує зап'ястя, сильніше стягуючи мої локони.

- Ти збираєшся виїбати з мене суку? - запитую я пошепки, щоб його міг чути тільки він, широко розплющивши очі, намагаючись змусити його зосередитися на мені, щоб він не вбив усю атакувальну лінію Пондероз Спрінгс.

Я звикла до їхніх грубих коментарів; їхні слова нічого не роблять для мене. Я зосереджений тільки на тому, щоб Рук почувався добре, показуючи йому, як мало я дбаю про людину за межами цього кіоску. Як сильно я дбаю про нього.

Показуючи йому, наскільки він гідний цього.

Я стою на колінах, де мене легко можуть зловити, і мені байдуже, поки я приношу йому задоволення.

Моя долоня обвиває його біля основи, рухаючись вгору і вниз, поки я відкриваю рот, щоб ввести його всередину. Я повністю поглинаю його, водячи язиком по борозенках.

Він стягує мене з себе перш, ніж я встигаю що-небудь зробити, згинаючись у талії так, що його обличчя опиняється поруч із моїм,

- Мені не потрібно нікуди йти. Я знаю, як впоратися зі стервою в тобі.

Рум'янець заливає мої щоки якраз перед тим, як я відчуваю, як він притискає мою голову до своїх стегон. Він проштовхує свій член повз мої губи, в мій рот і вниз по моєму горлу, повністю застигаючи мене зненацька. Його пірсинг лоскоче задню частину мого горла, змушуючи мене тихо задихатися, але, схоже, це його не бентежить, тому що він тримає мене там.

Не бачачи жодної жалості, він відводить стегна назад, а іншою рукою береться за моє волосся, знову рухаючись уперед, видаючи недбалий звук, коли він запихає свій член мені в рот.

Голова впирається в підборіддя, той самий неон із маски, що висвітлює наш простір. Навіть не бачачи його очей, я знаю, що вони дивляться прямо в мої. Моє горло стискається навколо нього, виштовхуючи його з опором, і мій блювотний рефлекс набирає обертів.

- Розслаб горло, крихітко. Впусти мене, - він тихо стогне, використовуючи обидві руки, щоб проштовхнути мене глибше в його член, доки мій ніс не ткнеться в його таз. Розмір змушує моє горло розширюватися, болісно тиснучи на м'які тканини горла.

Моє дихання через ніс виходить тремтячим, коли я здригаюся, мої очі мружаться, коли я зосереджуюсь на тому, щоб не створювати жодного шуму, щоб ті, хто перебуває за межами цієї кабінки, не почули мене. Я ковтаю навколо нього, всмоктуючи його губами, створюючи повітронепроникний вакуум.

- Ось і все. Така хороша повія для мене.

Як би важко це не було, це так добре. Відчуваю, як він розтягує мій рот, відчуваю, як він укорінився в мені, спостерігаючи, як він шукає в мені задоволення.

Я така егоїстична, тому що я прийму все це. Усе, що він дає, я візьму, візьму, візьму. Тому що це може бути все, що в мене буде врешті-решт.

Кожного разу, коли я намагаюся віддихатися, він краде його ще одним жорстким поштовхом у мій рот, і в мене немає іншого вибору, окрім як зробити це. І з плином часу стає тільки гірше. Його хватка на моєму волоссі обпікає силою, а його удари стають лютими.

Я щосили намагаюся дихати, відчайдушно намагаючись стримати блювотні позиви. Хоча я нічого не міг вдіяти з його тихими стогонами задоволення і вологим звуком його члена, що заповнює мій рот.

Нарешті доля вирішує дати мені перепочинок, бо я чую, як група хлопців починає виходити з ванної. Коли двері зачиняються, я зніяковіло голосно тиснуся, впираючись руками в стегна Рука і виштовхую його назовні, щоб віддихатися.

Струмінь слини з рота стікає з його члена, стікає по моєму підборіддю на груди. Я відчуваю жар на своїх розчервонілих щоках, мої очі наповнюються сльозами, які вільно падають від сили його поштовхів.

- Я сказав, що ми закінчили, Сейдж? - насміхається він, відштовхуючи мене назад так, що моя голова і його руки впираються у двері кабінки.

Моя відповідь недійсна. Я не можу говорити, коли він повертається до мене в рот, проникаючи всередину мене глибше, ніж я думав. Моя голова, притиснута до дверей, дає йому щит, у який він може врізатися, тож його поштовхи стають сильнішими, і мені нікуди відступати.

Я рухаю головою взад-вперед, поки його стрижень душить мене, притискаючи язик так, що він масажує нижню частину його члена, пестячи набряклу вену щоразу, коли я змушую себе опуститися.

Це хаотична ейфорія. Хворобливий екстаз, який змушує засумніватися у своїй розсудливості.

Мій зір затуманений світлодіодами від його лицьового покриття, сльози затуманюють його, поки він продовжує знаходити задоволення. Повністю ігноруючи біль у горлі та щелепі, моє тіло благає мене зробити хоча б перерву.

З ним завжди так буває. Воно тисне, тисне, тисне, поки я не перестаю функціонувати. Перерв немає. З ним нелегко.

Щоразу він доводить мене до повної межі незбагненного задоволення.

Я хочу цього.

Я хочу, щоб він почувався добре, тож, якщо ми цього не зробимо, можливо, він подумає про це, поки він у душі, погладжуючи свій член до зображення мого обличчя, коли він трахав мене в рот у цій туалетній кабінці.

Я хочу цей біль.

Знаючи, що в прийдешні дні я буду пам'ятати про це.

Я буду думати про біль, і мої стегна стануть слизькими від жару, тому що ми пам'ятаємо те, що завдавало нам болю.

Кількість стогонів і стогонів, що виходять з нього, достатньо, щоб змусити мене пройти через біль. Я давлюся і відпльовуюсь навколо нього, моє горло стискається, коли я кладу руку на його живіт. Я відчуваю, як його шлунок стискається, його люті поштовхи стають недбалими і неконтрольованими.

Інша моя слизька рука обхоплює його яйця, викликаючи в нього шипіння, коли він втягує повітря крізь скреготливі зуби.

- Бляха, крихітко.

З моїм ім'ям на губах він глибоко проникає мені в рот, вихлюпуючи свою порцію в горло. Я жадібно ковтаю, смокчу, поки він не закінчить зі мною. Я відчуваю, як його ноги злегка трясуться, коли він тримає мене за потилицю.

Він відсторонюється від мене, дозволяючи мені вперше глибоко вдихнути відтоді, як це почалося. Я притуляюся головою до дверей, мої плечі опускаються, коли я розслабляю м'язи щелепи.

Я чую, як він знімає маску з обличчя, оголюючи блискучі очі, тонкий шар поту на лобі. Він кидає її на підлогу позаду нас, нахиляється і підхоплює мене на руки.

Моє тіло природним чином обвивається навколо нього, притискаючи його до себе, а він притискає мене спиною до дверей, утримуючи нас там.

- Тепер, коли ти підеш, я хочу, щоб ти поцілувала Істона на прощання, щоб він скуштував мою сперму, а потім ти збираєшся піти додому і чекати, доки я підкрадуся, щоб я міг поїсти, так?

По спині пробігає озноб, між ніг поколює прохолодний жар.

- Я теж за тобою сумувала, - хихикаю я, мій голос хрипить і хрипить.

- Я сумував за тобою. Просто... - тихо шепоче він. - Можу я залишити тебе? - і моя душа розривається через це.

Я хочу, щоб він тримав мене. Завжди. Залишитися тут, просто тут, у цій огидній ванній рейв-хауса, бо це здається безпечнішим, правильнішим, ніж будь-де ще, де я коли-небудь був.

Я не вірила, що в когось на кшталт Рука є м'яка сторона до знайомства з ним. Я завжди думала, що він просто обпалені краї і палючі образи. Поки я не побачила, ким він був до того, як це місце перетворило його на щось зле.

Він не злий.

Він сміється і посміхається. Він жартує, і його середній бал буквально вищий, ніж у мене. Він ненавидить дощ, але любить туман, який він залишає, тому що він нагадує йому дим. Він ненавидить, коли я пишу на внутрішньому боці його сигаретних пачок, але я помічаю, як він посміхається, коли читає їх.

Він людина, яка постраждала від світу. І все, що я хочу зробити, це бути причиною, через яку він знову повірить у це. Навіть якщо я не можу зробити те саме для себе.

Навіть якщо врешті-решт ми не виживемо разом, він має знати, що заслуговує на більше, ніж просто страждання.

Він заслуговує на щастя.

Він усе ще щось приховує від мене, щось у своєму минулому, що змушує його почуватися проклятим. Я відчуваю, що він усе ще зберігає частинки себе в тіні. Це заважає йому повністю здатися мені, але мені все одно.

І, можливо, це те, що так страшно у всьому цьому.

Що мені все одно, чи є у мене його секрети.

Я просто хочу його. Він той, завдяки якому я почуваюся живою і справжньою.

Він підштовхує мене до життя такою, яка я є, а не такою, якою мене хочуть бачити інші.

Коли я з ним, це як щодня знати, що завтра співатимуть птахи.

Мої пальці обхоплюють пасма волосся біля основи його шиї, м'яко граючи з ними.

- Ти можеш залишити мене, Рук.

Саме в цей момент я розумію, що зроблю для нього все, що завгодно. Настільки, що я збираюся розповісти йому про домовленість, подивитися, чи зможе він допомогти мені, щоб Роуз не опинилася в такій самій пастці. Усе, що він попросить, я зроблю.

Я хочу його. Я хочу бути з ним, і не тільки ще кілька тижнів.

І це реальна влада, яку ти можеш мати над кимось.

В Істона є шантаж, який я зможу подолати з часом. Це не є постійним чи тривалим.

Але любов - Боже, яка влада над кимось. Це справжнє падіння.

Ось чому я так довго трималася подалі від людей, чому я була злою, тримала всіх у страху, щоб у них ніколи не було шансу пізнати мене.

Тому що в дитинстві я дала світу шанс, і він знищив мене.

Я пообіцяла собі, що більше не дозволю цьому статися. Я не дозволю собі ображатися, довіряти комусь так, як довіряю йому.

Я пообіцяла собі і порушила її, бо тепер я думаю, що закохалася в диявола.

Рук

- Де Тетчер?

Я підходжу до столика, захованого в кутку їдальні, і дивлюся на Роуз, яка сидить поруч зі мною.

- Пригощайся, Розі, - кажу я, скуйовджуючи її волосся.

Вона посміхається мені, показуючи мені своє обличчя.

- Привіт, РВД.

Що більше мої пальці й очі знаходять тіло її сестри, то більше вони відрізняються один від одного.

- Хворий або щось на кшталт того, замкнувся у своєму будинку. Він розлючений через це, - відповідає Алістер, перш ніж вгризтися в яблуко, ніби воно наговорило йому лайна раніше.

- У нього просто один із моментів гермофобії. Він переживе це, - я натягую капюшон на голову, опускаюся в крісло й закидаю ноги на стіл, засовуючи руки за шию.

- До речі, де були люди, де, чорт забирай, ти був останнім часом? Тебе не було на кладовищі цими вихідними.

Я знаю, що скоро мені доведеться розповісти їм, чим я займався, чому мене не було так багато часу, і я також знаю, що це потрібно буде зробити до випуску, що означає розповісти їм, поки вона все ще зустрічається з Істоном.

Що за лайна буря буде.

Однак я не збираюся оголошувати про це без Тетчер або в школі. Я скажу їм, коли ми будемо наодинці; таким чином, якщо один із них вибухне через це, це не має великого значення.

Як я вже сказав Сейдж, я не боюся, що вони дізнаються або їхньої реакції.

Звичайно, вони будуть до біса злі на мене за те, що я приховую це від них, але вони будуть ще гіршими, коли дізнаються, чому.

- Я збирався, але потім викурив не той сорт і вирубився у своєму ліжку. Просто не відчував цього цими вихідними, чувак, - брехня - я трахав сестру Роуз на задньому сидінні її машини біля мого будинку. - Не вдавай, що я ніколи не бачив вас, придурків. Практично більшу частину часу я живу в Сайласа.

- Краще радій, що мій тато несприйнятливий до того, що ти щоранку одягаєш боксери на кухні, - втручається Сайлас, і я сміюся.

- Він терпить мене тільки тому, що твої молодші брати люблять мене. З іншого боку, твоя мама, - я прикушую губу. - Вона ненавидить мене.

- Мій тато терпить тебе, тому що ти мій друг, і моя мама не ненавидить тебе. Вона ненавидить прибирати кулі Nerf навколо будинку після того, як ти пішов на війну з Леві і Калебом.

Я, за загальним визнанням, заздрив Сайласу, коли ми вперше зустрілися. Я думаю, саме тому, коли ми з'єдналися, наш зв'язок став набагато ближчим. У нього була велика сім'я, яка, здавалося, об'єднувала мене, Алістера і Тетча. Невже його життя таке погане? Я маю на увазі, що, з огляду на всі обставини, у нього було все: люблячий батько, який не соромився свого психічного захворювання і готовий був боротися за те, щоб дати йому все, що йому потрібно, просто щоб він був щасливий, мама, яка думала, що він ходить по воді, і двоє братів, що дивилися на нього знизу вгору.

Як він вписався в наше суспільство? Як він міг мати стосунок до того, через що ми пройшли?

Я дізнався про це кілька років потому, коли йому офіційно поставили діагноз шизофренія.

Не те щоб він зрозумів; справа була в тому, що ми були єдиними людьми, які його розуміли.

Ми знали, як це, коли демони пожирають наше життя, нашу надію, нашу плоть. Ми зрозуміли, наскільки реальними здавалися його галюцинації, тому що ми жили цим. Незважаючи на те, що він був вигаданими істотами, що з'явилися в його свідомості, а наші були людьми, що сіють хаос у наших життях, ми все одно могли спілкуватися.

І це було те, що ніхто інший не міг зробити.

Ні лікарі, ні психологи, ні навіть його батьки, які відчайдушно намагалися.

Я ніколи не забуду того дня, коли він розповів мені, як це, як іноді, особливо вночі, з'являлися ці невловимі фігури з туману. Як вони смикали його за ноги і шепотіли йому на вухо. Хоч би скільки разів він заплющував очі й казав собі, що це всього лише сон, вони все одно були б там щоразу, коли він їх відчиняв.

Не було ні нічника, ні казки на ніч, які могли б відігнати його кошмари. Вони були з ним завжди.

Тоді ж я розповів йому правду про свою маму. Він був єдиним, хто знав про це або навіть чув, як я говорив про це вголос.

Після цього ми були нерозлучні.

- Цікаво, чи знає він, що виглядає як придурок, чи йому просто байдуже, - оголошує Алістер, дивлячись за мене. Сайлас усміхається, але цього достатньо, щоб його риси змінилися.

Я повертаю голову, щоб подивитися назад, мене зустрічає вигляд Істона, що йде кафетерієм, обіймає Сейдж за плечі й обіймає її так, наче він має бути там. Наче це його право.

- Наступного разу, коли твій тато завітає до мами, скажи йому, щоб він згадав, що Істон надто старий, щоб мама могла його одягати, - додає Сайлас.

Мені смішно, що Істон досі й гадки не має, що ми знаємо про позакласні заняття його матері. Я майже відчуваю спокусу використати це проти нього, просто спостерігаючи, як він тремтить від страху, що його ідеальну сімейну репутацію буде зруйновано.

Тому що, якщо правда вийде назовні, Сінклери будуть єдиними, кого це хвилює. Наче Алістеру байдуже, що його лайна сімейка зробила або кого вони трахнули.

Мої корінні зуби скрегочуть один об одного, щелепа стискається до такої міри, що стає майже боляче.

Неважливо, як довго ми були разом або скільки разів я спостерігав, як розігрується саме цей сценарій, гостре роздратування ніколи не вщухає. Щоразу мій територіальний голод за Сейдж тільки посилюється, і я попередив її, що мені набридло чекати.

Я відчуваю, як у мене спітніли долоні, коли я дивлюся на неї, на цю фальшиву посмішку, що засліплює кімнату, змушує кожного чоловіка дивитися, а кожну дівчину закочувати очі від ревнощів. Цей номер із картатою спідницею творить чудеса з моєю уявою.

Школярка, яка прийшла сповідатися в ще якихось гріхах, здається.

Скручуючи язик і сильніше кусаючи сірник, я практично відчуваю смак її соку, що капав у мій рот, коли я їв її під цим тонким матеріалом.

Бажання її сексуально не є ненормальним для мене. Захисна потреба тримати її при собі є.

Я не можу не задатися питанням, чи знає Істон її секрети. Якщо вона розігрує, грає для нього в спідній білизні або їсть кеглі, доки в неї не болить живіт поруч із ним. Якщо він знає її мрії і те, що її лякає.

Всупереч здоровому глузду, я піклуюся про неї. Я хочу її.

І оскільки життя любить нагадувати мені, яким жорстоким воно може бути, коли ти не звертаєш уваги, всі мої побоювання абсолютно правильні.

Тому що, продовжуючи захоплюватися дівчиною, якій я ніколи не повинен був довіряти, я бачу її палець, прикрашений блискучою діамантовою каблучкою, яка обіцяла їй назавжди.

- Я хотів би, щоб вона побачила, наскільки кращого вона заслуговує, але говорити з нею про це все одно, що розмовляти з голодною піраньєю. Я просто ненавиджу той факт, що він буде моїм братом, навіть якщо це шлюб.

Голос Розі подібний до білого шуму. Він тріщить і шипить у мене у вусі, мільйони маленьких голок знову і знову протикають барабанну перетинку.

- З яких це пір вони заручилися? - запитую я, сподіваючись, що мій тон вийде рівним і незворушним.

Вона знизує плечима, відкушуючи стебло селери.

- Моя мама сказала задовго до Різдва. Вони просто хотіли тримати це в секреті до випуску. Схоже, вони втомилися чекати.

Я киваю на її відповідь, але також роблю позначку для себе.

Я був правий увесь цей час. Я ніколи не повинен був торкатися прекрасної квітки, ніколи не повинен був дозволяти її зубам встромлятися в м'якоть мого забороненого плоду.

Усі кажуть, що диявол - розбещений; ніхто не думає, що це могло бути спокусою Єви неприємностями.

Весь цей час вона була досить отруйною, а тепер я в неї вклався.

Мій розум терзають спогади про неї, про те, ким я її вважав, моє тіло заражене відчуттям її.

Вона в мені, скрізь, і я хочу, щоб вона вирвалася назовні, просто зараз.

Всі її слова, всі її дії були брудною, грьобаною брехнею. Усе до останнього.

Я спітнів, димів під одягом, а тремтіння в руках гірше, ніж будь-коли. Я впевнений, що від мене виходив дим.

Я виходжу з-під контролю, низхідна спіраль веде тільки до хаотичного кінця, і мені потрібно вибратися звідси. Мені потрібно піти. Мене потрібно покарати за те, що я довірився брехуну.

- Я забув удома свою роботу з хімії. Збираюся збігати і забрати її. Зустрінемося з усіма вами пізніше, - я опускаю ноги на землю, відштовхуюся від столу, за яким щойно сидів, і йду прямо звідти.

Я збираюся піти - це те, що я кажу собі, коли мої ноги глухо стукають коридором. Мені потрібно, щоб мене вдарили, або мені потрібно що-небудь підірвати, перш ніж я згорю.

Ось тільки, проходячи повз двері театру, я зупиняюся.

Я знаю, що Сейдж приходить сюди після обіду щодня через свій вільний час. Я сидів тут багато днів, спостерігаючи за нею в задньому ряду кімнати без її відома, просто щоб побачити її в тому, що я вважав її природною стихією.

Я сидів як довбане щеня. Дурень. Чортів бовдур. З піною біля рота, наче вона була якоюсь богинею або ангелом. Я сидів і дивився, думаючи про все, що я зроблю і скажу їй пізніше. Так я прожила день, не випатравши її хлопця.

Це утримувало мене, поки я не побачив її знову, тому що, якщо бути чесним із самим собою, єдине реальне місце, де я відчував хоч щось близьке до щастя, було поруч із нею. Не просто комфорт, як у хлопчиків, а справжнє щастя.

Почуття, якого я не відчувала відтоді, як померла моя мама.

Чорт забирай, як я міг зробити це з собою. Як я міг хоча б на частку секунди подумати, що здатен закохатися.

Навіть після того, що сказала Роуз, навіть після кільця на її пальці, ця сила всередині мене продовжує намагатися захистити її. Він втрачає хибну надію, благаючи мій мозок прислухатися, бути оптимістичним. Що, можливо, все це якесь величезне непорозуміння.

У неї хочеться вірити.

У що б ми не були.

Я відчиняю двері в театр, проклинаючи себе.

- Ти жалюгідний грьобаний ідіот, - мої руки тягнуть мене за волосся, болісно смикаючи за пасма.

Навіть коли в мене немає причин вірити їй, я все одно чекаю. Я притуляюся до стіни в темряві і продовжую бути хлопцем, який вірить у неї. Я вірю в Сейдж, яку я бачив тієї ночі на Кладовищі.

Вона ніяк не могла прикинутися, як її очі волали про допомогу.

Вона не могла підробити всі ці розмови, всі ці нічні балачки і сміх.

Не може бути.

Я стою тут, чекаючи, поки цокають хвилини, ідучи на війну із самим собою, ніколи не усвідомлюючи до цього самого моменту, що я насправді почав сподіватися на щось хороше цього разу.

Щось, що не болить.

Обманювала, думаючи, що я заслуговую на більше.

Двері знову відчиняються, звук студентів зовні вщухає, щойно двері за ними зачиняються.

Я не збираюся затягувати це. Я хочу відповідей.

Мені потрібна правда.

- Я віддам тобі належне, Сейдж. Ти до біса хороша актриса, - я відштовхуюся від стіни, наближаючись до неї. Моє тіло підноситься над її навіть на цих підборах із ремінцями.

- Рук...

- Повернемося до палія, добре? "Рук" для людей, які не брешуть нахабно мені в обличчя, - моя внутрішня війна вивергається з моїх вуст, мої слова навіть не дають моєму розуму ані секунди, щоб вислухати її.

Я дивлюся в ці вогненно-блакитні очі і шукаю щось, що завгодно. Спалах емоції, яка могла запалити мою надію, щоб вона не згоріла.

Можливо, гнів, тому що я сумніваюся в ній. Печаль, тому що вона в якійсь біді.

Я б прийняв жаль. Я б змирився з тим, що вона збрехала мені про Істона і шкодувала про це, тому що вона навчилася піклуватися про мене.

Замість цього я ні з чим не зустрічаюся.

Пасивне обличчя з непроникним виразом.

Я дивлюся в стелю, мої груди розширюються від глибокого вдиху.

- Як довго ти збиралася це продовжувати? Ти планувала тримати мене поруч до самого надходження або коли тобі потрібно було з'ясувати, хто був татом дитини?

Вона просто стоїть там, дивлячись на мене без будь-якої реакції. Зазвичай вона кричала у відповідь, чинила опір мені, тому що це була вона. Ось ким вона була зі мною.

У мені стільки енергії, що мої руки хочуть простягнутися і стиснути її. Я хочу кричати на неї, щоб вона сказала що-небудь, сказала що-небудь.

- Скажи мені, що це брехня, Сейдж, - кажу я різким тоном, але в мене болять груди.

Вона сказала мені, що я можу залишити її собі. Що вона була моєю, а тут я роблю прямо протилежне.

Мені ніколи не вдавалося зберегти те, що мені було дорого.

Я просто хочу цю богом забуту річ.

- Будь ласка, скажи мені, що заручини - це розіграш, що це неправда. Що саме цього хотіли для тебе твої батьки. Скажи мені правду, і я клянуся, що розірву світ навпіл, щоб врятувати тебе від нього, щоб захистити тебе, - я продовжую. - Скажи мені, що ти, що чіплялася за мою толстовку, коли спала, - справжня ти. Скажи мені, що я отримав справжню Сейдж.

Сподіваючись, що це буде фразою, яка виведе її з трансу, я роблю крок уперед, кладучи руки по обидва боки від її голови.

- Просто скажи мені, що це брехня, крихітко, - шепочу я.

У три короткі рухи вона знищує всю мою довіру до неї. Вона відступає назад, поза зоною мого дотику.

- Я не хотіла, щоб усе сталося так, але я вважаю, що краще зірвати цей пластир, - вона недбало заправляє пасмо волосся за вухо, ніби я не готовий вибухнути. - Мені просто, мені потрібно було трохи... - вона замовкає, підбираючи потрібне слово, виглядаючи жорсткою і розважливою. - Небезпека перед випускним, розумієш? Ти розумієш це, вірно? - її брови піднімаються від риторичного запитання, і вона більше схожа на робота, ніж на людину. Ставлення, яке просочує кожне слово, вражає мене.

Дівчина, яку я почав впускати, пішла. Це стара Сейдж, і вона повернулася зі ще гострішими кігтями.

Сумно те, що я не думаю, що вона коли-небудь йшла куди-небудь.

- Насправді я не отримала повного дикого шкільного досвіду, про який усі завжди говорять - намагаючись підтримувати образи, розвеселити, навчатися - і коли Істон освідчився... - вона зітхає, на мить відводячи погляд від мене, наче уявляючи його собі, потім знову подивилася на мене. - Ну, я просто хотіла поставити галочки у всіх графах свого життєвого досвіду, і мені здалося, що ти впораєшся з цим завданням.

Мої груди стискаються. Великий ніж встромився мені в спину, наповнивши легені кров'ю.

Єдині слова, які я можу вимовити крізь зуби: "Чи правильно це?"

Вона киває, показуючи зуби з поблажливою посмішкою. Зізнаюся, у мене були сумніви, коли я поставив це запитання. Немов щоб втерти гірше, немов облити бензином мої порізані зап'ястя, вона неуважно крутить каблучку на пальці.

- Але! Я думаю, ти зробив це більш ніж очевидно, Істон Сінклер - це все, що мені потрібно для мого майбутнього. Я маю на увазі, ми практично створені одне для одного. Тобі не здається?

Вона, чорт забирай, серйозно зараз?

Я підходжу до неї ближче, насупивши брови в злісному V.

- Ти жартуєш. Твоє майбутнє - це фальшиві оргазми і люди, які поводяться з тобою як з надутою лялькою? Це маячня, Сейдж. Це нісенітниця. Ти хочеш сказати мені, що всі сценарії, всі сльози, Лос-Анджелес, це все, що? Гра? - я ніколи не чув, щоб мій голос був настільки емоційним.

Я міг звучати загрозливо. Звичайно, я міг звучати смішно або саркастично. Але це інше. Кожне слово відчувається як лезо бритви по підошвах моїх ніг, бо вона майже не здригається.

Наче вони її не турбують, наче їй байдуже.

- Я сказала тобі те, що тобі потрібно було почути, Рук, - вона поправляє ремінець на своїй сумці з книжками, вочевидь, їй набридла ця розмова. - Я дала тобі дівчину, яку ти думав, що зможеш врятувати. А ти був просто хлопцем із басейну, якого я хотіла намочити. Я тільки...

Вона зупиняється і їбе мене, якщо я думав, що вона зламається і забере все назад.

Її сміх резонує, впиваючись у мою шкіру, як кулі з близької відстані. Один за одним, я отримую удар за ударом, поки не стану схожим на швейцарський сир.

Залишився порожнім і дірявим знову і знову.

- Я просто не можу повірити, що ти справді повівся на це, - вона закінчує хихикати, витираючи сльози радості з-під очей.

Свіжа ненависть вливається в мої вени, як адреналін, жага відплати. Я думав, що мій скривджений дух вичерпався відтоді, як я був поруч із нею, і це тільки кидає м'ясо на голодних звірів усередині мене.

Вона брехуха. Маніпулятивна сука. Зрадниця.

Ворог.

Зараз я нікого не ненавиджу більше, ніж її, і я хочу, щоб вона заплатила.

Я хочу, щоб їй було до біса боляче, як я дозволила собі.

Я смокчу нижню губу, посміхаючись від ворожості, що наповнює моє тіло, переповнює мене.

- Просто знай, коли ти залишишся зовсім сама наприкінці цього, бо ти використала всіх навколо себе, що ти зробила це з самою собою. Ніхто не жаліє суку без серця.

Вона усміхається, відвертаючись від мене і прямуючи до сцени.

- Мені не потрібна жалість, палійнику.

- Ти так довго граєш у цю гру, Сейдж, що не знаєш, чи граєш ти в неї, чи вона грає тобою, - звертаюся я до неї тільки для того, щоб вона озирнулася через плече й усміхнулася.

- Не засмучуйся через те, що цього разу тебе розіграли, Ван Дорен. Я впевнена, ти впораєшся. Адже завтра птахи співатимуть.

Я дозволив її словам вбратися в мою шкіру. Я дозволяю їм підживлювати мою ненависть до неї, навіть якщо єдина справжня людина, яку можна звинувачувати, це я сам.

Вона отримає те, що прийде до неї. Я подбаю про це.

Я вибігаю зі школи, намагаючись зірвати двері з петель. Я точно знаю, що збираюся робити, але спочатку мені потрібно дещо, про що подбати.

Я йду до тієї людини, яка зробить, як я просив, не вимагаючи відповідей.

Хтось, хто жадає божевільних мук, яких я потребую в цей момент.

Удари під дих від Алістера і грубі біблійні вірші мого батька, просякнуті злістю, сьогодні не зможуть приборкати мою спрагу болю. Цього буде недостатньо.

Мені потрібно трохи, щоб витягти цю отруту.

В даний час.

З моїм тілом, що трясеться від ненависті до себе, я, спотикаючись, піднімаюся кам'яними сходами до вхідних дверей. Виснажений молоток пильно дивиться на мене, коли я стукаю по ньому кулаком, наполегливо рухаючись.

Мій мозок кричить, кричить і бушує над марним чортовим органом у моїх грудях.

Воно повинно було залишитися мертвим. Воно не повинно було знову почати битися після всього, через що воно пройшло. Воно знало краще - воно бачило, як влаштований світ, і все ж очікувало, що Сейдж буде іншою.

Що вона не була брехухою.

Коли вона встромила в мене нігті, вона почала качати чорну рідину по каналах, і єдина рідина, що залишилася, заповнила мої вени, борючись за роботу. Воно боролося за віру в те, що знову зможе нормально битися, переносити справжню кров замість токсичної рідини.

Важкі двері зі скрипом відчиняються, сонячне світло ллється в затемнений будинок. Його чорні оксфорди клацають по підлозі, коли він притуляється до рами і дивиться на мене тьмяним поглядом.

У нього живий голос, саркастична дотепність, інтелігентний жарт і навіть трохи гумору, але його очі дають зрозуміти, що все це гра.

Усередині він викривлений. Йому було все одно.

Не тому, що не хоче, а тому, що фізично не може піклуватися про інших. Не так, як це роблять нормальні люди.

Він вірний, він розуміє мене, але йому все одно.

Людські емоції для нього порожні.

Хоча Сайлас розуміє емоції, як вони працюють, як вони впливають на інших, він просто не отримує від них задоволення.

Тетчер ніколи не міг зрозуміти почуття, тому що він не може відчувати їх сам.

Як він міг?

Однак Тетчер Пірсон може зробити для мене те, що ніхто інший не зробив би.

Я дивлюся на нього, мої вогняні очі зустрічаються з його крижаними.

- Мені потрібно, щоб ти заподіяв мені біль.

Сейдж

Шлункова кислота витікає з мого горла, бризкаючи в унітаз піді мною. Я хапаюся за те, що поруч зі мною, намагаючись пережити біль.

У мені не залишилося нічого, що могло б вирвати. Щоразу, коли мої груди здіймаються, мої органи напружуються і зміщуються, вивергаючи лише кілька калюжок зеленувато-жовтої жовчі. Я влаштувалася зручніше на підлозі своєї ванни, покинувши школу і прийшовши просто сюди, бажаючи уникнути контакту з усім людським життям.

Жоден макіяж чи уїдливий укус не могли приховати того, що відбувалося всередині.

Я витратила всю свою енергію на те, щоб зберігати незворушний вираз обличчя з Руком, запихаючи все це глибоко всередину, а тепер воно пробивається назад.

Моє тіло карає мене за те, що я зробила з ним.

Ще одна хвиля нудоти накочує на мене, коли теплі сльози течуть по моєму обличчю. Усе, що я бачу, це його очі.

Як вони тріснули і розкололися від такого болю і злоби. Я фізично бачила, як він спалював усі позитивні почуття, пов'язані зі мною, у своєму тілі.

Усе хороше, над чим я так старанно працювала, випаровувалося з кожною брехнею, що зірвалася з моїх вуст. Після однієї розмови я взяла те, що в нас було, і зарила це на десять футів під воду.

Зараз він мертвий. Я мертва зараз.

Мертва для нього.

Кинута гнити з моїм власним жалем і жуками, без надгробку, щоб відзначити мою могилу, тому що я знаю, що він ніколи не повернеться. Йому нема чого знати, де я залишаюся на спочинок.

У той момент я довела йому те, що він завжди вважав правдою.

Це життя не призначене для нього, крім презирства і страждань.

- Готово?

Я піднімаю важкі очі на двері, ледь глянувши, перш ніж спробувати прикинутися, що його не існує. Я сподіваюся, що, якщо я ігноруватиму Істона досить довго, він просто зникне з лиця землі.

- Так, - я кашляю. - Тепер можеш забиратися до біса з мого дому.

Його кроки наближаються, перш ніж я відчуваю його присутність поруч зі своїм згорбленим тілом. Його пальці хоробро прибирають кілька пасом волосся з мого обличчя на плече. Не те щоб це зараз мало велике значення, бо в них уже є блювота.

- Ти брешеш мені, Сейдж? - він м'яко муркоче, голос заспокоює, але його рука навпаки. Він жадібно стискає мою потилицю, стискаючи в жмені волосся, відкидає мою голову назад, щоб я дивилася на нього. - Заради себе, тобі краще не брехати мені.

- Забери від мене руки! - кричу я, глибоко впираючись руками йому в груди. Він падає зі свого положення навпочіпки просто на дупу, і весь цей час на його обличчі грає дивна усмішка. - Я сказала тобі, що зробила це. Готово, самовдоволений виродку.

- Тск, тск, - клацає він, хитаючи головою. - Раніше я завжди вважав наші стосунки доволі ванільними. Я думаю, це справді пожвавить нас у майбутньому, крихітко.

- Мене від тебе нудить, - плюю я йому з огидою на обличчі.

У мені вирує нова хвиля емоцій, і мені відчайдушно хочеться згорнутися калачиком на цій підлозі й заплакати.

Але я не віддам Істону цього. Він готується взяти все, що я є; Я не принесу йому задоволення дивитися, як я ламаюся, більше, ніж уже.

Невже я справді думала, що зможу вирватися з усього цього? Піти і залишитися з Руком? Невже я справді дозволила коханню знову зробити мене такою наївною?

- Знаєш, від чого мене нудить? - він встає з підлоги і обтрушує штани. - Знаючи, що ти дозволила цій клятій нікчемності доторкнутися до тебе. Це змушує вас виглядати жалюгідно. Ви маєте бути вдячні, що я все ще згоден на цей шлюб із вами. Коли я міг так само легко взяти Роз...

- Не смій, придурок, - попереджаю я його, відповідаючи його позі. Забавно, що, хоча він і вищий, його синдром маленького члена змушує мене відчувати, що я розмовляю з ним зверхньо. - У нас була угода, і я виконала свою частину.

Через кілька днів після рейву Істон вкрав мій телефон. Уявіть, як я дізнаюся, що психопат пробрався в мій будинок, поки я спала, щоб зробити це. За його словами, він був уважним хлопцем і вживав заходів.

Йому не склало труднощів знайти повідомлення між мною і Руком або з'ясувати, від кого вони були.

Коли він розповів мені про це, я подумала, як чудово. Хіба це не безглуздо? Я думав, що це означає, що я можу сказати йому, щоб він від'їбався раніше, ніж я очікувала. Це Рук, і я мали бути разом публічно перед випускним.

Я побігла раніше, ніж змогла йти. Я була занадто схвильована майбутнім часом замість того, щоб зосередитися на тому, що стояло перед нами.

Вони не могли змусити мене чи Роуз зробити це. Це незаконно, а нам уже вісімнадцять. Ми могли б піти і ніколи не озиратися назад. Сайлас зробить це за неї в одну мить, а я повністю довірилася Руку.

Що він буде там. Що, коли я скажу йому, він не дозволить мені. Він битиметься за мене.

Істон киває, потираючи рукою підборіддя й озираючись.

- Я просто маю знати; ти справді думала, що могла піти з ним? Що я не дізнаюся, що ти трахаєшся з ним?

- Ти дізнався, бо ти божевільний і вкрав мій телефон, - я протискуюся повз нього, рухаючись до моєї нещасної кімнати, шукаючи серед одягу на підлозі одну конкретну річ. - Не приписуй собі заслуги в тому, що ти сам усе зрозумів. Ти не такий розумний.

Я хочу піти. Я хочу, щоб ця розмова закінчилася, щоб я могла зібрати сумку і вирушити в будинок біля озера. Залишатися там кілька днів і прикидатися, що все гаразд.

Якщо я постараюся досить сильно, я зможу заплющити очі, глибше зануритися в його толстовку, і мені здаватиметься, що він там.

Я просто... я просто.

Хотіла б я знати, що останній дотик до нього був останнім.

Що в понеділок після рейв-вечірки, коли він заштовхав мене в задню частину моєї машини на шкільній парковці, я востаннє відчувала його проти себе. Його стегна між моїми ногами, дим від його одвірка і наше важке дихання запотівають вікна.

Я хапаюся за серце, стискаючи кулаком сорочку, намагаючись заспокоїти внутрішній орган. Вода вже була мені по груди, жадібно чекаючи, коли прорветься гребля, щоб повністю потопити мене. Я боровся весь день, боровся за те, щоб тримати голову над хвилями, але я так втомилася від боротьби.

Біль спогадів був греблею, і вона щойно прорвалася.

Я досі відчуваю, як його пальці пробігають по моїй ключиці, а його вухо лежить на моїх грудях. Його довге волосся лоскотало мене, але я не заперечувала. Мені сподобалося, як тепло він почувався притиснутим до мене, хоча він був увесь липкий від поту, який ми обоє виробили.

- Від чого цей шрам? - його туманний тон торкався моєї шкіри, як оксамит, подушечки його пальців торкалися шкіри, яка виступала.

Я розповіла йому історію про те, як у дитинстві я впала з каруселі, і як після цього моя мама заборонила мені грати на дитячому майданчику. Вона боялася, що я завдам непоправної шкоди своєму обличчю, і не дай Боже, я матиму далеко не ідеальний вигляд.

- Розі думає, що це скаже мені, хто моя споріднена душа, - закінчила я. - Я думаю, вона просто каже мені це, щоб я почувався краще.

- Чому вона так думає?

- У Сайласа є шрам на мізинці, точно в тому місці, де її родима пляма. Мітки душі. Так вона їх називає. - Мої руки зарилися в його волосся, накрутивши кілька пасом, і я встромила нігті в його шкіру голови, знаючи, як сильно він це любить.

Він різко ворухнувся, трохи відкинувшись назад, щоб між нами був деякий простір. Неквапливими рухами він підкинув до себе палаючий кінець одвірка, піднісши його до мене в рот, щоб я могла вдихнути.

Я наповнила свої легені, і коли я закінчив, він встромив вишеньку собі в шкіру. Від шипіння шкіри я здригнулася. Незважаючи на те, що я була під кайфом, я знала, що те, що він зробив, було правдою.

Господи, він навіть не здригнувся. Він майже не рухався.

Мої очі ненадовго розширилися.

- Якого хріна ти робиш? - я вилаялася, хапаючи його за зап'ястя, щоб відвести тепло від його тіла, в шоці від того, що одна людина може так раптово впоратися з таким болем. Він навіть не думав про це; він просто зробив це.

Трохи вище його ключиці залишився неприємний багряний опік. Зла мітка була присипана попелом від диму, і я знала, що це має бути боляче, але він ніяк не відреагував.

Він продовжував дивитися на мене, його очі виблискували крізь пару.

- Доказ того, що Роуз права.

Немає числа глибоких вдихів, які мене заспокоїли б. Вода мчить занадто високо, занадто швидко. Я закінчив.

Я гарячково шукаю толстовку, думаючи, що, якщо я зможу відчути його запах, усього лише короткий запах, це може полегшити біль у моїх грудях. Таке відчуття, що моя шкіра тріскається, усі мої нервові закінчення піддаються впливу кисню.

Ніхто не каже тобі, наскільки болісними можуть бути напади паніки.

Я чухаю шию, відчуваючи, як вона пекуче гаряча. Моя рука ковзає по шраму на шиї, знаючи, що я більше ніколи не зможу дивитися на нього в дзеркало як раніше.

- Ти мене чула? - наполегливо каже Істон, хапаючи мене за передпліччя тільки для того, щоб я спробував висмикнути його з його хватки.

- Перестань торкатися до мене, Сінклер. Я сказала тобі, я зробила те, що ти просив. А тепер залиш мене в спокої.

- Не поважай мене скільки хочеш, Сейдж, - він міцніше стискає мене, притискаючи мене до себе, від чого моя паніка тільки посилюється. - За кілька місяців - це не матиме значення, тому що я володітиму тобою. Я збираюся перетворити тебе на гарненький маленький трофей, на покірну дружину, і мені байдуже, якщо мені доведеться розбити цей сучий рот, щоб зробити це.

Слина бризкає з рота, бризкаючи на моє обличчя. Я стискаю зуби, дивлячись на нього знизу-вгору і борючись з його хваткою, але він тільки міцніше стискає мене.

Схлип намагається зірватися з моїх губ від наростаючого болю від тиску.

- Це буде холодний день у пеклі, коли ти зламаєш мене, але, за будь-яку ціну, доклади всіх зусиль, - видавлюю я, щосили намагаючись зберегти свій вигляд у всьому, що відбувається.

З болем у серці, палаючим гнівом і відчуттям задухи я збожеволію.

- Хай допоможе тобі Бог, якщо ти не розіб'єш йому серце, і я маю на увазі зруйнувати його, поки нічого не залишиться, - Істон агресивно притискається своїм чолом до мого, різко зіштовхуючи наші обличчя. - Я простежу, щоб мій батько подбав про Роуз. Йому нічого не варто потягнути за ниточку і пуф, - він ворушить пальцями на вільній руці. - Вона пішла. Стерта з лиця землі, щоб ніколи більше про неї не чули.

Я ковтаю жовч, знаючи, що саме з цієї причини я взагалі погодився зробити це. Я не впевнена, що Істон блефує, але чи готова я поставити на це життя Роуз?

Я не можу. Не тоді, коли я знаю, скільки грошей заробляє Стівен Сінклер. Не тоді, коли я знаю, наскільки він сильний. Я не можу ризикувати. Я не можу ризикувати тим, що вона постраждає або, що ще гірше, помре через мій егоїзм.

Я була егоїсткою все своє життя.

Для всіх буде краще, якщо я просто заткнуся і зроблю, як мені кажуть. Життя Рука стане легшим, а Роуз буде щасливою.

Ось що важливо.

- У тебе немає яєць, - шиплю я.

- Спробуй мене, пизда.

Моя долоня без задньої думки вдаряє по його щоці, так сильно, що змушує його голову повернутися в протилежному напрямку.

- Неважливо, що ти зі мною зробиш, Істоне, - я сміюся йому в обличчя так само, як сьогодні з Руком, але цього разу я серйозно. Я маю на увазі цей гіркий, кислий сміх, який ллється з мене, як отрута. - Неважливо, скільки в тебе татових грошей чи його влади. Ти ніколи не будеш Руком. У тебе ніколи не буде мене, як у нього. Навіть близько. Тож давай, зламай мене, бо я розріжу тобі зап'ястя, поки ти намагатимешся.

Мої груди здіймаються й опускаються, втягуючи повітря і випускаючи його швидше, коли минають моменти. Істон змінився - я змінилася. Попри те, що я завжди відчувала, що ця темрява всередині нього з тієї секунди, як ми зустрілися, колись він був порядною людиною.

Старша школа, очікування, його батько. Вони перетворили його на щось зовсім інше.

Це зробило те саме для мене.

Ми однакові, Істон і я.

Підступні, фальшиві, егоїстичні люди, які не звертають уваги на інших.

Можливо, це доля, що ми опинилися тут разом.

Я очікувала цього. Чесно кажучи, так і сталося.

Я штовхнула його занадто далеко за край, але навіть зараз я ковтаю, коли бачу, як він піднімає руку, готовий вдарити мене.

Моє тіло напружується, готуючись до удару, але його немає. Замість цього я чую, як відчиняються мої двері і голос батька.

- Сейдж, де ключі від твоєї машини... - він зупиняється. - Я щось перериваю?

Істон прочищає горло, опускаючи руку.

- Ні, сер.

Я відстороняюся від нього тепер, коли мій батько тут, обіймаючи мене руками.

- Навіщо тобі мої ключі?

Він зітхає, проводячи рукою по обличчю.

- Мені потрібно їхати до Портленда, а твоя мама хоче взяти з собою машину. Судячи з усього, хтось підпалив будинок біля озера. Пожежна служба чекає мого прибуття, щоб я міг написати заяву в поліцію. Той, хто це зробив, очевидно, хотів, щоб ми знали, що це не був нещасний випадок.

І тоді все справді розвалюється. Коли вся моя душа стирається на підлозі переді мною.

Я дозволяю сльозам текти вільно. Я дозволяю їм проходити повз мої протоки й обволікати щоки своїм теплом.

Він навіть не міг дозволити мені мати цю річ.

Я зламала його, тому він забрав у мене все. Він залишив мене ні з чим.

Будинок біля озера був моїм до того, як став нашим. Якщо хтось і заслуговував на те, щоб його спалити, то це мала бути я.

Я знаю, що не маю права засмучуватися. Я сказала йому жахливі речі; Я сказала, що повинна була змусити його повірити мені, щоб він не намагався повернутися.

Але я думала... я думала, що зможу зберегти будинок біля озера. Я могла б використовувати його як капсулу часу, вирушаючи туди, коли мені потрібно було згадати, як це бути з ним.

А зараз я навіть цього не можу.

У мене нічого не залишилося.

Останніх із нас спалили в цьому будинку.

Я ненавиджу його за це, за те, що він узяв те, чим ми були, і змусив це припинити існування. Спалити всі докази, весь сміх, усі спогади.

Наче їх узагалі ніколи не було.

Я ненавиджу його за це.

Я ненавиджу його.

Я до біса ненавиджу його.

Але не так сильно, як він ненавидить мене.

Він не просто відчуває вогонь.

Він вогонь.

Він полум'я, кремінь, вогонь.

Подібно до єгипетського бога Ра, він містить у собі все тепле.

Він мій бог вогню, і я живу, щоб горіти заради нього.

Сейдж

- Відкрий.

Я висовую язик, показуючи медсестрі внутрішню частину рота, проводячи язиком зліва направо, вгору і вниз. Вона світить навколо маленькою ручкою-ліхтариком і, задоволена, киває.

Після трьох тижнів перебування в психіатричній лікарні "Монарх" я перестала відмовлятися від ліків.

Побічні ефекти, втрата апетиту, постійна втома, мігрені, вони кращі, ніж альтернатива.

У всіх є уявлення про те, який, на їхню думку, вигляд має психіатричне відділення. Поп-культура і кіно створили досить страхітливий образ. Клеймо, що оточує ці місця, досить жахливе. Я маю на увазі, що всі і їхня мати дивилися другий сезон "Американської історії жахів".

Я впевнена, що є заклади, які зосереджені на тому, щоб допомагати пацієнтам, лікувати їхні проблеми і давати їм надію на реабілітацію і, зрештою, на повернення в реальний світ.

Але це Пондероз Спрінгс.

І це моє життя, і в будь-який момент доля може кинути мене на поталу вовкам, так і буде.

Це місце - все, що може викликати в уяві твої найбожевільніші кошмари.

Закрита в'язниця з м'якими кімнатами і без дверних ручок.

Вони кажуть тобі, коли ти потрапляєш сюди, добровільно або, в моєму випадку, неохоче, що все, що вони роблять, це щоб допомогти тобі.

Що ремені, які утримували мене на ношах, коли я приїхала, мали захистити мене. Їхня робота - оберігати мене своїми білими лабораторними халатами і блокнотами.

Навіть коли ти відмовляєшся приймати ліки і тебе тягнуть в одиночну камеру, де троє чоловіків будуть утримувати тебе і вводити нейролептики. Навіть коли вони тримають тебе там три дні без жодного слова.

Вони посадять тебе на свої пластикові дивани і скажуть, що цей притулок, це місце було побудовано, щоб допомогти тобі. Усе це для твого ж блага.

Весь цей час вони запитують тебе знову і знову, знову і знову, чому ти намагався накласти на себе руки? Тобі зараз хочеться нашкодити собі? Ти впевнений? Ти абсолютно впевнений, що в тебе немає поганих думок?

Хай допоможе тобі Бог, якщо ти відповіси "так" Навіть коли мене вперше прийняли, я знала, що краще не відповідати "так" на ці запитання.

На жаль, лікарі та медсестри мають рацію.

Вони там, щоб тримати нас у безпеці.

Не для того, щоб насправді лікувати нас від нашого основного психічного здоров'я або робити щось, що справді вимагає від них щосили, щоб покращити наше життя.

Ворона ширяє в ранковому небі, сіруваті хмари чіпляються за її крила, коли вона наближається до дерев. Мій ніс починає текти від повітря, яке кусає мою шкіру. Січень тут завжди найхолодніший.

За сталевими воротами, що охороняють територію, є річка, яку ви можете побачити з саду. Ну, це більше мертві бур'яни і зламані фонтани, але я впевнена, що в якийсь момент тут десь були посаджені квіти.

- На тебе чекають гості в їдальні, - одна з медсестер денної зміни, здається, її звуть Шонда, стоїть наді мною там, де я сиджу на вологій землі.

Холодна роса прилипає до мого вицвілого блакитного халата, але я насолоджуюся цим відчуттям. Усередині нічого не відчуваєш. Немає навіть температури. Усе середнє й тупе.

Деякий час уранці я сиджу тут і справді почуваюся людиною. Я чую, як кричать ворони, повільно шелестить річка і виє вітер, від якого стогнуть дерева.

У цих стінах немає ні поганих, ні хороших днів.

Всього днів.

Безцільний.

Час не має значення. Це або розмиття, або гоночна траса. Я ніколи не знаю, коли я сплю або коли я не сплю. Найгірше те, що, коли я не сплю, все, чого я хочу, це спати.

Якби я на випускному курсі побачила, ким я є зараз, я б, блядь, вдарилася. Нігті обкусані до швидких, постійних фіолетових мішків під очима.

Я більше не той, ким був раніше, і, чесно кажучи, я так і не зрозумів, ким хочу бути. Тож це залишає мене зацементованим у підвішеному стані.

Загублена.

Забута.

Будь-яке відчуття себе випарувалося.

Я стала свого роду порожнистим колодязем. Єдині монети, кинуті всередину, - це пігулки, які відлунням відбиваються в стінах мого ядра, нагадуючи мені, що єдине, що мене наповнює, - це порожнеча.

- Відвідувачі? До мене?

Я була тут вісім місяців. Двісті сорок три дні. Тридцять чотири тижні. І п'ять тисяч вісімсот сорок годин.

Жодна душа не прийшла до мене в гості.

Не мій влаштований колишній наречений, мої друзі-манекени, мій батько, чорт забирай, точно не входив у ці двері, і моя мама, ну, останнє, що я знала, що вона була заручена з кимось із великою кількістю грошей і невеликою тривалістю життя.

Немає нікого, хто б дбав про те, щоб зайти і перевірити мене. Одного разу мене кинули в це місце і викинули ключ.

Після того, що я дізналася завдяки тому, що я знаю зараз, я подумки була готова провести тут усе своє життя. Вони не випустять мене, і навіть якщо я вийду, вони вб'ють мене перш, ніж я встигну щось зробити зі своїм життям.

Сумна правда в тому, що я насправді в порядку з цим.

Поки я тут, принаймні, я можу переконати себе, що Роуз жива.

Смерть проникла в наше життя і розірвала зв'язок між нами.

В одну секунду я була близнюком, а в наступну - ні.

Тебе до цього ніхто не готує. Про те, як це, коли друга половинка твоєї душі вмирає. Коли людина, з якою ти прийшов у цей світ, йде раніше за тебе.

Це важко пояснити, але в мене в грудях постійно дзвонить телефон, і ніхто не може взяти іншу лінію.

Усе, що в мене залишилося, - це почуття провини. Це те, що переслідує мене ночами, не даючи мені заснути.

Безперервне почуття провини за те, що вона жива, тоді як вона гниє в землі.

Щоранку я отримую холодну вівсянку, граю в шашки сама з собою, а личинки поїдають те, що залишилося від її трупа.

- Сейдж, привіт? Сейдж, ти себе добре почуваєш? - медсестра клацає пальцями переді мною. - Я сказала, так, у тебе гості. Твій батько і його друг. Вони принесли тобі сніданок. Ти, мабуть, схвильована.

Мій батько? А його друг?

Це майже протиріччя.

У мого батька немає друзів, і він знає, що краще не відвідувати мене. Навіть якби він захотів, він знав, що я вдарю його ножем.

Це було останнє, що я йому пообіцяла. Останнє, що я обіцяла Роуз, навіть якщо вона не дожила до того, щоб почути це.

Якби мені коли-небудь випала можливість, я б без вагань наклала на себе руки, і це було б жорстоко.

Я довго думала, як мені це зробити. Ці думки - єдине, що приносить мені справжню радість.

Думаючи про те, який він матиме вигляд, благаючи про його життя, поки я притискаю ніж до його горла. Я б усе віддала, щоб побачити, як зникне світло в його очах, поки мої руки стискають його горло.

Є мільйони способів зробити це, і звузити коло практично неможливо. Жоден із них не видається правильним - смерть видається надто великою нагородою за те, що він зробив із Розі.

Хоча наш доступ до Інтернету тут обмежений, ми можемо читати, і я зробив усе можливе, щоб використати бібліотеку об'єкта, щоб дізнатися, який найповільніший спосіб убити когось. Найболючіший, найнаочніший, найагресивніший.

Яким би темним або заплутаним він не був, ніщо з цього, здавалося, не було відповіддю на те, що він зробив. Навіть бути з'їденим собаками живцем було занадто гуманно.

- Ви впевнені, що це мій батько, і ви його не переплутали?

- Є тільки один мер Пондероз Спрінгс, і його обличчя красується на рекламному щиті в центрі міста. Його не сплутати з твоєю родиною. Хіба ти не повинна бути схвильована?

Щоб побачити людину, яка вбила мою сестру?

- У нестямі від радості, - саркастично кажу я.

Вона веде мене назад всередину, і мій випраний синій одяг натирає мої стегна, поки ми вальсуємо по похмурому коридору.

Тут завжди смердить стерилізатором, різкими запахами спиртових серветок і латексними рукавичками. Мене це найбільше бісить, це єдине, до чого я не можу звикнути.

У залі сьогодні гамірно, щось на кшталт хаотичності для місця, призначеного для душевного спокою.

Майже всі мої колеги-пацієнти більш небезпечні для себе, ніж для будь-кого ще. Уявлення про те, що психічне захворювання є попереджувальною ознакою психотичної поведінки, було міфом, розвінчаним багато років тому. Я читала про це, коли вперше потрапила сюди. Я читала про багато речей, про які ніколи не думала, що читатиму відтоді, як покинула зовнішній світ.

Однак трапляються випадки, коли деякі тремори чи галюцинації виходять з-під контролю. Зазвичай завжди, коли в однієї людини поганий день, це викликає тривогу в усіх навколо.

Я чую, як Гаррі Голлмарк у своїй кімнаті постійно наспівує Шалтая-Болтая. Він отримав своє ім'я з тієї ж причини, з якої жінки плачуть на своїх диванах під час Різдва - він любить фільми Hallmark.

Один пацієнт стукає у двері, вимагаючи прийняти душ; інший свариться з медсестрою через те, що ЦРУ спостерігає за ним по раціям, зламаним раціям, які навіть не мають антен, зауважте.

Цього ранку Рейган у 3Б мовчить, спить після заспокійливого, яким її накачали минулої ночі. Деякі люди ніколи не вчаться, і вона одна з них. Вона тут довше, ніж я, і щоночі я чую її крики.

Крики, від яких холоне кров.

Від них у мене болять зуби.

Я перевертаюся в безсонному стані, прикриваючи вуха тонким простирадлом, чекаючи, доки нічна медсестра прийде на зміну і вирубить її ліками.

Це найгірший побічний ефект від ліків.

Безсоння.

Кошмари.

Лежу без сну, слухаючи крики, крики і знаючи, що мені тут не місце.

Пробираємося в їдальню, де з кухні ллється запах кориці.

Круглі столи, декорації у відтінках сірого і літній джентльмен, чиє інвалідне крісло припарковане біля єдиного вікна.

Його звуть Еддісон, і в нього шизофренія.

Його не лікували доти, доки йому не виповнилося тридцять, а тепер вони тримають його в такому стані, що його мозок навіть не може скласти повних речень. Бувають рідкісні моменти, коли він нічим не відрізняється від мене, але більшу частину часу він сидить мовчки, застрягши у своїй голові.

Іноді мені подобається думати, що там краще, що він щасливий і не замкнений в установі, але я знаю, що це неправда.

Я розмовляла з ним одного разу, і в тій єдиній розмові я заприсягнулася, що ніколи більше не скажу "шизофренія", - навіть якщо це буде жарт.

- Піп.

Душевна травма встромляє свої кігті в моє серце.

З моїми рутинними панічними атаками це поступове занурення в різні водойми. Іноді це озеро; в інших випадках це океан. Останнім часом найчастіше мене поглинає чорнильно-чорна рідина, що поїдає мене по шматочках, поки я не зникну під нею.

Це зовсім не поступово.

Я відчуваю на собі її липкі руки якраз перед тим, як вона повністю засуне мене під поверхню. Різка вода, яку вдихають мої легені, застає мене зненацька, настільки, що в мене починають сльозитися очі.

Поруч один з одним через кімнату від мене сидять двоє чоловіків, яких я ненавиджу найбільше в цьому світі.

Два обличчя, які я ніколи більше не хотіла бачити, два обличчя, які я хочу стерти з лиця цієї грьобаної планети.

Я злюся, що вони навіть зараз можуть дихати киснем.

Один із них встає, крокуючи трохи ближче, тож, коли він простягає руку вперед, його вказівний палець із класною каблучкою навколо нього закручує пасмо мого волосся.

- Що ти зробив зі своїм волоссям, Піп? - його обличчя наповнене сумом, і я знаю, це тому, що він справді піклується про це. Я пам'ятаю, як сильно йому подобалося моє волосся.

- Я вкрала ножиці для перев'язок з аптечки і відрізала їх до того, як чергова медсестра ввела мені снодійне, - кажу я, дивлячись порожнім поглядом. - А якщо ти не прибереш від мене руку, я відкушу тобі палець начисто.

Кейн Маккей був тим, кого дехто міг би вважати благородним хлопцем. Колись він був офіцером із маленького містечка в Пондероз Спрінгс, а потім дослужився до ФБР. Усі тут не могли б бути гордішими, але день, коли він пішов на тренування, був подібний до пробудження від трирічного кошмару.

Сон, який я не могла контролювати. Я повністю усвідомлювала, що застрягла всередині і нічого не могла зробити, щоб прокинутися.

- Ти стала дорослішою, - видихає він, змушуючи мене почуватися слизькою всередині. Напевно, думає, що я жартую щодо того, що зубами відірвав йому палець. Чого він не знає, так це того, що це не найбожевільніше лайно, яке я тут бачив. Це був би ще один день у психіатричній лікарні Монарха.

Я торкаюся язиком внутрішньої сторони щоки, помічаючи, що роки почали старити його обличчя. Більшість жінок, які його не знають, назвали б його вродливим у сорочці з розстебнутими ґудзиками, акуратно зав'язаній краватці та слаксах.

Більшість жінок не знають, що він взагалі не любить жінок або чоловіків.

Він віддає перевагу маленьким дівчаткам, над якими у нього є влада. Ті, які нікому не сказали, які не могли.

Маленькі дівчатка, яким є що втрачати.

- З тринадцяти років? - я схрещую руки перед грудьми, бажаючи захистити себе. Раніше я була занадто молода, щоб протистояти йому, занадто боялася, але тепер мені нема чого втрачати. - Так, приблизно тоді ж ти перестав заходити в мою спальню, чи не так? Я думала, тобі просто стало нудно, але це тому, що я досягла статевої зрілості, чи не так?

Я дивлюся, як змінюється його обличчя, яким ще мить тому він був зібраний і мав вигляд турботливого члена сім'ї, що прийшов до мене. Я дивлюся, як бруд і павуки, що гноїлися під його шкірою, починають виповзати назовні.

Скільки разів я думав про момент чистої радості, яка пронизає мене, коли він буде публічно кастрований, було нескінченно.

Маска, яку він носив, була моєю найменш улюбленою.

Один із захисників, страж, той, хто повинен охороняти тебе від монстра під ліжком.

Проте, єдиним бугіменом, з яким я коли-небудь стикався в житті, був він.

- Ось як? Після всього, що я зробив? Ти так любила мене, коли була маленькою.

Я нахиляю голову.

- Ти очікував, що буде інакше?

- Сейдж, присядь, будь ласка. Каїн пройшов довгий шлях, і нам є про що поговорити.

Мій батько говорить уперше відтоді, як вони приїхали, ігноруючи мою заяву про сексуальні домагання Каїна до мене. Утім, його це не бентежить - з чого б це?

По-перше, він, імовірно, вже знав про це.

По-друге, він продав свою дочку в сексуальне рабство, навіть не моргнувши.

По-третє, йому все одно.

Він виглядає так само, як у день, коли мене забрали. Жодна краплина провини чи каяття не вплинула на його здатність посміхатися жителям Пондероз Спрингс.

Б'юся об заклад, він навіть використовує це у своїх інтересах.

Б'юся об заклад, горе в тому, що мій вчинок викликає в нього масу співчуття. Людина, яка втратила дружину через зраду, батько, який втратив одну дочку через смерть, а іншу через психічний розлад.

Як до біса сумно.

- Я не сяду, - я дивлюся на нього, справді дивлюся йому в очі, щоб він міг побачити відображення того, що він зробив. Я хочу, щоб він відчув це, побачив, до чого призвели його дії. - Чого ти хочеш?

Я не дурепа - він прийшов сюди не для того, щоб провідати мене або подивитися, як у мене справи. Він і є причина, через яку я замкнена тут, насамперед. Причина, через яку я ніколи не вийду.

І не тому, що я хвора або мені потрібна допомога. Він заштовхав мене сюди, щоб я мовчала, щоб я нікому не розповіла, що дізналася.

Що я знаю, що він зробив.

Френк Донах'ю зобразив мене божевільною дочкою, яка втратила розум після випадкової смерті своєї сестри-близнюка.

Навіть якщо мене випустять, ніхто не повірить жодному моєму слову, а саме цього він і хоче.

- Будь ласка.

Озноб покриває мій хребет, маленькі роздратовані горбки на шкірі.

- Будь ласка? - я плюю на нього. - Я маю дати тобі по яйцях просто зараз за те, що ти навіть подумав, що можеш вимовити це слово поруч зі мною. Будь ласка? Ти не заслуговуєш ні про що просити.

- У тебе завжди був талант до драматизму, навіть коли ти була маленькою дівчинкою, - бурмоче Кейн, вальсуючи повз мене, повертаючись на своє місце поруч із моїм донором сперми. - Сидіти. Це для твого ж блага.

Одна річ, якої мене навчило це місце, або, ну, чого я навчилася, це те, що я справді більше не парюся. Мене не хвилює, що люди думають про мене, як інші дивляться на мене або що від мене очікують. Я не поважаю нікого, крім себе.

Тож я не хочу показувати свій гнів або огиду, коли справа доходить до цих двох. Немає камер, на які можна було б грати, і навіть якби вони були, я б зробила те саме.

Я плескаю долонями по столу, злячись під своєю холодною зовнішністю. Я в шоці від того, наскільки вони мають рацію насправді. Людина, яка чіплялася до мене в дитинстві, і людина, яка вбила мого близнюка, щоб розплатитися з боргами, - як вони могли хоча б на мить подумати, що я зроблю що-небудь для них обох? Їм нічого тримати над моєю головою, нічим мене підкупити.

Мої зуби починають скреготати, коли я випльовую: "Або скажи мені, навіщо ти сюди прийшов, або я заколю вас обох на смерть пластиковою виделкою".

Блефу немає. Жодної вигадки.

Тато дивиться на мої витягнуті руки. Сором'язливо я теж дивлюся вниз, щоб переконатися, що моя жахлива помаранчева толстовка на блискавці прикриває їх. Потім я думаю, чому я маю приховувати шрами, які він залишив?

Розмарі померла двадцять дев'ятого квітня, а майже через місяць мене госпіталізували в "Монарх" після "психотичного зриву".

Усім казали, що це через втрату Роуз і раптове розлучення моїх батьків. Для вісімнадцятирічної дівчини це було занадто, і місто вирішило, що я нарешті зламалася.

Те, що сталося насправді, було чимось набагато більш зловісним. Я невинно зайшла в кабінет батька з наміром надрукувати газету для школи. Те, що я робила мільйон разів раніше, чекаючи на таке саме збільшене зображення нашого сімейного портрета на моніторі.

Але той час був іншим.

Коли я увійшла в систему, там було відео, вже програне наполовину, і я пам'ятаю, що подумав, що воно схоже на фільм Джейсона Стетхема.

Мій батько сидів прив'язаний до стільця, з розпатланим волоссям і в брудному одязі, а Грег Вест, професор Голлоу Гайтс, допитував його про гроші, які він винен своєму босові. Грошей, які він позичив у секс-індустрії, а тепер у них не вистачало на товар.

А коли можливості заплатити не було, він надав батькові вибір.

- Ти помреш або продаси одну зі своїх дочок як компенсацію.

Я хотіла здивуватися, але не встигла. Я знала, що мій батько був здатний на корупцію. Готовий зробити все, що потрібно, щоб дотриматися пристойності. Щоб залишатися на висоті.

З легкістю він обрав Роуз.

Ніби вона не була людиною, його власною плоттю і кров'ю, ніби вона була просто ім'ям.

Хотіла б я, щоб він обрав мене.

Мою сестру вбили, щоб розплатитися з батьківським боргом, і я ніколи раніше не відчувала в роті такої гіркої люті.

Відплата. Помста. Жага змусити його заплатити.

Я б зробив усе, щоб мати його.

- Нам потрібна послуга, Сейдж, - м'яко каже Френк, немов тихі слова змусять мене пробачити його.

Я посміхаюся.

- Ідіть на хуй.

- Я хотів бути цивілізованим, Піп. Запам'ятай це, - Каїн спокійно складає руки разом. - Твій батько добре просить. Я ні. Ти будеш співпрацювати з нами, або я відправлю тебе кудись гірше за психіатричну лікарню.

Піп.

Я ненавиджу це ім'я.

- Де, наприклад, секс-торгівля? - я сміюся, і мені не потрібно приховувати ні від кого з них, що я знаю про це. - Знаєш, я навіть не здивована, що ти в цьому замішаний, Каїне. Я нахиляюся ближче до нього, запах його лосьйону після гоління викликає в мене нудоту. Це той самий, який прилип до моїх простирадл у будиночку біля озера. - Ти купуєш у них маленьких дівчаток? Там теж є відео, де вас шантажують? Значить, у них у кишені великий злий агент ФБР?

Очі, схожі на ями, дивляться в мої, його щелепи стискаються, і його самовладання повільно тане.

- Я ніколи не робив тобі боляче. Я любив тебе, Сейдж.

- Це що за дурна брехня, яку ти говориш собі? Так ти можеш дивитися на себе в дзеркало?

Мої кишки скручуються, я абсолютно збита з пантелику тим, наскільки довбаною має бути людина, щоб виправдати те, що вона зробила.

- Незалежно від того, що сталося в минулому, ти допоможеш нам або пошкодуєш про це. Є люди, які здатні на речі набагато гірші, ніж я, повір мені, - його голос звучить зневажливо, щось, що він, імовірно, використовує по відношенню до злочинців день у день. Він думає, що зможе налякати мене, щоб я допомогла йому.

- Ідіть, - я дивлюся. - Я нічим не можу вам допомогти, і ви нічого не можете сказати, що змінить мою думку...

- Рук Ван Дорен.

Ручка падає в кутку кімнати.

І я задихаюся від усього, що хотів сказати до цього моменту.

Моє хвилювання стає паливом для його пам'яті.

Бути замкненим у м'яких стінах без нічого з минулого життя означає, що ваш розум - ваш найкращий друг, а для мене - мій найлютіший ворог.

Я відчуваю його, як опік третього ступеня. Моя шкіра вкривається пухирями від спогадів. Мої обвуглені кістки гримлять, коли знову перетворюються на попіл.

Його ім'я, думка про його обличчя, кошмар, щоразу мене штовхає в сміттєспалювальну піч.

Найгірше те, що він єдине полегшення від укусів.

Полум'я і вогнегасник.

- Що я можу знати про Голлоу хлопця? - мій інтерес пробудився, але я тримаю це при собі.

- Істон був досить люб'язний, щоб повідомити нам про ваші... стосунки з ним минулого року. Ми знаємо, що ви були замішані.

Чортів укол.

- Навіть якби я... - я засовую руки в кишені куртки. - ...Я не розумію, яке це має відношення до вас двох або до ваших зіпсованих життів.

Якщо вони дізналися про Руку, мені доведеться діяти по-розумному. Вони не можуть дізнатися, як сильно я піклуюся про нього. Вони використовували б його як важіль, а він у них останній.

Він останнє, на що я звертаю увагу.

- Деякі члени Гало...-

- Гало? Ти жартуєш, так? Ти назвав організацію з торгівлі людьми з метою сексуальної експлуатації Гало? - шок був на моєму обличчі, але ніхто з них і оком не моргнув.

Усі ці дівчата пропали, їхні життя закінчилися за гроші, і ніхто їх не шукає, а ці придурки ходять навколо, називаючи це Гало, наче це просто черговий бізнес.

- Ім'я тривіальне, Сейдж. Учасники зникли безвісти. Одного з них щойно знайшли мертвим, - він прочищає горло, підсуваючи до мене кремову папку, щоб подивитися на неї. - Грег Вест, його тіло було повністю розчленоване і просякнуте хлорним вапном, залишене там же, де було знайдено тіло вашої сестри. Хто б це не зробив, він намагається відправити повідомлення.

Мені потрібно кілька секунд, щоб дійсно почути те, що він намагається мені сказати.

Я збентежена, чому це має якесь відношення до мене, чому мені це говорять. Частина мене щаслива, що він мертвий - це найменше, на що він заслуговує.

Я відкриваю папку, трохи здригаючись від фотографій. Ти думаєш, що втратив чутливість до достатньої кількості речей, і смерть не турбуватиме тебе, поки ти не побачиш, на що здатні деякі люди.

Тіло Грега лежить на прогнилій дерев'яній підлозі, ідеально лежить, хоча його кінцівки не прикріплені до тулуба. Ноги, руки, стегна, голова, все порізане на частини.

Я морщуся від очей, наче це просто порожні очниці з темно-червоними плямами, повністю виколотими з очних ямок.

Крім жахливого стану тіла, я помічаю, наскільки все методично.

Він зрізаний у первозданному вигляді, не порубаний сокирою. Він має майже хірургічний вигляд. І немає ніякої крові; тіло майже біле.

Вони не поспішали, і вони знали, що робили, за винятком травми очей, яка виглядала агресивно.

Це тоді все це клацає разом.

Я переводжу погляд на батька.

- Вони впізнали, чи не так?

Він нічого не каже, тільки дивиться на мене опухлими від страху очима. Що ширшими вони стають, то більше вони нагадують плоди, що ростуть, дозрілі для збору.

Мій язик поколює від передчуття, моє тіло не може зупинити посмішку, яка розповзається по моїх губах.

Б'юся об заклад, він щосекунди озирався через плече. Серце калатає, руки спітніли від передчуття. Очікування вбиває його, постійно задаючись питанням, коли вони збираються зняти фунт плоті з його тіла.

Немає нічого приємнішого, ніж спостерігати, як людина, яка завжди вважала себе вовком, стає наляканим, наляканим ягням на пасовищі.

Справжні вовки йдуть за ним зараз.

- О, це справді пиздець, - додаю я, майже радісно сміючись.

- Так, ми вважаємо, що ваші друзі дізналися про організацію, і це створило для нас проблему, - Каїн виглядає так, наче хоче почати обговорення логістики того, що йому потрібно від мене, але я не дозволяю йому заходити так далеко.

- Ні, - я хитаю головою, сміючись. - Вони дізналися, що ти зробив із Роуз. Я нічим не можу допомогти нікому з вас зараз. Сайлас Готорн - не просто бойфренд із розбитим серцем. Він уб'є будь-кого, хто хоч трохи причетний, а його друзі будуть прямо за ним, - я проводжу язиком по нижній губі, зустрічаючись поглядом із батьком. - Ти вбив не того близнюка, тату.

Спалах надії спалахує в моєму животі, знаючи, що, хоча я нічого не можу зробити всередині цього місця, хтось там домагається справедливості для моєї сестри.

Сайлас знав. Він знав Розі, і в неї не було передозування, і тепер він міг це довести.

- Ніхто б і оком не моргнув, якби ти вибрав мене. Істон був би одружений з Роуз. Ви все одно отримали б свої гроші від Сінклерів. Мама б не кинула твою жалюгідну дупу. Ти б ніколи не опинився в такому становищі, якби тільки обрав мене, - продовжую я з жаром у голосі.

Ревнощі лікують у глибині мого шлунка, заздрячи, що я не можу допомогти їм віддати йому належне.

Що я не можу бути тим, хто покінчить із людиною, яка дала мені життя.

- Тепер у тебе пекельні гончаки, готові вчепитися тобі в горло, тату. І вони не збираються зупинятися, що б ви не робили, - я дивлюся на Каїна, доводячи свою думку до кінця. - Ні, поки всі, хто заподіяв шкоду Роуз, не будуть мертві.

Вони обидва дивляться на мене, один боїться смерті, яка, як він знає, скоро прийде за ним, а інший насторожено, не знаючи, правдиві мої слова чи блеф.

- Удачі, - закінчую я, відступаючи з-за столу, щоб попросити медсестру відвести мене в мою палату на день. Немає нічого іншого, що потрібно було сказати.

- Не так швидко, Сейдж, - каже Каїн, - вони не стануть нікого вбивати. Тому що ти допоможеш нам посадити їх за ґрати.

Я хитаю головою.

- О, ти думаєш?

Вони, мабуть, до біса дурні, якщо думають, що я допоможу їх зупинити. Вони роблять роботу, яку я хотіла б робити.

- Якщо ти хочеш вибратися звідси, ти повернешся в Голлоу Гайтс і працюватимеш на нас. Ти змусиш їх довіряти тобі і розкриєш їхній план. Ти надаси нам докази, необхідні для їхнього засудження, і тоді ти закінчиш. Ти вільна робити зі своїм життям усе, що хочеш. Ми можемо допомогти одне одному тут, - пропонує він, підкуповуючи мене свободою, якої я більше не хочу.

- Я не допоможу тобі. Я змирилася зі своєю долею залишитися тут.

Тиск стає занадто великим. Він різко встає, крісло скрипить, медсестри дивно дивляться на нього. Він намагається посміхнутися їм, але занадто роздратований, щоб відшкодувати збитки.

Він підходить до мене, обвиваючи руками моє тіло і притискаючи до своїх грудей, односторонні обійми, від яких мені хочеться блювати на його сорочку.

- Тоді ми витягнемо звідси, і я виставлю тебе на аукціон, - видавлює він низьким і небезпечним тоном. - У будь-якому разі ти будеш співпрацювати. Допоможи нам у нашому розслідуванні, або я продам тебе задешево тим, кому наплювати на те, як виглядають дівчата. Які дбають тільки про тортури. Вибір за тобою.

Це може бути воно.

Мій шлях помсти за Роуз.

Усе, що мені потрібно зробити, це діяти, прикидатися, обманювати їх, змушуючи повірити, що я співпрацюю.

Коли насправді в мене є шанс працювати з чотирма такими самими скривдженими людьми. У мене є можливість допомогти їм, допомогти Розі.

Єдина проблема в тому, що...

- Він не збирається довіряти мені. Він ніколи не повірить мені.

- Ти розумна дівчинка, Сейдж. Розберися.

Рук

Терпіння ніколи не було моєю чеснотою.

Чесно кажучи, у мене ніколи не було чесноти. Я більше належу до протилежної сторони, яка включає в себе такі речі, як хіть, гнів і гордість.

Очікування - це те, що я ненавиджу. Я тварина, яка працює на інстинктах і адреналіні. Той, хто не робить паузу, щоб обміркувати дію, а просто керується первісним бажанням усе зруйнувати.

Проте мій перший семестр у коледжі навчив мене меншої кількості хімічних рівнянь і більше того, що при плануванні низки вбивств і нападів ключове значення має очікування.

Особливо зараз.

Ми всі знали, що щойно це почалося, зупинити було неможливо, доки кожна людина, причетна до смерті Розі, не спливла кров'ю або не була розірвана на шматки. Ми також знали про небезпеку і наслідки, які з цим пов'язані.

Останнім часом ФБР посилено обнюхує, ставить запитання, збирає інформацію. Їм ще належало взяти інтерв'ю або залучити когось із нас, але ми не дурні. Ми знаємо, що думає про нас це місто, і на запитання - Хто, на вашу думку, здатний на вбивство? - усі дадуть відповідь, що ми. Репутація, яку ми заробили роками, одночасно і допомагає, і шкодить нам.

Навіть зі зростанням обізнаності поліції, мені все одно.

Майже рік я спостерігав, як мій найкращий друг стає все більше і більше схожим на труп. Сайлас ніколи не був суперживим із самого початку, але ми всі знали, що всередині нього було щось більше, ніж він показував.

Тепер усе це пішло.

Вирваний прямо з його душі і подрібнений у блендері.

Я прикушую внутрішній бік запаленої щоки, намагаючись не згадувати, якими були ті перші кілька місяців. Ті, де він відмовлявся залишати свою кімнату, а я цілими днями лежав на підлозі перед його дверима.

Коли я почув, як його мати плаче, боячись втратити свого старшого сина через самогубство, бо світло всередині нього померло.

У мене навіть не було часу оплакувати Роуз.

Не так, як я хотів.

Я був так зайнятий, намагаючись зберегти життя Сайласа, що не міг повністю прийняти той факт, що вона пішла. Що її забрали в нього, як і в мене. Від усіх нас.

Не було нікого, хто міг би назвати мене РВД, і нікому я не міг би розтріпати волосся.

Я втратив молодшу сестру і брата в день її смерті.

Гнів захльостує мене, навіть більше, ніж коли це тільки почалося, тому що я знаю, хто був залучений, чия це була вина.

Коли Алістер розповів нам, що було на записі, який він знайшов разом із Браяром, мені захотілося діяти негайно. Я хотів обробити Грега Веста, як рибу, і перетворити його на корм для собак, а потім витратити день на те, щоб вигадати найболючіший спосіб мучити когось, перш ніж перевіряти теорії про Френка Донах'ю.

Мене назавжди переслідує те, як легко він вибрав Роуз. Як він так егоїстично міг вибирати між двома людськими істотами, яких він створив, і тими, за якими він спостерігав, як вони росли.

Грег отримав те, на що заслужив. Він зізнався, що був тим, хто вводив їй ліки, які викликали в неї алергічну реакцію. Він був тим, хто став причиною її смерті, і ми вчинили відповідно.

Але Френк, він усе ще там, дихає.

Ходив, усміхався, поводився так, ніби його дії не вбили його доньку. Він єдина причина, через яку всі ці люди мають померти.

Мої руки починають смикатися через ірраціональні спокуси. Якщо я не буду обережний, я дозволю своєму гніву розгорітися настільки, що сам витягну Френка, а я знаю, що поки що не можу цього зробити.

Як сказав Алістер, нам потрібно набратися терпіння, щоб залишатися в безпеці.

Були часи, коли я хотів сказати йому, щоб він засунув це в його контролюючу дупу, просто тому, що я не дбав про власну безпеку. В'язниця мене не лякає - що вони могли мені зробити такого, чого я ще не пережив тут?

Але хлопці...

Я не хочу цього для них.

Тож я залишаюся терплячим для них.

Завжди для них.

Я нахиляюся вперед, хапаю шланг, що лежить на столі, і кладу кінчик у рот.

Я у Vervain, кальянній у Вест-Трініті-Фолс, яка така ж непоказна, як і місто, в якому вона розташована. Ніхто не ненавидить Пондероз Спрінгс більше, ніж городяни Пустки. Щось у нас є спільне.

Я роблю рівну, довгу затяжку з кальяну, відчуваючи, як дим наповнює мої легені. Коли я видихаю, з моїх губ скочується густа хмара диму, і я роблю ще одну затяжку, перш ніж знову опустити шланг.

Для початку я б вважав за краще народитися на цьому боці рейок.

Тут є або бути з'їденим, зграї диких собак б'ються за недоїдки, стікаючи кров'ю за шанс на краще життя. Так формується характер, так відсіюються слабкі.

Я виріс серед багатих, де було зіпсовано або буде зіпсовано.

Але Vervain - це втілення Західної Трійці.

Це брудно, кепсько і дає мені відпочити від головного болю постійного проклятого престижу. Сліпуча чистота і модна естетика.

Музика просочується зі старих динаміків, поєднання кидка з обриву і репу.

Якраз те, що мені подобається.

Крізь дим Fumari з ароматом амброзії я мигцем бачу свою офіціантку.

Я відкидаюся назад у кабінку, глибше вдавлююся в сидіння і кладу руки на спинку. Мій погляд з-під напівприкритих повік слідує за нею, поки вона обслуговує столики, а чоловіки вдвічі старші за неї витріщаються на її дупу.

Кров спрямовується на південь, і моя щелепа стискається.

Її обличчя приховане в темному світлі, але іноді вона вступає в потік слабкого світла, оголюючи колір свого волосся.

Це неприродно - я знаю, тому що він зникає прямо перед тим, як вона підфарбовує його, оголюючи коріння.

Але сьогодні вона свіжопофарбована в колір шампанського і міді, полунично-світле полум'я спадає каскадом по її спині, погойдуючись, коли вона ходить і повертається.

Я не помітив жодної особливості цієї дівчини. Здається, я навіть не читав її табличку з ім'ям. Я не знаю ні кольору її очей, ні зубів. Нічого з цього не має значення.

Усе, що мені потрібно, це волосся.

Мій член врізається в блискавку так агресивно, що це завдає болю. Він пульсує, скручуючи мої кишки, благаючи про звільнення. Мої яйця болять від тяжкості, моя ерекція настільки тверда, що деякі чоловіки можуть плакати.

Я не давав собі задоволення звільнитися вже кілька місяців.

Мій член не був ні в чиємусь тілі, ні в роті. Він ледь торкнувся моєї руки.

Якщо мій батько щось і робив у цьому житті, то це вселяв потребу в наслідках.

Дисципліна.

Штрафи за те, що ти робиш щось не за правилами.

Він б'є мене і проповідує Писання за те, що я зробив із моєю матір'ю.

І я роблю це, щоб покарати себе за Сейдж і те, ким я дозволив собі стати з нею. Я дозволив собі повірити, що світ не жорстокий, що це не чортова вигрібна яма.

Я заслужив це за віру в неї.

Отже, тут, у темному кутку цього тіньового, прокуреного бару, я дивлюся на офіціантку з полунично-світлим волоссям і думаю про Сейджа.

Єдине місце, де я дозволяю собі думати про неї.

Те, як вона притискалася до мого тіла, така маленька і тепла. Як мій член відчувався на внутрішній стороні її запалих щік і всередині її щільних стінок. Я думав про її запах на моєму одязі після, солодкий, як цукерки.

Солодкий, як сироп.

Вона завжди говорила про те, як їй здавалося, що вона постійно тоне.

Тепер я заштовхую її під поверхню своєї пам'яті.

Я блокую її, коли знаходжуся поруч із хлопцями, коли ми плануємо вбивство або крадемося кампусом. Я залишаю цю форму тортур на той час, коли я залишуся зовсім один.

Я приходжу сюди, знаючи, що руда буде працювати, і спостерігаю за нею з тіні, немов якийсь хижак. Я доводжу себе до божевілля, доки не перебуваю в такому збудженні, що ледь можу дихати, і сиджу в цьому стражданні, доки не думаю, що з мене досить. Поки моє тіло не перестане грати в мої хворі ігри розуму.

- Тут не можна палити травичку, - каже вона, заклавши руки за спину і розгойдуючись взад-вперед ніяково, наче найменше їй хочеться вказувати мені, що робити. Вона вказує на кальян, який зазвичай складається з ароматизованого тютюну, проте я набив свій кальяном із диявольським салатом.

Мабуть, їм набридло, що я порушую правила, і вони відправили ягня в лігво лева.

Я нахиляюся вперед, піднімаючи брову, кидаючи їй виклик.

- Мм, ти збираєшся зупинити мене, - я опускаю очі на її груди. - Емма?

Моє покарання зіпсовано тепер, коли я маю дивитися не на її волосся, а на щось інше. Хоча в неї гарне обличчя, це не те, що мені потрібно і не те, чого я хочу.

Ми встановлюємо прямий зоровий контакт приблизно на дві секунди, і я думаю, що вона може відповісти на мій виклик. Цікаво, чи збирається вона викликати мене через те, що я постійно дивлюся на неї. Якщо вона збирається сказати мені це потайки, їй це подобається.

Замість цього вона робить те, що роблять усі вони. Вона відступає, відводячи погляд від мене.

- Я, ем... я.

- Викладай, - вимагаю я.

- Я-я шкодую. Мій бос ненавидить запах. Мені все одно, це круто, - вона заїкається, ніби відповідь - це різниця між життям і смертю.

- Скажи своєму босові, якщо в нього виникнуть проблеми, він може обговорити їх зі мною наступного разу, добре?

Встаючи на повний зріст, я риюся в задній кишені в пошуках готівки і кидаю на стіл полтинник як чайові.

Це всього лише жорстоке нагадування про те, яким до біса порожнім і нудним залишив мене минулий рік.

Я нічого не можу зберегти. Здається, я ніколи не зможу утримати людей, які мені небайдужі. Щоразу, коли я впускаю жінок всередину, вони або вмирають, або трахають мене. Я більше ніколи цього не зроблю.

Роуз вбивають. Катастрофа з Сейдж. Вбивство тих хлопців.

Не знаю, чи тільки я, але що більше крові ми проливаємо, то більш спустошеним я почуваюся. Не тому, що мені не байдуже, а тому, що це все ще не позбавило болю від втрати Роуз.

Щоразу, коли я дивлюся на Сайласа, це черговий швидкий удар під дих.

Вона мертва і не повернеться, скільки б глоток ми не перерізали і тіл не розрізали.

І я ненавиджу визнавати, наскільки це лайно боляче.

Вона була занадто хороша для цього світу, занадто чиста, і життя поглинуло її своїми мерзенними, гнилими зубами.

Мені потрібна сильніша травичка.

Мені потрібно щось іще, щоб викинути мене з голови.

Забувати.

Я проходжу повз інші столи і повз дим, штовхаю вхідні двері тільки для того, щоб бути зустрінутим холодним дощем, що падає важкими краплями.

- До біса фантастика, - лаюся я, знаючи, що дощ відчуватиметься як кулі на моєму тілі, коли я йду додому, навіть крізь одяг.

Накинувши капюшон на голову, я біжу через вулицю до того місця, де припаркувався. Я виходжу на тротуар і мить дивлюся ліворуч, перш ніж почати йти в протилежному напрямку.

Моє тіло стикається з іншим, моя увага прикута до людини, з якою я зіткнувся, бо я не звертав уваги.

- Лайно, - бурчу я, дивлячись униз і бачачи, що деякі речі випали з сумочки.

Трава змушує мене трохи сміятися, коли я нахиляюся, щоб допомогти їй. Я досить милий, щоб бути ввічливим, але все ще здатний вбивати людей.

Яка іронія.

Мої пальці тягнуться до кількох випадкових предметів - гігієнічної помади, адвіла та червоного каменю.

Але вона зупиняє мене, її мокрі коричневі чоботи стукають один об одного, коли вона піднімає руку до мене, мовчки просячи мене припинити мої дії.

- Як далеко ти готовий відправитися в темряву, перш ніж побачиш, що там не залишилося нічого хорошого?

Я відштовхуюся, насупивши брови.

- Хм?

- Диявол, - каже вона трохи голосніше, підбираючи три карти, що випали з її речей на мокрий бетон. - Ти дозволив світові сісти на твої плечі, любий, перетворивши себе на цей образ, тому що вони цього хотіли, але чи цього ти справді хочеш? Це ти?

Вона простягає карту, прикрашену золотом і чорним, у центрі якої зображено чоловіка з рогами на троні, що обвалюється.

Плутанина терзає мій обкурений розум, поки я не помічаю вітрину магазину, з якої вона виходила. Неонова вивіска говорить: "Духовна Трійця". Ворожіння по долоні, Таро, духовні потреби.

Я знову дивлюся на її біляве, завите волосся, що визирає з-під її шапочки, і на її дотепні очі, які, здається, точно знають, як я відреагую на те, що вона мені сказала.

- Я не плачу за екстрасенсорне читання, - бурмочу я, підбираючи решту її речей, перш ніж відступити, готовий залишити її божевільну дупу в спокої.

- Я не можу допомогти, з ким або про кого говорять карти. Вони не питають - вони попереджають тебе.

Чи є в мене на лобі табличка з написом "Нав'язуйте вашу релігію і духовність"?

- Ну, ви можете сказати їм, що мене не цікавить те, що вони говорять. Можливо, вам варто тримати ці речі при собі, так? Я не повинен був розважатися цим. Я не хочу ним бути.

Я дивлюся на неї зверху вниз. Шаль щільно обгорнута навколо її плечей, вона стоїть під дощем, не звертаючи на нього уваги.

- Упертий хлопчик, - вона вигинає брову. - Кажу тобі, верховна жриця, - вона постукує по карті в середині, - йде за тобою. Ти можеш бігти так далеко, доки не зануришся з головою у своє минуле. Тобі доведеться зіткнутися з нею, з цим болем, з цим душевним болем. Скоро. Приховування цього тільки ще більше закопує тебе в могилу. Зустріч із нею може дати тобі необхідне спокутування.

Як, чорт забирай, я опинився тут? Якого біса мене притягує таке лайно?

Мій шлунок горить від роздратування.

Я достатньо чую про це вдома, просто в іншій формі.

Духовність, релігія. Те ж саме і з їхніми самоздійснюваними пророцтвами. Воно не використовується на благо або для допомоги людям, просто для контролю над умами для того, щоб тримати людей у вузді.

Воно було створено, щоб налякати людей і змусити їх дотримуватися правил, яких вони б не дотримувалися, якби не боялися великої людини в небі.

Вона прийде за тобою? Ти до біса жартуєш наді мною.

- Я закінчив із цим, - я відвертаюся від її очей, кладу руки на мотоцикл і перекидаю ногу через сидіння.

Вочевидь, вона не отримала пам'ятку, бо слідує за мною, йдучи поруч.

- Мені не потрібна твоя чаклунська нісенітниця. Я не куплюся на це, - кажу я трохи сильніше, щоб донести свою точку зору. Я смикаю шолом через голову, пораючись із ременями.

- І я не продаю її, - спокійним рухом вона простягає до мене останню картку разом із візиткою, кидаючи обидві мені на коліна.

- Десять мечів, малюк. Якщо ти не переосмислиш шлях, яким ідеш, приготуйся до болісного фіналу. Повний втрат, зради - це буде жорстоко й огидно. Ти не виберешся. Приймай їх з обережністю, і якщо ти коли-небудь зцілишся від того, що зробила з тобою релігія, приходь і дай мені прочитати твою долоню. У мене таке відчуття, що в тебе є чудова історія, яку ти можеш розповісти.

Потім вона пішла, наче вона не щойно вилила на мене якесь психоделічне кінське лайно, пішла під дощем, її чоботи цокали, коли вона зникала.

Я дивлюся на свої коліна.

На одному білому прямокутнику надруковано її ім'я і номер телефону.

Блісс Сент-Джеймс.

І та, що поруч із нею, така ж чорно-золота, як і інші карти.

На цьому чоловік лежить обличчям донизу в землі, кілька мечів пронизують його спину, заганяючи його ще глибше в землю. Її руки витягнуті, коли вона тягнеться по допомогу, яка, здається, не прийде.

Вітер посилюється, і дощ починає лити сильніше. У мене мурашки біжать по руках від гіркої води, що просочується крізь мій одяг.

Я швидко здогадуюся, що вона знала про моє ставлення до релігії тільки з мови мого тіла. Такі люди, як вона, вміють читати подібні речі, вловлюючи дрібниці. Так вони успішно обманюють клієнтів.

Ну, я не куплюся на це.

Я жбурляю обидві карти на землю без жодної уваги, дозволяючи воді поглинути їх, перетворивши на мокре місиво.

Я швидко повертаю ключ на мотоциклі, і двигун бурчить між моїх стегон. Сила, яка вирує в мені, коли він гуде, зігріває моє тіло.

Я натягую захисний шолом на обличчя, ще більше затемнюючи простір навколо себе.

До біса божественне втручання. Мені не потрібне спокутування.

Якщо в Бога є проблема зі мною, він знає, де шукати мене.

А доти я відриватиму голови, поки всі кривдники Роуз не згорять живцем у пеклі.

Сейдж

Університет Голлоу Гайтс.

Вони приводять до успіху.

Коледж усіх коледжів.

Якщо ти вступиш і закінчиш тут, немає роботи, яку б ти не отримав. Неважливо, чи є твої конкуренти дипломованими випускниками Гарварду, ти щоразу отримуватимеш будь-яку посаду раніше, ніж вони.

Тому що тут ідеться про спадщину. Це про гроші.

Просто вхід означає, що ви коштуєте більше, ніж більшість.

Це сумнозвісний університет, у який люди мріють вступити все своє життя, і єдине місце, у яке я ніколи не хотіла потрапити.

Я й забула, наскільки добре він розмиває межі шляхетного і моторошного.

Величезний кампус являє собою нагромадження веж і будівель, відокремлених і зарослих темно-зеленими соснами. Туман здається членом школи, завжди витає поруч, затримуючись нагорі.

Дивно носити мій звичайний одяг, який сидить трохи вільніше через те, що я схудла. Проте майже гола, закутана в одяг, що відповідав образу дівчини, яка колись була королевою бджіл, а тепер є просто історією про привидів. Вони дряпають мою шкіру в дивних місцях, і відчуття зовсім інші, ніж скраби, які мені доводилося наносити раніше. Мої туфлі цокають піді мною, завдаючи болю вухам, поки я біжу коридорами в пошуках свого першого класу.

У мене паморочиться в голові від високих стель і готичної архітектури, вкритої закрученими візерунками, що обрамляють темні вітражі, які розбивають те небагато, що проникло всередину.

Я ненавиджу бути тут.

Але я не нервую.

У мене є робота. У мене є план, роль, яку потрібно відіграти.

Справа не в домашній роботі або отриманні освіти; це про те, щоб трахатися з ідіотами, які випустили мене з моєї психлікарні. Мною рухає образ смерті мого батька, спостерігаючи, як усе життя йде з його очей, поки я дивлюся на нього в могилі.

Це останнє, що я можу зробити для Роуз. Єдине хороше, що я можу для неї зробити, і це найменше, на що вона заслуговує.

Після всього, через що я змусила її пройти, поки вона була жива, я можу, принаймні, переконатися, що її вбивця постане перед якоюсь формою правосуддя. Як би не було криваво.

Її смерть і ця психіатрична лікарня змінили мене.

Раніше я дивилася в дзеркало і бачила дівчину, готову розправити крила. Очікування, щоб жити своєю правдою.

Тепер я нічого не бачу.

Просто оболонка людини.

Я поняття не маю, хто я. Що мені подобається, що робить мене щасливою. Я просто дихаю, рухаючись по фазах життя, як маленькі брижі у ставку. Незначна.

Мої сни зникли так швидко, що я почала задаватися питанням, чи були вони взагалі.

Я загублена, і я стала б задоволена цим почуттям.

- Це ваше перше заняття на сьогодні. Якщо вам знадобиться допомога в складанні розкладу або у вас виникнуть проблеми з пошуком будь-чого, просто зайдіть до мого офісу, добре?

Мій шкільний психолог Коннер Годфрі дуже милий. Я провела більшу частину нашого часу разом, ігноруючи його, але, тим не менш, він хороший.

- Дякую, - я слабко посміхаюся, перш ніж він зникає в коридорі.

Я дивлюся на таблички біля кожних дверей, читаю під ними номер кабінету та ім'я професора. Поглянувши на свій розклад, я переганяю дух і зупиняюся перед лекційною залою двадцять чотири.

Латинська - мій перший урок. На щастя, мені не потрібно починати в першому семестрі через кредити коледжу, які я отримала в середній школі. Я могла повернутися до весняного семестру мого першого курсу разом з усіма іншими студентами.

Біла блузка з коміром, здається, стискає моє горло, і я вже шкодую, що вирішила вдягнути цю чорну спідницю. Повітря відчувається надто близько до моїх оголених стегон, і мені надто холодно, навіть у червоному блейзері, що прикриває плечі.

Я роблю вдих, маленький вдих, якраз достатньо, щоб підготуватися до поглядів і поглядів, які я отримаю.

Сейдж Донах'ю повернулася, і якщо раніше вони вважали мене поганою, то на них чекає брутальне викриття.

Тому що зараз мені начхати.

Я відчиняю двері, мої туфлі заповнюють тишу, що запанувала в класі. Я відчуваю, як вони всі дивляться на мене, більшість із них студенти, з якими я закінчила школу, але є й нові обличчя в натовпі.

Це ті, хто шепоче і ставить запитання, задаючись питанням, що такого в мені такого, що, здавалося б, заморозило весь клас.

Навіть учителька, яка має підтримувати професіоналізм, перервала свої заняття і втупилася на мене. Я дозволяю їм усім відкрито витріщатися, дозволяючи їм дійти будь-якого висновку, який вони хочуть, вибудовуючи в їхній голові історії про те, де я був і що сталося.

Я не можу гарантувати, що ніщо з того, що сформулює їхній гороховий мозок, не буде гіршим за правду.

- Міс Донах'ю, - наш професор прочищає горло. - Будь ласка, сідайте і не запізнюйтеся наступного разу, щоб не заважати нашому уроку.

Здається, це повертає всіх на землю, нагадуючи їм про те, де вони перебувають і що вони роблять.

Вони повертаються до своїх розмов, і їхні погляди падають на свої столи. Я користуюся цим моментом, щоб оглянути кімнату в пошуках місця, обшукуючи ряди заповнених стільців у пошуках одного вільного. Переважно один, відокремлений від решти.

Замість цього я зустрічаюся з напівприкритими палаючими очима.

Які не дають мені спати ночами.

Я знала, що побачу його. Я знала, що моя робота полягає в тому, щоб стати на його шляху, і я думала, що буду до цього готова.

Я думала, що підготувалася до того, який він матиме вигляд, до того, що з ним зробили останні кілька місяців. Я прокручувала в голові стільки ситуацій, але ніщо не могло підготувати мене до Руку.

Ніколи не було.

Час пішов йому на користь.

Раніше він був худим, але зараз, тепер він набагато більший. Його груди ширші, розтягуючи матеріал його чорного довгого рукава. Руки, щільно обтягнуті тканиною, здаються товстішими, і він додав татуювання на руках до свого списку прикрас для себе.

Мої груди стискаються, коли я дивлюся, як його волосся вибивається з-під плоскої зачіски, яку тільки він може укласти. Світло ловить маленький срібний пірсинг у його брови, створюючи щілину у волоссі.

Він під кайфом - я можу сказати, як повільно його очі ковзають по мені. Не з цікавістю чи хіттю, а з огидою. Ненависть.

Навіть травичка не може пом'якшити його почуття до мене.

І це те, що робить це боляче.

Не бачити його обличчя або те, що він змінився.

Я бачу, як він дивиться на мене з такою ворожістю, що я фізично відчуваю, як він торкається моєї шкіри. Я заново переживаю той розрив, переживаючи горе від того, що знову зруйнувала його довіру.

Я знаю, про що він думає, як він шкодував, що ніколи не зустрічався зі мною, ніколи не дозволяв собі робити те, що зробили ми. Біль, що пронизує мене, майже нестерпний, бо я знаю, що він ненавидить мене не менше, ніж самого себе за те, що довіряв мені. А я ніколи не хотіла цього для нього.

Підсвідомо я тягнуся до ключиці, потираючи шрам, що лежить під одягом. Я робив це так багато разів раніше, щоб заспокоїтися, намагаючись побачити, чи зможу я викликати в уяві хороші спогади й почуття, доторкнувшись до мітки, яку ми тепер поділяли.

Він спостерігає, як я роблю це протягом секунди, і це схоже на жорсткий ляпас, коли він знову піднімає очі.

Вони тривожно порожні, позбавлені будь-яких почуттів до мене. Я більше не можу виявити в них огиду або ненависть. Він втратив усі почуття щодо мене, і це найболючіше. Знаючи, що він абсолютно нічого не відчуває до мене.

Рук, якого я колись знала.

Той, хто так відчайдушно хотів мене утримати.

Хлопчик, який, як я думала, може полюбити мене...

Пішов.

Дивно, як усе змінюється, поки тебе немає.

Як світ продовжує обертатися і рухатися навіть після того, як люди помирають або, у моєму випадку, відправляються у вигнання.

Урок цього ранку був незграбним, можливо, хвилин десять після того, як я сіла, але Рук вибачився і швидко пішов у вбиральню, і не повернувся. Потім я продовжила заглушати лекцію, провалюючись у яму інтриг.

Намагаюся зрозуміти, як, чорт забирай, я переманю їх на свій бік. Як я змушу їх повірити мені, коли скажу їм, що я на їхньому боці і хочу брати участь у їхній помсті. Вони ніколи не дозволять мені допомогти, якщо не довіряють мені. Але я повинна спробувати.

Моя найкраща ставка, моя єдина ставка - це Сайлас.

Якби я могла якось поговорити з ним досить довго, я могла б пояснити йому, що все, чого я хочу, це погубити свого батька. Розчавити його під ногами, поки він не зникне. Щоб допомогти покінчити з його життям, і тоді я буду поза їхньою досяжністю. Я більше ніколи не потурбую нікого з них.

Він зрозумів би краще, ніж будь-який інший хлопець, наскільки це важливо для мене.

Я стала предметом розмов у кампусі, як я й підозрював, але поки вони зайняті розпусканням чуток, я прислухаюся до речей.

Слухаючи все те, що я пропустила, коли люди думали, що вони просто шепочуться. Дивно, яке лайно люди будуть говорити, коли ти в навушниках, думаючи, що ти слухаєш музику, коли ти просто чекаєш, поки вони заговорять.

Я чула на одному зі своїх занять, що Джейсон Елліс влаштував минулорічну вечірку з нагоди зустрічі випускників, і в нього відібрали чорну картку, бо після цього його будинок був відтраханий. Був також випадок, коли під час ознайомчої гри для першокурсників вистрілив пістолет, і пекло застигло, бо здавалося, що одного з Голлоу хлопців більше немає на ринку.

Кілька років тому ця остання інформація змусила б мене розсміятися. Як хтось може хотіти зустрічатися з такими психопатами? Цей до біса повний хаос і погана репутація. Для мене це не мало б сенсу.

Але тепер у це не здається важким повірити. Якщо вони чимось схожі на Рука, у всіх у них є секрети під зовнішністю. Ті, частинки яких одного разу побачиш, коли хоч трохи зрозумієш, важко не прив'язатися до них і до тієї темряви, яку вони несуть.

Сумний факт полягав у тому, що я навіть не знала всього, що Рук зберігав усередині. Були ще травми і секрети, які він приховував від мене, і я все ще закохувалася в нього.

Страшно подумати, що єдина людина в Пондероз Спрінгс, яка має на мене компромат, - це Рук Ван Дорен, сумнозвісний злісний Голлоу хлопець. Інформація, якою він володіє, не тільки покалічить мене, якщо хто-небудь дізнається, а й знову розіб'є мені серце.

Я щільніше натягую своє довге пальто на плечі й швидко йду територією. Січень в Орегоні означає сніг, і сьогоднішній день не виняток. Білий кампус має моторошний вигляд навіть після повернення студентів із зимових канікул.

Горгулі, які дивляться на тебе зверху вниз, які, на думку декого, насправді є камерами. Фонтани із замерзлою водою перед деякими будівлями. Сніг вкриває гострі кінчики веж, а різкий вітер обдуває шкіру морським бризом, бо він перебуває на узбережжі, коли ти йдеш відкритими просторами.

Я дісталася до обідньої зали Сальваторе якраз перед тим, як мої соски відмерзли, притискаючи руки до дверей і відчуваючи тепло від спеки всередині, що торкається моїх щік. Я складаю долоні перед ротом, дую в них, проходячи повз кількох інших студентів, яких не впізнаю.

Я б подумав, що звик до надземних будівель і до того, що в них розташовано всередині, але кожне приміщення, до якого я входила в Голлоу Гайтс, нагадує мені, чому воно таке затребуване. Їдальня величезна, стелі неймовірно високі з круглими люстрами з двома ярусами, кожна з яких має прозорі лампочки, що мають майже такий самий вигляд, як свічки. Ряди і ряди горизонтальних столів завдовжки по шість стільців втиснуті всередину приміщення.

Затримавшись на секунду, щоб подивитись на стелю, розписану так само, як у Сікстинській капелі, я пробираюсь крізь чергу, щоб купити їжу на обід. Я відчайдушно намагаюся злитися з усіма, чого раніше ніколи б не зробила, але тепер мені здається, що я повинна була це робити, щоб вижити.

Я нахиляю голову і постукую по правому вуху, щоб мої AirPods увімкнули музику, блокуючи звуки сміху і радості друзів. "The Righteous Brothers" спокійно грають у моїй голові, зігріваючи те небагато, що в мене залишилося.

Купивши їжу, я швидко знаходжу порожній стіл у кутку, подалі від сторонніх очей, і влаштовуюся зручніше, перш ніж почати розкладати їжу в різних кутах таці. Я так звикла до перегородок у палаті, що при думці про те, що моя їжа стикається, мене нудить.

Я була відсутня занадто довго, так довго, що палата здавалася мені більше домом, ніж це місце. Я просто сподіваюся, що це не займе багато часу, і я нарешті зможу виїхати. Я не впевнена, куди б я пішла, але я знаю, що хочу піти.

Раніше я мріяла про Голлівуд або Лос-Анджелес, але коли я думаю про те, щоб поїхати туди зараз, я просто почуваюся спустошеною. Це неправильно. Ніщо більше не здається правильним.

- Сейдж?

До біса моє життя.

- Я чула, що ти повернулася, але насправді я не купилася на це! Не можу повірити, що ти прийшла! Ми сумували за тобою.

Я піднімаю очі на Мері, одночасно протикаю виноградину виделкою, перш ніж засунути її собі в рот, відкидаючись на спинку стільця. Ліззі стоїть поруч із нею і ніяково махає рукою.

Слова Мері не відповідають виразу її обличчя. Вона сповнена тріумфу, наче завоювала моє місце на троні Пондероз Спрінгс, і якоюсь мірою це безумовно так.

- Це мило, - я жую фрукти. - Взаємно. Усе, про що я думала, поки була замкнена в психлікарні, були мої дві найкращі подруги, - я мило посміхаюся, кліпаючи частіше, ніж потрібно.

- Я хотіла прийти в гості, - починає Ліз, і Мері швидко штовхає її стегном, ніби я не помічаю. Ліззі розчаровано зітхнула, перш ніж продовжити. - Ми хотіли відвідати тебе, але твій тато сказав, що буде краще, якщо ми дамо тобі спочатку одужати.

Ліззі, я думаю, була б мені хорошою подругою, якби я дала їй шанс, але оскільки вона сліпо слідувала за мною, тепер у неї новий керівник.

Я злегка усміхаюся.

- Я впевнена, що він це зробив. Я б сказала, це спрацювало, так? Хіба я не виглядаю краще? - запитую я, не особливо бажаючи відповіді. - Крім того, напевно, ви обидві були зайняті випускним.

- Послухай, Сейдж, - мері починає, перекидаючи своє ідеально завите волосся через плече, викликаючи в мене бажання зірвати цю стрічку з її голови й побити її нею. - Я хотіла поговорити з тобою про Істу. Було дуже важко після всього, що сталося, і ми просто знайшли розраду одне в одному. Ми сумували за тобою. Це було...

Це була та частина, яка мене найбільше хвилювала - мені не потрібно було розповідати про те, що я дійсно думаю про речі.

Я перериваю її вибачення, які мені не потрібні.

- Мені плювати, що ти трахаєшся з моїм колишнім. Я дуже рада, що в тебе є мої жалюгідні недоїдки, Мері. Таким чином, він залишить мене в спокої, чорт забирай.

Мені наплювати на Істона Сінклера. Мене не хвилює, кого він трахає, поки це не я.

- Я маю на увазі, це те, чого ти завжди хотіла, чи не так? Тому ти дружила зі мною? Щоб у тебе було те, що було в мене? - додала я.

Я знала, що Мері жадає уваги, яку я так легко здобула в старшій школі. Чекала моменту, коли я розіб'юся і згорю, щоб вона могла підійти і зайняти моє місце.

І я не звинувачую її.

Це місце виростить із тебе стерв'ятника. Ти робиш те, що мусиш робити, щоб вижити, і вам легше жити, коли ти перебуваєш на вершині харчового ланцюжка.

- Не заплутуй свої трусики, тому що ти впала в немилість. Ніхто не хоче бути поруч із дівчиною, якій потрібна гамівна сорочка.

- О, що я робитиму без схвалення кінчених городян, - я перебільшую, прикладаючи тильний бік долоні до чола, немов перевіряючи температуру. - Я боюся, що в мене просто не вийде!

Я не знаю, що її більше дратує, мій сарказм чи той факт, що мені просто начхати на те, що вона каже.

- Знаєш, мені тебе шкода, - вона посміхається мені беззубою посмішкою. - Збожеволіла, втратила маму і сестру. Ось чому ти відчуваєш, що можеш поводитися так бридко щодо мене, бо що ще тобі втрачати? У тебе нічого не залишилося.

Я так сильно скриплю зубами, що чую це.

- Ти маєш рацію. Я не...

Вона виглядає гордою собою, збиваючи мене з ніг і показуючи мені, хто тепер тут головний.

- Уся моя брудна білизна розвішана й сушиться на ґанку. Отже, тобі нема чого використовувати проти мене, - продовжую я, облизуючи нижню губу і нахиляючи голову. - А твоє, з іншого боку, досі приховано, і я знаю про це. Я знаю всі до єдиного скандали і секрети, які є у вас обох. Тож, якщо ти коли-небудь знову заговориш про мою сестру, я зроблю більше, ніж просто розповім людям. Я покінчу з тобою. Зрозуміла, дівчисько? - чарівно закінчую я.

Моя загроза висить у повітрі між нами, вони обидва бігають за списком бруду, який у мене висить над їхніми головами. Вони знають, що я теж не блефую - ніщо не заважає мені викрити їх обох.

Її очі злегка розширюються, щоб дати мені зрозуміти, що те, що я сказала, вразило її.

Їх не було в моєму списку речей, з якими я мала розібратися - у мене є важливіші справи, - але якщо вони заважатимуть мені, якщо Мері почне балакати про лайно, якого вона не розуміє, я додам їх до списку...

Мері відкриває рот, готова копати собі могилу ще глибше, просто продовжуючи засовувати ногу собі в горло, але її швидко переривають.

- Тут усе гаразд?

Я дивлюся на людину, від якої лунає голос, і розумію, що не впізнаю ні її, ні дівчину, яка стоїть поруч із нею.

Ліззі намагається відтягнути Мері за руку.

- Давай, пішли, - бурмоче вона.

Але Мері ще не закінчила; вона саркастично сміється.

- Це насправді ідеально. Ти замінюєш нас маніяком-комахою і новою повією Голлоу хлопчиків. Ти маєш бути обережною, Браяр - остання дівчина, яка була близька з нею, виявилася мертвою. Чи не так, Сейдж?

Я впираюся руками в стіл, стілець скрипить, коли я встаю.

- Сука, я не повторюватиму тобі це знову. Тримай мою сестру подалі від свого рота.

Ніколи в житті я не брала участі у фізичній бійці.

Так що я можу отримати по дупі.

Я й гадки не маю, як навіть вдарити когось, не зламавши при цьому собі руку. Але я знаю, як смикати за волосся, як кусатися і як грати брудно.

- Досить, хлопці. Люди дивляться. Ми йдемо, - Ліззі сильніше тягне Мері, відштовхуючи її від мене і цієї напруженої ситуації.

Вони зникають у своїй частині обідньої зали, і я залишаюся з цим печінням у грудях. Це болісне нагадування про те, що Розі більше немає, і всі про це знають. Усі прийняли це, крім мене.

Я падаю на сидіння, опускаючи голову і роздратовано запускаючи руки у волосся.

Що я тут роблю?

Мені тут більше не місце, і це абсолютно ясно. Ні Сайлас, ні будь-хто з інших хлопчиків не вислухають мене досить довго, не кажучи вже про те, щоб довіритися мені.

Мій перший день, і все це здається безглуздим. Це тільки показує мені, що весь світ зрушив з місця, поки я тупцюю на місці.

- Що ж, це було весело.

- Цікаво, коли вони здогадаються, що паскудні дівчата вийшли з моди десять років тому.

Браяр - здається, це її ім'я - сідає навпроти мене, а її чорнява подруга сідає поруч із нею, обидва ставлять перед собою їжу, наче їх запросили.

Одна схожа на жіночу версію дроворуба в картатій сорочці та сірій шапочці, що вкриває її брудно-світле волосся, тоді як інша викликає в мене серйозні флюїди Кораліни. Я не впевнена, коли носити гумові чоботи і панами було модно, але вона забиває на це.

Обидві виглядають як дивна пара, але настільки різні по-своєму, що насправді ідеально поєднуються. Здається, вони майже врівноважують одне одного. Як і належить хорошим друзям.

Я піднімаю брову, дивлячись на них обох.

- Я можу вам допомогти? - виходить жорсткіше, ніж я хотіла, але тигр не завжди може змінювати свої смуги, а я ще більш насторожено ставлюся до людей, ніж будь-коли раніше.

- Ой, вибач, я Браяр, - дроворуб вказує на свої груди. - Повія Голлоу хлопчиків.

- А я Ліра, схиблена на жуках, - її кучеряві пасма трохи підстрибують, коли вона говорить, і це змушує мене дивитися на її обличчя трохи ближче, ніж раніше, тепер, коли драма вщухла.

- Зачекай, я тебе знаю. Ти Ліра Ебботт, вірно? Я думаю, що у мене була англійська з тобою в першому класі. Ти сиділа біля вікна?

Вона киває.

- Насправді в тебе було багато занять зі мною, але все гаразд. Я здивована, що ти пам'ятаєш це. Мене не часто помічають.

Те, як вона говорить, не сумно; це просто факт. Той, який вона прийняла.

Я тримаю свої слова при собі, тому що, правду кажучи, єдина причина, через яку я помітив її на тому уроці англійської, полягала в тому, що я дізнався про те, що трапилося з її матір'ю, коли вона була дитиною.

Моя увага перемикається на Браяр.

- І ти? Зустрічаєшся з Алістером Колдуеллом? Ти неймовірно смілива чи просто наївна?

Вона не з Пондероз Спрінгс. Вона, ймовірно, знає про його історію з друзями, але її не було поруч, коли вони це робили.

Частина її захищається. Я бачу це по тому, як напружуються її плечі і злегка смикається щелепа. Дівчина билася, я це бачу. Вона не боялася вступати в стосунки з Мері та Ліззі, їхній статус не хвилював її. І просто зараз вона збирається захищати свої стосунки.

Чи було це причиною падіння сумнозвісного гнівного Алістера Колдуелла? Чи є ще щось?

Вона цокає язиком, злегка киваючи.

- Я чула це кілька разів відтоді, як переїхала сюди. Відповідь - ні те, ні інше. Я просто випадково опинилася на його шляху і не пішла. Іноді ти не знаєш, чого хочеш, доки це не опиниться просто перед тобою. Він не такий, як усі кажуть, не зі мною.

- Так, ось що... - я зупиняюся на півслові.

Це те, що Роуз намагалася розповісти мені про Сайласа. Що я дізналася про Руку.

Якщо хто й розуміє, як це - закохуватися в речі, які залишаються в темряві, то це я.

Я знову дивлюся на них, коли вони починають їсти, запитуючи себе, як багато Браяр знає про те, що задумав Алістер. Якщо Ліра взагалі замішана. Я настільки не в темі, що не можу знати.

- Послухайте, я насправді не хочу заводити друзів, - чесно кажу я, і мені не потрібно додавати дружбу в свою порожню тарілку. Я вже звикла до того, що вона світла і без будь-яких вставок.

- Ми не питали, чи шукаєш ти, - каже Ліра. - Ти більше не вписуєшся в простір Пондероз Спрінгс. Ти впала з їхніх стандартів, і тепер ти одна з забутих. Але це не означає, що ти маєш бути самотньою. Відлюдникам теж потрібні друзі.

Вона має рацію. Я більше не вписуюся, і частина мене ненавидить чути це вголос. Але інша частина мене знає, що я ніколи не належала цьому.

- Іноді вона проникає глибоко в душу. Ти звикнеш до цього, - Браяр сміється. - Але вона має рацію. У тебе немає друзів. Коледж - це знайомство з новими людьми, створення нових зв'язків, вірно?

- Я...

Я не знаю, як бути другом.

Ось що я хотіла сказати.

Я не знаю, як бути чиїмось другом, не зовсім. Ці двоє не є легковажними, щоб відповідати образу. Вони з тих друзів, які діляться секретами і сльозами. Я ніколи цього не робила. Я ніколи не була такою ні для кого, і я не впевнена, що зможу.

Але навіть якщо я не зможу, це могло б мені допомогти.

Вони зможуть інформувати мене про все, що змінилося. Що ще важливіше, Браяр зможе підібрати мене досить близько до Алістера, щоб поговорити з Сайласом.

І можливо, я не знаю, можливо, я могла б...

Ні, Сейдж.

У тебе одна мета, і побудова стосунків - це не вона. Ти навіть не пробудеш тут достатньо довго, щоб встановити з ними довірливі стосунки. Ти зникнеш із голови, щойно твій батько перестане дихати. Ось і все.

- Я Сейдж. Сейдж Донах'ю, - представляюся я їм, знаючи, що вони мене вже знають, але відчуваю, що мені потрібно сказати це вголос від себе.

- Приємно познайомитися з тобою, офіційно, - каже Ліра. - Ласкаво просимо до Товариства одинаків, Сейдж.

Рук

- Чи є причина, через яку ти сьогодні такий похмурий, Рук?

Лезо сокири проходить через центр дерева, відкидаючи два шматки в протилежні сторони. Піт стікає по моїй оголеній спині, коли я піднімаю очі на Тетчера, що сидить на своїй надмірно одягненій дупі.

Я кидаю зброю на землю, витираючи мокрі руки об джинси. Я працював щосили, коля дрова для цього клятого багаття, яке ми мали розвести. Сидимо склавши руки, наче все повернулося на круги своя і все гаразд.

Наче ми повернулися до старшої школи, роблячи це кожні вихідні, просто щоб скоротати час, наче наше життя не змінилося відтоді.

- Я не в настрої, - бурчу я, піднімаючи колоди і кидаючи їх у яму. - Мені просто потрібно випустити пару. Очікування і метушня з великими пальцями, мабуть, тільки турбують мене.

- Це неправда, і ти це знаєш, - втручається Алістер, встаючи зі свого місця. - Ми хочемо насадити його голову на піку так само сильно, як і ти. Перестань поводитися так, ніби ми цього не робимо.

Я проводжу рукою по вологому волоссю і заперечно хитаю головою.

- Тоді чому ми не говорили про це? Думав про план? Жодного разу відтоді, як Тетчер різав Грега на дрібні шматочки. Минуло два місяці, і перерва закінчилася. Два кляті місяці, Алістере.

Мій гнів закипає до межі, досягає межі можливостей і готовий вибухнути на найближчій цілі. Усередині мене відбувається занадто багато всього. Занадто багато речей, які останнім часом приводили мене в лють.

- Чи ти був надто зайнятий, засунувши голову в кицьку Браяр, щоб помітити?

Три секунди.

Це все, що потрібно, перш ніж один із моїх найкращих друзів опиняється переді мною, його зріст трохи більший за мій, імовірно, змушує його почуватися вищим, так близько один до одного, що наші груди здригаються від сили.

Я перейшов межу. Я знав, що робив, коли говорив це, і це саме те, чого я хотів. Щоб він щось зробив, вдарив мене в живіт або вдарив мене по обличчю. Я хочу це. Мені це потрібно просто зараз.

- Стеж за своїм клятим ротом, Рук. Я попереджаю тебе, - він кипить, карі очі набувають неможливого відтінку чорного. - Я не розгойдую твоє лайно, бо я знаю, що ми всі на взводі через це, і я б'юся об заклад, що частина тебе хоче, щоб я це зробив. Не думай, що тебе більше хвилює справедливість для Роуз, ніж мене.

Я стискаю щелепу, кладу руки йому на груди і штовхаю його назад з такою силою, що він спотикається.

- Перестань намагатися контролювати все на мікрорівні. Мене реально нудить від твоїх наказів, Колдуелле.

У мені вирує вихор емоцій, занадто багато, щоб їх контролювати. Я не сильний у цьому, тримати все в страху і під кришкою. Я істота вибуху і низького імпульсу. Я не можу продовжувати це. Цього всього стає занадто до біса багато.

- Ти впевнений, що злишся на мене? Чи ти втомився бути ганчіркою свого батька?

Гребля всередині мене руйнується. Він тріскається прямо посередині, і весь мій нестримний гнів виривається назовні, готовий завдати шкоди всьому, що зустрічається на моєму шляху.

Я кидаюся на нього, обвиваючи руками його талію і втикаючись плечем йому в живіт. З його рота виривається потік повітря, коли я вбиваю його в землю і жбурляю наші тіла в крижаний сніг.

Холод впивається в мою оголену шкіру, коли Алістер використовує свою вагу, щоб перекотити нас. Загоювальні порізи на моїй спині жалять болем, коли він притискає мене до землі. Ми перекидаємося один з одним.

Але він ще не завдав мені жодного удару, що тільки погіршує ситуацію. Я хочу, щоб він заподіяв мені біль. Мені це потрібно просто зараз.

- Рук, - хмикає він, але я просто продовжую, штовхаючи його тіло, і мій кулак завдає перший сильний удар йому по ребрах.

Я підвів свою матір, а тепер я підводжу Розі. Я підводжу Сайласа.

Чому я не можу просто допомогти тим, хто мені дорогий? Чому я не можу їх зберегти?

З кожним днем Сайлас вислизає все далі й далі, а мені залишається тільки спостерігати. Неважливо, скільки разів я кажу йому прийняти ліки, він все одно вислизає від мене, і це до біса вбиває мене.

Вони всі...

Залишають мене.

- Рук! - цього разу говорить він голосніше, і обома руками він хапає мене за плечі й піднімає зі снігу, перш ніж жбурнути назад. Моє тіло здригається, кістки гримлять усередині мене, а голова відскакує від твердої землі.

- А, - я кашляю, відчуваючи, як мої порізи починають відкриватися, цівки крові та розталого снігу стікають по моїй спині. Ці порізи були зроблені всього кілька днів тому, і тепер вони заживають довше.

Одна велика рука хапає мене ззаду за шию і тягне вперед. Моя голова впирається йому в груди, і він тримає мене там. Моє тіло жорстке й напружене. Я борюся з його хваткою, але він тільки посилює її.

- Чорт забирай! - гарчу я.

Перед тим, як дістатися до Піка, я зупинився на заправці, щоб купити рідину для запальничок, і в цього жахливого мудака Френка Донах'ю вистачило нахабства заговорити зі мною в черзі. Запитувати, чи добре йдуть справи в коледжі, маючи совість бурмотіти ім'я Сайласа у зв'язку з тим, як у нього справи.

Усе, що я міг уявити, це вирвати його язик прямо з рота за те, що він навіть подумав про Сайласа або Роуз. Я ніколи раніше не практикував самоконтроль, і було майже неможливо піти, не підірвавши бензоколонку з ним усередині.

Це була вишенька на паршивому торті.

Я більше не можу цього терпіти.

Я не можу більше чекати.

- Я розумію. Я знаю, що ти відчуваєш, - бурмоче він. - Я теж сумую за нею. Я знаю, здається, що ми нічого не робимо і просто дозволяємо цьому шматку лайна безтурботно розгулювати, але в нас буде час. Його час прийде, я обіцяю тобі, Рук.

За ті роки, що я знала Алістера, він жодного разу не порушив даної мені обіцянки. Завжди.

Навіть коли я підходив до нього і просив його сильно натиснути на мене на рингу, коли ми спарингували. Перші кілька разів на матах я міг сказати, що він ставився до мене легше, а я цього не хотів.

Мені це було не потрібно.

І він був першим, хто це помітив. Той, хто знав, що мені потрібно, це біль і покарання, щоб пережити дні. Особливо зараз, неважливо, скільки ударів я приймаю, мені не зупинити постійне відчуття провини, яке переповнює мій організм кожної миті, коли я живий, а вона ні.

Алістер, здається, завжди знає, що кому потрібно.

Але чого він не знає, то це того, що хтось, хто мав залишитися мертвим і похованим, щойно воскрес - просто увійшов на мій урок латини зі своїм полуничним волоссям і веснянками, посипаними корицею, виглядаючи на десять фунтів легшим і на двадцять разів смертоноснішим.

У неї тут нічого немає, тож питання в тому, якого біса вона повернулася? Я знав, що її помістили в психіатричну лікарню "Монарх", не те щоб мене це хвилювало, просто це те, про що всі говорили в перший час. Але якщо її випустили, якого біса вона повернулася сюди?

Хіба вона не повинна бути зараз у Лос-Анджелесі?

Чому, чорт забирай, вона не могла просто поїхати?

- Ви двоє коли-небудь ладнали? - втручається Тетчер.

Я кладу руки йому на груди, притискаюся до нього, і він зісковзує з мого тіла. Він простягає мені руку, і я беру її, дозволяючи йому допомогти мені піднятися. Ми часто перевіряємо одне одного, більше, ніж інші хлопці.

Наші емоції занадто сильні, наша кров занадто гаряча.

Сайлас і Тетчер легко можуть приховувати свої емоції. Чорт, Тетч їх навіть не відчуває.

Алістер і я, ми живемо в гніві. У відчутті. Ми використовуємо їх для палива.

- Не зовсім, але це працює, - кажу я. - Вибач, - звертаюся я до Алі.

Він замахується на мене розкритою долонею, вдаряючи по голові.

- Ніколи більше не говори так про Браяра. Ти їй насправді починаєш подобатися.

- На відміну від кого? Мене?

Ми обидва дивимося на Тетчера, який має нахабство прикидатися дурнем, коли знає, що Браяр Лоуелл терпіти його не може, і з якоїсь причини він без проблем слідкує за тим, щоб так і тривало.

Я чую кроки, що наближаються позаду мене, вже знаючи, хто це, ще до того, як він з'являється в моєму периферійному зорі.

Сайлас стоїть, втупившись на стілець на схід від вогнищевої ями, той самий, на якому він зазвичай сидів із Розмарі на колінах. Його руки засунуті в кишені, він розсіяно дивиться в простір. Я б сказав, що віддав би все, щоб дізнатися, про що він думає, але ми все розуміємо.

Завжди вона.

- Гей, мужик, - гукаю я його. - Ти був із батьками?

Саме тоді він звертає свою увагу на нас, стягуючи з голови капюшон і оголюючи свою голову.

- Ага.

- Усе ще намагаються підкупити тебе і відвезти звідси?

- Ніколи не зупиняються. Після Роуз стало тільки гірше.

Я знаю, що вони люблять його, особливо його батько, але йому не потрібно їхати. Йому навіть не потрібна підтримка. Йому просто потрібно, щоб вони зрозуміли, що він зараз нікуди не дінеться, і прийняли це. Постійні причіпки з приводу того, що він переходить до іншого штату або школи, тільки погіршують ситуацію.

Тільки болючіше йому. Він знає, що рано чи пізно йому доведеться покинути Пондероз Спрінгс, але зараз це схоже на те, як якщо б він залишив її. З огляду на те, що він не може пересунути її могилу разом із ним - повірте мені, він спробує це зробити - вона залишиться тут, поки він рухатиметься далі.

Це останнє, чого він хоче зараз. Він не готовий до цього.

Ніхто не готовий.

- Добре, Боже Вогню, дай нам трохи світла, - Тетчер наполягає, сідаючи назад тепер, коли пристрасті вляглися.

Я киваю, роблячи глибокий вдих. Я йду до купи дров, які склав, використовуючи рідину для запальничок і сірник з рота, щоб розпалити полум'я. Спостереження за тим, як полум'я піднімається вище, заспокоює біль усередині мене, навіть якщо це всього на кілька секунд.

Відкинувши голову назад, я дозволяю вогню нагрівати мою шкіру, вдихаючи густий дим, який піднімається з ями. Стоячи так близько, я відчуваю, як маленькі вуглинки потріскують об нього, маленькі бензинові поцілунки біля моїх грудей, від яких у мене згинаються пальці на ногах.

Ми всі четверо займаємо свої місця і мовчимо.

Нам не потрібно говорити - у нас ніколи не було потреби. Ми з'являємося тут не для того, щоб поговорити про наші дні або про перукарські плітки.

Ми приходимо сюди, щоб існувати.

Це єдине місце в цьому місті, де ми можемо просто бути. Маленький шматочок того, яким буде світ за межами цього місця. Коли ми підемо, люди не зупинятимуться на вулиці, щоб витріщатися і шепотітися. Батьки не будуть міцніше стискати руки своїх дітей, коли побачать нас. Ніхто не піклуватиметься, бо вони не знають нас.

Для всіх інших ми просто випадкові хлопці, які живуть життям.

Тут ми всього лише паршиві яблука, на яких вони можуть звалити провину за свої проблеми.

І, врешті-решт, усе, чого ми справді хочемо, - це існувати у світі, який не малює нас лиходіями.

Світло фар пробивається крізь дерева, відкидаючи відсвіт на Тетчера, який сидить переді мною. Я повертаюся на стільці, наче хочу побачити людину, яка виходить із машини і прямує до нас у темряві.

- Ти запросив вихованця? - Тетчер запитує Алістера.

- Я сказав тобі, що, якщо ти продовжиш дзвонити їй, я проломлю тобі череп, Тетч. Закінчуй із цим, - бурчить він. - І ні, сьогодні ввечері вона з Лірою займається в її гуртожитку.

Я встаю і дивлюся на ліс, через який їм доведеться пройти, мій розум перемикається в режим захисту.

Ти не просто випадково натрапиш на це місце. Ти маєш знати, що він тут, щоб знайти його. Це означає, що хто б не прямував у цьому напрямку, знав, що ми будемо тут.

Ми чекаємо, мій кулак стискається в тиші. Лише потріскування багаття наповнює повітря, доки ми не чуємо хрускіт снігу, і невдовзі наш гість виходить з-за дерев на світло та виходить із тіні.

- Ну, я цього не очікував, - видихає Тетчер, імовірно, так само вражений, як і всі ми.

Світло-руде волосся з'являється з-за дерев, її стильне каре розвівається просто під підборіддям. Її руки глибоко засунуті в кишені куртки, коли вона підходить ближче до краю Піка, де ми всі стоїмо, майже занадто приголомшені, щоб говорити.

Незабаром цей шок минає, і я швидко розігріваюся від роздратування.

- Як, чорт забирай, ти сюди потрапила?

Сейдж навіть не здригнулася від голосу Алістера, просто підняла голову і продовжила йти в нашому напрямку.

Після всього, через що вона пройшла, притулок усе ще не зламав її бойовий дух. Та, хто відмовлявся дозволити їй відступити від кого б то не було.

Добре. Я радий, що в неї все ще є стрижень.

Буде ще приємніше, коли я вирву його прямо з її плоті, зламавши цей дух раз і назавжди. Я повністю розчавлю її своїми ногами, поки вона не перетвориться на прах, який я зможу кинути в землю.

- Мені потрібно поговорити з Сайласом, - просто каже вона.

- Це не відповідь на моє запитання.

- Твоя дівчина, Браяр, сказала мені, що ви, хлопці, тут. Хоча вона не знає, що я прийшла. Це досить гарна відповідь, Алістере?

Коли їй ніхто не відповідає, вона повертається до Сайласа, який усе ще сидить на своєму місці й дивиться на неї. Очі скляні, застиглі в якомусь трансі.

- Я знаю, що ви, хлопці, замислюєте, - видихає вона, ніби це полегшення, нарешті, вимовити це вголос. - І я хочу допомогти.

Я відкриваю рота, щоб заперечити, випльовую який-небудь неприємний коментар про те, що вона ні хріна не розуміє, про що говорить, але я недостатньо швидкий.

- Нічого не відбувається, - бурмоче Сайлас, напружено хитаючи головою. - Іди, Сейдж.

- Ні, - вона випрямляється. - Я знаю про секс-коло. Я знаю про те, що насправді сталося з Розмарі, і я знаю, що ви четверо ріжете тіла в помсту. Я знаю, що зробив мій батько, і я заслуговую на те, щоб він пролив за це кров.

Мої зуби скрегочуть, поки вони майже не ламаються.

- Натисни на кляті гальма, Ненсі Дрю. Ти заслуговуєш на це? - Алістер сплюнув, з його горла вирвався різкий стогін. - Ти поводилася з Роуз як із лайном, коли все, що вона коли-небудь робила, це дбала про тебе. Ти не заслуговуєш на це тільки тому, що почуваєшся винною.

- І ти не думаєш, що це не з'їсть мене живцем? - її голова повертається в його бік, очі палають, як ті сині язики полум'я, що колись обпалили мою шкіру. - Звісно, я почуваюся винною, але це не означає, що ти знав про мої стосунки з моєю сестрою. Ти навіть не уявляєш, як сильно я піклувалася про неї. Вона була моєю клятою сестрою-близнюком.

- Вибач, ти забула згадати, звідки саме ти знаєш про все це? - гострі очі Тетчер аналізують кожен її рух, просто чекаючи, коли вона збреше.

- Я бачила запис, - шепоче вона. - Вважаю, це було на його комп'ютері для шантажу. Я випадково побачила його, і я-я... - її голос заїкається, коли її пальці тягнуться до ключиці, потираючи місце, де знаходиться її шрам, там же, де в мене є власний шрам.

- Ти, ти, що? У мене немає часу на весь день.

- Я пригрозила, що звернуся в поліцію, а наступного дня мене одягли кайданки і відправили в психлікарню. Френк боягуз, але він розумний. Він знав, що якщо люди вважатимуть мене божевільною, навіть якщо я виберуся, вони ніколи мені не повірять, - її очі повертаються до Сайласа, і вони пом'якшуються, благаючи його.

- Будь ласка, я можу вам допомогти. Я можу зблизити тебе з моїм батьком, а це те, що тобі зараз потрібно, вірно? Спосіб, який не підніме на сполох перед усіма тутешніми копами? Я можу допомогти вам, хлопці, якщо ви готові допомогти мені.

Я стою з напруженою щелепою.

Колись я попався на це - ще один вчинок, ще одна маска, яку вона натягнула на себе, щоб отримати від людей те, що вона хоче. Ніщо з цього не є справжнім. Справжньої Сейдж немає, бо вона навіть не знає, хто вона.

Це вона намагається сплести свою павутину навколо Сайласа, навколо всіх нас, але тепер я знаю краще, і що б Сайлас не сказав їй, я більше ніколи не підпущу її до хлопчиків, до мене.

- Нам не потрібна твоя допомога, і тобі не потрібно втручатися, - відповідає він, пильно дивлячись на неї.

- Але я...

- Я сказав ні, Сейдж.

- Чому? - кричить вона, її поза стійка, хоча її очі мокрі, вона відмовляється плакати.

Настає пауза, перш ніж Сайлас встає, дивиться на небо і знову опускає очі.

- Тому що це не те, чого хотіла б Роуз.

Ніхто більше нічого не говорить, і вона швидко розуміє, що не переконає його. Вона перемикає увагу на інших хлопців, благаючи, не кажучи ні слова, але всі вони стоять твердо, не піддаючись її бажанням.

Потім вона вперше дивиться на мене.

До цього моменту вона повністю уникала мене з поважної причини. Я той, хто має поговорити з нею. Я був би занадто різкий і грубий, і хлопці б помітили, що щось не так.

Я тримав те, що зробив зі мною Сейдж, близько до грудей. Ніхто не знав про це, тому що я не хотів, щоб вони знали, що мене розіграли. Що мене, блядь, зрадили.

- Рук? - м'яко каже вона, і мій шлунок перевертається.

Її рот злегка відкритий, вітер тріпає її волосся, і, клянуся на секунду, я відчуваю її запах. Вона має такий самий вигляд, як і в будинку біля озера.

Просто дівчина з мріями.

Дівчина з крилами, які підрізало це місто.

Але я знаю, що ховається під маскою.

Яка ж вона отруйна і гнила насправді.

- Чому ти ще тут? Ти просто ганьбиш себе, - я намагаюся говорити рівно, монотонно, намагаючись не показувати жодних емоцій.

На відміну від її реакції на Сайласа, на Алістера її броня тріскається. Я дивлюся, як мої слова розбиваються об її обличчя і з тріщин ллється біль. Мої слова зробили саме те, чого я хотів, - вони заподіяли їй біль.

Я хочу, щоб мене охопив прилив збудження, щоб адреналін струменів по моїх венах. Я хочу почуватися добре, помстившись, віддавши їй хоч трохи того, що вона зробила зі мною.

Я нічого цього не відчуваю.

Я відчуваю те ж саме, що і спостерігаючи за палаючим будинком біля озера.

Порожньо і так до біса боляче.

Але до біса це.

Трахни її. Я знаю, що в неї є приховані плани - вона завжди так робить, - і я не дозволю їй зіпсувати те, заради чого ми працювали.

- Забирайся звідси. Повертайся туди, звідки, чорт забирай, ти прийшла. Ти тут не потрібна.

Сейдж

Я завжди любила сніг.

Він холодний, але ніжний, і в людей такі речі не асоціюються.

Холодні речі ніколи не вважаються ніжними. Його завжди вважають жорстоким і гірким, на відміну від сонця, яке завжди описується як веселе і сяюче.

Холодні речі впиваються у вашу шкіру, жалять своєю низькою температурою і залишають відчуття порожнечі.

Але мені це завжди подобалося.

Мені подобається, як холод заморожує все, зберігаючи про це незабутній спогад.

Коли я була молода, я прокидалася раніше за всіх. Просто перед тим, як сонце піднялося з-за хмар, я навшпиньки підкрадалася в кімнату Розмарі, м'яко будила її простим проханням: "Давай вийдемо на вулицю і пограємося в снігу".

Потай я сиділа біля своїх вікон, відчайдушно чекаючи, коли перша сніжинка злетить донизу і розтане на землі, і я зможу вибігти зі свого будинку і впасти на сніг. Відчуття печіння на щоках, коли вітер обдував їх, біль у пальцях, коли холод просочував мої рукавички. Це було те, на що я з нетерпінням чекала щороку, або, можливо, це було через Роуз.

Вона завжди робила такі речі кращими, перетворюючи маленькі моменти на великі спогади.

Сніг уже не той.

Я дивлюся, як він падає з неба на моє нагріте лобове скло і майже одразу розчиняється. Сяйво неонових вогнів пробивається крізь білі пластівці, що падають на моє заднє вікно. У дзеркалі заднього виду я бачу "Тіллі" у всій красі зимової країни чудес.

Зараз лютий, і я гарантую, що всередині у них все ще горять гірлянди, а з динаміків все ще грає Jingle Bells. Власник вважає, що Різдво триває з першого листопада, поки клієнти не почнуть скаржитися на всілякі дурниці.

- Ти чула, про що я тебе запитав, Піп?

Я киваю, все ще дивлячись на закусочну в дзеркало, почуваючись досить погано, перебуваючи в одній машині з цим чоловіком. Погляд на нього може бути пальцем у моєму горлі, який викликає в мене блювотний рефлекс. Запах його лосьйону після гоління прилипає до моєї машини; мені доведеться годинами вивітрювати це.

- Так. Я просто не вважала за потрібне тобі відповісти. Я вже говорила тобі, я тут тільки місяць. Я нічого не бачила і не чула. Жодного сраного писку, - ніби я сказала б тобі, якби знала, чортів ідіот.

Я хочу, щоб він перестав називати мене Піп. Я зненавиділа це кляте прізвисько, коли він уперше вимовив його вголос, огидно надавши його мені, тому що я була маленькою. Я не бачила його відтоді, як мені виповнилося тринадцять, а тепер я зустрічалася з ним двічі менш ніж за два місяці.

- Ти мене не обманюєш? Ніхто не говорив про те, що бачив їх поруч із Грегом Вестом перед його смертю? Або Кріс Кроуфорд, якого все ще немає? Це дуже маленьке містечко, наповнене плітками, Сейдж. Я знаю, я теж виріс тут, і мені просто важко повірити...

- Нічого не було, Каїне. Я не збираюся повторювати. Або вір мені, або ні. Для мене це не має значення, - перебиваю я, бажаючи, щоб ця розмова закінчилася.

Він надіслав мені повідомлення з проханням зустрітися тут, щоб перевірити мої успіхи.

Після того, як Сайлас відіслав мене, як собаку з підібганим хвостом між ніг, а Рук фактично сказав мені, щоб я пішла на хрін, далі в мене нічого не вийшло.

Цікаво, чи помітили його друзі, як вороже він ставився до мене. Якими різкими були його слова, наче вони вкоренилися в чомусь глибшому. Це був перший спалах емоцій, який він показав мені відтоді, як я повернулася. Ці очі горіли й тріщали. Я пробудила всі почуття, які він залишив до мене, навіть якщо вони були поганими.

Це було схоже на запалювання сірника. Маленьке полум'я, але краще, ніж нічого.

Я ненавиджу себе за те, що чіпляюся за його образу. Це змушує мене почуватися слабкою і жалюгідною, але я не можу заперечувати - принаймні, собі, - що я б нізащо не прийняла його гнів і його ненависть. Тому що навіть це, всього лише це означає, що я існую всередині нього, нехай навіть трохи.

Після тієї ночі більше не було можливості поговорити ні з ким із них, насправді.

Сайлас завжди з одним із хлопчиків, і я знаю, що інші троє не приділятимуть мені часу дня. Що також означає, що бути поруч із Лірою і Браяр безглуздо.

Але я не припинила ці стосунки.

Я почала отримувати задоволення від їхньої компанії. Навіть якщо Ліра трохи... дивна. У неї є колекція комах, від метеликів до жуків. Вони закріплені всередині скляних вітрин, які вона вивішує на стіні, або всередині прозорих куполів на її полицях. На столах розкидані зображення коників і богомолів. Це її хобі, і я його поважаю. Але не буду брехати, це все мене трохи лякає. Проте, я також краще бачу людей після перебування в цій палаті. У кожного є щось, що допомагає впоратися із завданою йому шкодою.

До того ж, мені подобається, що вона дивна. Вона розуміє, яка вона інша. Вони обидві, і іноді я не можу не ревнувати. Коли вони сидять і говорять про те, що їм подобається, чого вони хочуть у житті, завжди повертаються, щоб поставити мені одні й ті самі запитання, а я просто сиджу з порожніми думками.

Що мені подобається? Чого я хочу? Чи пам'ятаю я, як це - насолоджуватися речами? Бути пристрасною?

- Цього разу я прийму цю відповідь, Сейдж. Але наступного разу краще приготуй що-небудь для мене, чуєш? Ти тут не контролюєш ситуацію. Я.

Я відчуваю, як він рухається, відчуваю, як його рука наближається до мого обличчя. Його пальці тягнуться до пасма мого волосся, що вибилося.

- Мені було неприємно бачити, як ти стрижешся. Воно завжди було таким гарним, коли було довгим.

Я відштовхуюся від нього.

- Забирайся з моєї машини, поки я тебе не вбила, - я досі відмовляюся дивитися на нього. - І перестань називати мене Піп, або я відірву тобі яйця.

Він жорстоко сміється.

- Ти ніжна квітка, Сейдж. Порцелянова лялька. Ви всі гавкаєте і не кусаєтеся. Що б ти не говорив, ти й мухи не образиш.

На цьому розмова закінчується. Він вилазить із моєї машини, зачиняє двері і йде через парковку до своєї тонованої машини.

Тільки коли він виїжджає з парковки, я видихаю. Я впираюся руками в шкіру голови, впираючись черепом у плюшевий підголівник, і починаю відчувати, як крижані сльози течуть по моєму обличчю.

Щоразу, коли він іде, мене трясе.

Я б ніколи не дозволив йому чи будь-кому іншому побачити це, але він має рацію. Я могла огризатися на людей, могла їм погрожувати, але всередині я занадто м'яка. Ось чому я хочу тримати всіх якомога далі - я знаю, як легко було б заподіяти мені біль.

Бачачи його, я завжди повертаюся до того часу, коли нікого не було, щоб мені допомогти. Назад до самотніх ночей, коли він витріщався на двері, сподіваючись, що хтось, хто завгодно, увійде всередину і зупинить його, тільки щоб його підвели.

Тепер я відчайдушно намагаюся зібрати крихітні осколки себе, сильно порізавши пальці. Осколки застрягли у мене в руках. Більше немає ні клею, ні скотчу, щоб зібрати мене назад.

Тому я просто збираю все це у свої руки і притискаю осколки до грудей. Можливо, вони були б марні для когось іще, але я так відчайдушно чіпляюся за те, що лишилося від мене, за те, що лишилося від того, ким я була, бо без цих розбитих уламків у мене нічого немає.

Кажуть, саме дно - найкраще місце для відновлення фундаменту. Де ви відновлюєте, коли немає дна? Коли це просто постійне падіння, дедалі глибше в нескінченне забуття, що навіки занурюється в безкраї води.

Що ви робите тоді?

Глухий удар. Глухий удар.

Я повертаю голову, щоб подивитися у вікно з боку водія, і бачу, як хтось махає рукою в рукавичці без пальців. Я опускаю його вниз, дозволяючи пориву холодного повітря перехопити подих.

- З днем Святого Валентина. Це була твоя валентинка? - Браяр вітає мене з легкою посмішкою, ворушачи бровами, привітно і доброзичливо. - Якщо це взагалі має значення.

- Чи знаєте ви, що День святого Валентина насправді існує через римлянина на ім'я Валентин, який вважав несправедливим, що імператор заборонив шлюб, тож він почав влаштовувати весілля таємно, вінчаючи коханців у тіні, доки його не викрили. Тож просто перед тим, як його вбили, як ви здогадалися, чотирнадцятого лютого, він написав останнього листа до своєї коханої і підписав його: "Від твого Валентина", - повідомляє нам Ліра, сніг застряг у її розпатланому волоссі. - По суті, ми всі святкуємо людську смерть. Це як один великий меморіал. Трохи пригнічує, коли думаєш про це.

Вона розгойдується взад-вперед, поки ми відкрито дивимося на неї, підтискаючи губи, перш ніж звернутися до неї.

- Яка? Чому ти так дивишся на мене?

Я хихикаю, коли Браяр починає сміятися.

- Я не знаю, де ти все це зберігаєш. Ти як енциклопедія.

Потиснувши плечима, вона відповідає: "Мені подобається думати про це як про шафу для документів, і мій мозок просто посилає робітників забрати потрібну мені інформацію".

- Звісно, знаєш, - кажу я, посміхаючись, - І ні, він був ніким, - відповідаю я на попереднє запитання Браяр.

- Ну, дозволь мені купити тобі гамбургер або... - вона оглядає мене з ніг до голови в машині. - Ти любиш салат?

- День святого Валентина для дівчаток! - Ліра висловлює свою думку.

Я перебираю пальцями на колінах. Не тому, що я не хочу в цьому брати участь, а тому, що я дійсно хочу сказати "так". Я хочу, і це змушує мене нервувати. Бажання речей. Коли ти чогось хочеш, ти залишаєш себе вразливим, коли це в тебе забирають.

Можливо, коли я піду, мені буде не так боляче. Було б нормально хоча б насолодитися дружбою, перш ніж усе це закінчиться, чи не так?

- Я їм гамбургери, - я піднімаю вікно, витягую ключі із замка запалювання і відчиняю двері. - Ти не проводиш цей безглуздий день з Алістером? Що, якщо подумати, він не схожий на хлопця з трояндами і шоколадом.

Разом ми заходимо в "Тіллі". Як я й підозрювала, всередині все ще панує Різдво. Тепло вдаряє мене в обличчя, і Ліра стогне від спеки, потираючи руки і шукаючи столик.

- Алістер не дуже любить свята, - каже Браяр, трохи посміхаючись. - Замість цього ми граємо в ігри.

Я піднімаю брови, коли ми прослизаємо до нашого столу.

- Ігри?

Мені подобається, що вона навіть не червоніє. Вона володіє їхніми стосунками в усіх аспектах. Немає чого соромитися; вона пишається ними. Я хочу запитати, чи знає вона, наскільки брудні його руки. Вона знає, чим він займався? Чим вони всі займалися?

- Ага. Цього разу в хованки. І він дозволив мені бути шукачем цього кола.

- Як благородно з його боку, - Ліра грайливо закочує очі, штовхаючи Браяр ліктем.

Цей кумедний рух привертає мою увагу до нижньої частини тіла Браяр, я помічаю темне чорнило, нанесене на її середній палець. Ініціали Алістера сміливо вирізані на її тонкому пальці. Шрам на ключиці болить, коли я дивлюся на нього.

- Я так розумію, він уже розповів тобі про Рукавичку? - запитую я, скидаючи куртку з плечей і кладучи її поруч із собою. - Ви, хлопці, ви граєте цього року?

- Що?

Я піднімаю погляд.

- Рукавичка? Він ніколи не казав тобі? Це як найбільша гра року. Голлоу хлопчики грають щороку - почекайте, ні, вони виграють щороку.

Коли вона все ще виглядає збитою з пантелику, я продовжую.

- У перший день весни Вест Трініті Фолс і Пондероз Спрінгс починають війну. З дитинства її називали Рукавичкою. Зазвичай старшокласники та студенти коледжу грають тих, хто живе заради суперництва, яке існує між нами. По суті, якщо ви тут не місцеві, ви можете вибрати місце гри, а якщо ні, ви можете вибрати саму гру. Я думаю, що це було минулого року. Ліро, не можу повірити, що ти не згадала про це.

Вона стягує кепку, її волосся розлітається в мільйон напрямків, статика виходить з-під контролю.

- Це був... насичений подіями рік. Цього не було в моєму списку пріоритетів. Напевно, тому, що я ніколи не грала.

Насичений подіями рік.

Я хочу, щоб вона уточнила, щоб побачити, наскільки Алістер довіряє Браяр - чи знають вони про те, що трапилося з моєю сестрою, чи знають вони про вбивства і зниклих дівчаток. Однак я знаю, що не можу просто запитати їх прямо, не виглядаючи підозріло.

- Я теж ніколи не грала. Тільки чула про це.

- Тоді ми всі маємо зіграти цього року. Для кожного з нас це буде вперше, - каже Браяр, посміхаючись. - Хто-небудь знає гру цього року?

- Це найприємніше - ніхто не дізнається, поки ти не з'явишся вночі. Ми приймаємо гостей цього року. Мене, ммм, не було якийсь час, тому я мало що чула про це місце.

- Локлан Деніелс. Я чула, як він хвалився на біології, що отримав ключі від Рорінг Спрінг (район у Блер Каунті, штат Пенсильванія, США.) від свого батька. Ну, вкрав їх, але, судячи з того, що я чула, саме там це і відбувається, - ділиться Ліра, яка завжди так добре помічає дрібниці. Завжди слухаю, завжди спостерігаю.

- Тоді давайте зробимо це. У перший день весни ми воюємо з Рукавичкою, - Браяр посміхається, вже схвильована викликом.

- Упевнена? Я чула, що люди в Пустищі грають брудно. Люди потрапляють до лікарні через травми в цих речах.

Вона знизує плечима.

- Після минулого року, я думаю, ми впораємося практично з усім.

Її очі зустрічаються з моїми, і я знаю, що, коли вона сказала "ми", вона мала на увазі всіх нас. Вони знають про смерть Розмарі і про те, що я була в психлікарні, навіть якщо це все, про що вони в курсі.

- Я в справі, - кажу я.

- Ти ж розумієш, що якщо ця гра вимагає бігу, то я облажалася, вірно? - Ліра дивиться на нас обох, перш ніж зітхнути.

- Добре, давайте зробимо це.

Ми святкуємо її рішення, замовляючи занадто багато їжі. Я вмочую картоплю фрі в молочний коктейль, дивлячись на групи підлітків усередині цього закладу. Кілька місяців тому я б сиділа за столом із найвпливовішими людьми, тими, хто робив мене кращою, в оточенні розмов, що мене не цікавили, і друзів, які проводили більше часу, засуджуючи інших людей, щоб насправді зблизитися.

Це відчувається так по-іншому. Краще.

Формується справжній зв'язок, і я боюся за себе, боюся нашкодити їм, як я поранила Рука, нашкодити собі.

Бо я знаю, що я можу зробити з людьми, які підходять надто близько.

- Тому я сказала собі, що не питатиму, але нічого не можу вдіяти. Дивно тримати це при собі, коли ти більш залучена, ніж я чи Ліра. Ти не зобов'язана відповідати, якщо не хочеш, але... - каже Браяр, кладучи свій бургер. - Що сталося на скелі минулої ночі з хлопцями? Алістер сказав мені, що ти з'явився.

Минає пауза в мовчанні, і я дивлюся на них обох.

- Ви двоє знаєте, чи не так?

Ліра кусає щоку зсередини, я помітила, що вона робить це, коли відчуває тривогу або дискомфорт.

- Ага. Ми знаємо.

- Як?

- Це вийшло випадково. Ми опинилися не в тому місці і не в той час, або, я думаю, залежно від того, як ти на це подивишся, у потрібному місці. Але щойно ми побачили, що вони зробили, ми були залучені, подобається нам це чи ні. Це було не красиво на початку. Я думала - ми думали - вони стояли за зникненням дівчат. Що вони просто збиралися вбивати. Я маю на увазі, хто міг звинуватити нас у їхній репутації?

Заправляючи пасмо волосся за вухо, вона продовжує.

- Але щойно ми дізналися про твою сестру і про те, що з нею насправді сталося, все змінилося. Почуття змінилися і...

- І мені довелося брати участь у підпалі дерева. Виходить, Браяр пов'язана коханням, а я підпалом зі сторонньою допомогою, - втручається Ліра, відриваючи вишеньку від мого напою і засовуючи її собі до рота.

Браяр закочує очі.

- Це не завжди здорово. Тим більше, що мені доводиться миритися з Тетчер, але ми зараз пробуємо. Шляху назад немає, і було важко не сказати тобі про це, але ми тут. Я впевнена, що тобі було самотньо, Сейдж. Тримати все це в собі, знати всі ці речі і нікому розповісти про це. Було неправильно не сказати тобі.

І вперше після повернення я відчуваю, що можу дихати. Це не багато, трохи ковтка повітря, але цього достатньо. Достатньо, щоб нагадати мені, що поверхня перебуває за межами моєї досяжності, і якщо я постараюся, якщо я плистиму досить активно, я зможу подолати її.

Це відчуття, що мене розуміють, що поруч зі мною є люди, які не тільки знають про мою ситуацію, а й якимось чином можуть ставитися до неї,

Я ніколи не відчувала цього ні з ким, крім Розмарі та Рука. Це були люди, які зв'язалися зі мною справжньою. Ким би не була ця людина, вони прив'язалися до неї, і тепер ці дві дівчини зв'язуються з тим, ким я є зараз.

- Дякую, - бурмочу я хрипким голосом. - Я підійшла до скелі, щоб запитати їх, чи можу я їм якось допомогти. Я маю на увазі, це мій батько зробив це з нами. Роуз, Сайласу, мені. Я хотіла взяти участь. Я хотіла змусити його заплатити за те, що він зробив.

Інформацію про Каїна і мого батька я тримаю при собі, тільки ненадовго. Я не хочу, щоб вони хвилювалися, і поки тримаю це під контролем. Буде краще, якщо обидві сторони залишаться в невіданні про те, що робить інша. Крім того, це не матиме значення, тому що хлопці - Рук - жодним чином не дозволять мені бути частиною цього.

Вони не довіряють мені.

Він мені не довіряє.

- Але Сайлас сказав - ні, - і хлопчики прикривають його. Ніхто не може вплинути на їхню думку. Він каже, що це тому, що Розмарі не хотіла б, щоб я втручалася, але я знаю, що це тому, що вони мені не довіряють, і я їх не звинувачую.

- Я знаю, що ти, ймовірно, не віриш у це, але, можливо, це й на краще. Це може бути твій час зцілитися, і я розумію, що не знаю тебе так добре, але ти, напевно, не хочеш, щоб убивство було на твоєму сумлінні, - каже Браяр.

- Я не збираюся лікуватися. Це відкрита рана назавжди, але я зможу рухатися вперед, щойно мій батько помре, - чесно кажу я.

Повітря, яке вони мені дали, було приємним на смак для моїх втомлених легень, але ніщо не могло бути кращим, ніж знати, що Френк Донах'ю перебуває за шість футів під землею.

Рук

Мене в дитинстві хрестили бензином.

Народжений запалювати. Народжений, щоб жити і згоріти.

Вихований у домі Господньому, але хрещений відтінком бунту.

Чутки про моє походження, про те, що я нащадок Владики Пекла, з'явилися після одного випадкового дня в недільній школі. Я був достатньо дорослим, щоб зрозуміти, але занадто юним, щоб збагнути, що чутки зроблять із моїм життям.

Нас попросили поділитися чимось із класом - цікавим фактом, крутим талантом, дивним поєднанням продуктів, яке нам сподобалося. Фрагмент себе, щоб наші однолітки могли пізнати нас краще, і ми могли подружитися.

В однієї дитини була домашня рибка на ім'я Фліппер з одним плавцем. Хлопчик, який був дальтоніком, і дівчинка, яка любила їсти бутерброди з арахісовим маслом і майонезом, що, я думаю, було ще більш блюзнірським, ніж усе, що я сказав.

Коли підійшла моя черга, я встав і задер сорочку, оголивши нижню частину спини, де була родима пляма. Зараз вона менша, але для мого крихітного тіла вона була досить великою. Забарвлення створило цю форму X або те, що я думав, було тією формою.

Для мене це було доволі круто, як X позначає точку, розумієте? І як дитина, якій подобалися "Пірати Карибського моря", я подумав, що цим кумедним фактом буде здорово поділитися зі своїми однокласниками.

Але вони не вважали його дороговказом заритого скарбу або навіть двадцять четвертою літерою алфавіту.

Вони бачили в ньому перевернутий хрест.

Антихрист.

Мітка звіра.

Наша вчителька недільної школи намагалася вгамувати дитячий шепіт і жарти, які вони відпускали, але шкоди було завдано. Після цього уроку ці діти побігли до своїх батьків і розповіли їм усе про мою родиму пляму.

Вона росла, росла, росла, поки не стала таким монстром, яким є сьогодні. Поки я не став монстром, яким я є сьогодні.

Від простого фарбування шкіри до того, що мама молилася не тому божеству. Вони говорили про це, наче це була якась легенда чи страшна історія біля багаття.

Тож, коли я піддався хаосу і став саме тим, ким вони хотіли, вони всі поводилися так, ніби передбачали це. Я був позначений дияволом; мало сенс тільки те, що я поводився як він.

Як і в моїх друзів, у моєму житті настав момент, коли я відмовився від спроб бути чимось іншим, крім їхніх чуток. Я піддався репутації і перетворився на щось набагато гірше, ніж вони могли собі уявити.

Я не просто став сином диявола. Ні, я відмовлявся схилятися під чиїмись ногами. Вже ні.

Вони хотіли цього, вірно? Вони хотіли знищити те, що залишилося від безнадійного хлопчика, і перетворити його на монстра, якого вони могли б ненавидіти.

Вони хотіли зла, тому я став його королем.

Правителем усього цього.

Я став би самим Люцифером.

Я пролив дощ із пекельного вогню і жив у гріху.

- Зміни цю кляту музику, брате. Це гірше, ніж крики Алістера, - скаржуся я, стискаючи передню частину дерев'яного стільця, на якому сиджу верхи. Мої короткі нігті впиваються в матеріал.

Тетчер посилює тиск на мою спину. Він б'є різкими ударами. Жорстокий біль змушує мої зуби пульсувати. Це гостро, і я відчуваю, як моя шкіра відкривається, кров стікає вниз. Дивно, як тепло.

- Мій підвал. Мої правила. Моя музика, - каже він.

Я дихаю через ніс, заплющуючи очі. Прилив екстазу від заподіяних тортур змушує мене тремтіти від задоволення, досягаючи, нарешті, межі покарання.

Кожен новий зріз - це плата. Відшкодування витікає з розірваної шкіри у вигляді крові. Увесь стримуваний жаль і провина випадають з мене. Стрес мого життя, почуття провини, мої невдачі, Сейдж. Усе це стікає вниз по моєму хребту і залишає моє тіло.

Я думав про те, щоб зробити це для себе протягом багатьох років.

Різка. Завдавати собі шкоди. Як би, блядь, терапевт це не назвав.

Я міг би зробити це сам, піднісши лезом бритви до стегон або зап'ясть. Але я знав, що Тетчеру потрібно різати мене. Було б егоїстично з мого боку тримати це в собі. Імпульс, який підживлює мою душу спалювати речі, той самий, що тече всередині нього. Замість того, щоб потребувати вогню, йому потрібно бачити малинове.

Йому потрібно вдягнути свою класичну музичну нісенітницю в підвалі американського психопата, де пахне лікарнею і скибочками. То навіщо мені робити це самій, якщо я можу віддати це Тетчу?

У всіх нас є різні мотиви того, чому нам потрібні ці речі, щоб впоратися з нашим життям.

Річ не в тому, щоб знати причину або навіть розуміти її. Це не про щось із цього. Це про те, щоб бути поруч одне з одним. Бути тим, що одне одному потрібно, щоб вижити. Ми дали негласну клятву, коли були молоді. Що не має значення, як далеко чи як темно ми маємо йти, якщо комусь із хлопців щось знадобиться, ми завжди будемо поруч. Ми були б цим для них, чого б це не коштувало.

У решти світу було на нас лайно. Викинули нас, як сміття. Забули нас. Залишили нас розкладатися і гнити.

Усе, що в нас є, - це одне в одного, і цього завжди буде достатньо.

- Добре, лише десять, - каже він, піднімаючи лезо з мого тіла. Я чую, як він відштовхує від мене своє крісло на коліщатках.

- Ще два.

- Мені доведеться спуститися нижче. Ті, що нагорі, ще не зажили після нашого останнього сеансу.

- Тоді спускайся нижче. Просто роби більше.

Я робив це в меншому масштабі відтоді, як почав спарингувати з Алістером. Піддаючи себе агонії та мукам, я все ще роблю це. Але минулого року було життєво важливо, щоб у мене було більше.

Я прийшов до Тетчера того дня, після Сейдж, після того, як я по дурості поставив себе в становище, в якому ніколи не повинен був бути, намагаючись дисциплінувати себе, щоб я ніколи більше не довіряв комусь подібному.

Удари Алістера не дали б мені того, що мені потрібно. Вони були тільки поверхневими, як і в мого батька. Зіпсували тільки зовнішній вигляд. Я нічого не випускав, і мені потрібно переконатися, що я випустив усе.

Моє тіло було в розпачі. Мені потрібно було повністю очистити свій кровотік від Сейдж Донах'ю, і він був людиною для цієї роботи. Я знаю Тетчера і знаю, на що він здатний.

Він може встромитися в моє тіло і витягти її. Він досвідчений хірург, який використовує скальпелі для видалення вірусу, що захопив весь мій організм, і з кожним сеансом він витягує її дедалі більше й більше.

Але вона проклята пухлина. Щоразу, коли він відриває від мене шматочок її, вона виростає вдесятеро більшою.

- Мені завжди було цікаво, чому ти з'явився біля моїх дверей того дня, Ван Дорен, - раптово каже він, проводячи ще одну широку лінію з одного боку моєї спини. - І я вважаю, що тепер у мене є солідна теорія. Ти хочеш, щоб я поділився? Або ти сам мені скажеш?

Я злегка повертаю голову, озираючись через плече.

- Я прийшов сюди не для того, щоб розмовляти, Тетчер. Не про це. Це правило - жодних запитань.

- О, це не питання. Це заява, - музика змінюється на іншу мелодію на фортепіанну тему, похмуру й похмуру. - Я просто даю тобі шанс зізнатися в цьому самому собі.

- До чого ти хилиш, мужик?

- Ну, - починає він, вдаряючи по особливо чутливому місцю і змушуючи мене шипіти від дискомфорту. - Це ніколи не мало сенсу. Не було нічого, що могло б збити тебе з пантелику. Ти був задоволений тим, що був боксерською грушею Алістера і твого батька. Який цвях у труні привів тебе до мене? До цього?

Смак полуничної горілки і зради.

Я опускаю голову на руки перед собою, дивлячись на бетонну землю.

Моя остання надія на людство була підпалена парою неоново-блакитних очей і гарненьким отруйним ротом.

- Щось не сходилося. Тільки тієї ночі.

Моє тіло завмирає, застигає. Він ніяк не міг помітити. Він не міг.

Ззаду я чую, як він кидає скальпель у миску, брязкаючи по металу. Різання закінчено, тепер починається прибирання. Звук паперу, що рветься, відлунює, коли він готується перев'язати мене.

- Люба Сейдж Донах'ю, - каже він проникливо, завжди такий самовдоволений, особливо коли знає, що в чомусь має рацію. - Як довго ти збирався утримувати її від нас?

Я блідну, і не тільки від втрати крові.

Він проводить мокрою ганчіркою по моїй спині, змушуючи мене втягувати повітря крізь зуби. Я трохи нахиляю хребет, дозволяючи моїй голові закинутися, поки він витирає мене спиртом, очищаючи рану.

- Я не знаю, про що ти говориш, - холодно кажу я, злегка хитаючи головою, сподіваючись, що моя спокійна натура відштовхне його.

- Не ображай мій інтелект або мої інстинкти, Рук. Я бачив, як ти дивився на неї, коли вона з'явилася на скелі. Ніби вона продовжувала питати нас, не піклуючись про свою гордість або нашу протидію. Але щойно ти щось сказав, вона була готова. Я знаю, як це, коли людина зламана, а твої прості слова зруйнували її.

Тетчер знає людське тіло і його реакції краще, ніж більшість населення. Він знає артерії та вени, що проходять через твої кінцівки, за назвами, органами та їхніми функціями, але він також єдина людина, яка розуміє їх тільки на хімічному рівні.

Він спостережливий; немає нічого, що він пропускає. Він уловлює мову тіла, зміну тону, те, як певні манери відрізняються від людини до людини. Він спостерігає і може майже бездоганно відтворити це, але це не реально.

Він може підробити. Він навіть може змусити інших повірити в це.

Однак реальність така, що Тетчер не має співчуття.

Вочевидь, ця частина його мозку не отримала записку, бо він абсолютно нічого не відчуває. Нічого не розуміє в емоціях серця чи емоціях узагалі. Йому нема з ким порівнювати.

Тому, хоча він міг годинами розповідати про те, як працює дихальна система в найдрібніших подробицях, він ніколи не зрозуміє, як це дихати іншій людині. Ніколи б не зміг зрозуміти, наскільки сильні зрада і розбите серце.

Ось чому, так, я думаю, він цінував Роуз як людину так само, як і нас. Він пов'язаний вірністю, і тільки цим. Він найтверезіший у цій ситуації, тому що в нього немає емоційної прихильності. Це просто ділова угода. Роуз забрали, і він збирається зробити все, що йому потрібно, щоб замінити цей актив або, принаймні, заповнити його прогалину.

Тож він найостанніша людина, з якою я хочу вести цю розмову. Але чомусь я знав, що це буде він.

- Отже, я запитаю тебе ще раз, і тільки ще раз, Ван Дорен, - попереджає він холодним і відстороненим тоном. - Який стосунок до цього має Сейдж? За що ти караєш себе цього разу?

- До біса це, чувак, - я різко відскакую від нього, зриваючись зі стільця і відкидаючи його вперед. - Ти й гадки не маєш, про що говориш, а я не підписувався на твою балаканину.

Я хапаю свою сорочку, що лежить на блискучому сталевому столі посеред кімнати, натягую її на плечі і змушую стрічку тягнутися до моєї шкіри, рани під нею пульсують від приглушеного болю.

- Якщо вона збирається стати для нас проблемою, якщо вона наражає нас на ризик через те, що ми робимо - якщо вона твоя проблема - тоді це моя справа знати. Я не дозволю тобі все зіпсувати, бо ти не можеш контролювати свої імпульсивні гормони.

Я обертаюся, підступаючи до його обличчя, але він ледь кліпає, закочуючи білі рукави сорочки на руки. Так технічно, так точно, що на ньому немає ні краплі крові.

- Не ходи туди, блядь, претензійна шльондра, - відкушую я. - Я б ніколи не зробив нічого, що піддало б вас усіх ризику. Вона ніхто, завжди була ніким.

Кислота роз'їдає мої нутрощі, спосіб мого тіла назвати мене брехуном. Брехати комусь, кого я називаю другом, одним із моїх найближчих друзів.

Я хочу в це вірити, що вона ніщо. Чорт, я б усе віддав за те, щоб вона була ніким.

Але вона все ще живе в мені, як паразит, харчуючись мною.

Спокій у його рухах чи не найбільше мене бісить. Те, як він ліниво ковзає очима по моїх, встановлюючи прямий контакт.

- Я не кажу, що ти будеш, Рук, - він робить паузу. - Не навмисно.

- Що це має означати?

- Це означає, що ти імпульсивний. Ти дієш поспішно, і тобою рухають твої бажання. Я довіряю тобі. Я не довіряю твоїм емоціям.

Я проводжу язиком по зубах, саркастично киваючи.

- Іди з'їж ще один словник, грьобаний виродку, - бурчу я. - Мені не потрібно бути роботом, щоб усе контролювати.

Я закінчив із цією розмовою. Я закінчив із цією сесією.

Відійшовши, я обертаюся і прямую до сходинок, які ведуть до верхньої частини будинку, де все тепло і по-домашньому, на відміну від того, що живе під ним - цього холодного, беземоційного місця, в якому мешкає Тетчер.

- Якщо я зрозумів це, це не буде задовго до того, як це зроблять інші. Не дозволяй їм, нам, дізнатися це від когось іншого, Рук. Якщо в нас немає довіри, то в нас нічого немає, - каже він мені в спину, змушуючи мене зупинитися нагорі сходів.

Я повертаю голову рівно настільки, щоб подивитися через плече на добре складеного чоловіка внизу.

- Тетчер, якого біса тебе це хвилює? - я запитую. - Давай будемо чесними - тебе нічого не хвилює. Це вірність для тебе, ось і все. Так якого біса тебе хвилює я і моє особисте лайно?

Я не єдиний, у кого є секрети, і мене нудить від того, що він поводиться так, як я. Вони є в Алістера, у Сайласа, і в Тетча теж. У нього, напевно, більше, ніж у будь-кого з нас. Одного разу в нашій дружбі він відкрив сховище і розповів нам про свого батька.

Про те, як він дізнався, що бачив маленькою дитиною.

Як він натрапив на гараж свого батька і всі речі всередині. І щойно це сталося, щойно батько спіймав його, Тетчер став його протеже. Генрі Пірсон - розумна людина, і він створив для себе і своєї спадщини спосіб жити вічно, перетворивши свою невинну дитину на вундеркінда серійного вбивцю.

Тетч ніколи не розповідав нам, що батько змушував його робити, що змушував дивитися, але я можу гарантувати, що це були не мультфільми.

Тиша триває доти, доки я не чую його голос, спокійний і рівний:

- Я заподію тобі біль. Алістер може нашкодити тобі. Навіть Сайлас може. Але ніхто інший, - він зупиняється, за мить до того, як продовжити. - Ніхто інший не заподіє тобі шкоди, Ван Дорен. Ніхто.

Сейдж

- Алістер збирається вбити мене.

Я з нею не погоджуюся. Коли він дізнається, що вона брехала про те, де вона була, він може просто вбити нас усіх.

- Він буде в порядку. Це не твоя проблема, що цього року він викручується. Це не означає, що ми повинні пропустити веселощі, - кажу я.

За словами Браяр, Хлопці з Голлоу відмовляються від участі в грі цього року. У Браяр вистачило сміливості збрехати йому, сказавши, що вона буде у своєму гуртожитку з Лірою всю ніч. Я сподіваюся, заради неї і заради мене він ніколи не дізнається правду.

- Хлопці, ви впевнені в цьому? - запитує Ліра. - Минулого року люди потрапили в лікарню.

- Не хвилюйся. Це всього лише гра. Наскільки це може бути погано?

Я дозволила питанню Браяра повиснути в повітрі.

Я не знаю, що відповісти, бо знаю, що щойно Пустки дізнаються про те, що хлопці не беруть участі, вони стануть ще більш лютими у своєму прагненні до перемоги.

Вітер різко б'є мені в обличчя, змушуючи мене тремтіти. Це може бути перший день весни в календарі, але цвітіння в таку холодну погоду не буде. Сніг припинився кілька тижнів тому, але холод затримався і триватиме ще кілька тижнів.

Весна - це яскраві барви та свіже сонячне світло. Тут це просто означає інший відтінок сірого.

Я йду посередині між Браяром і Лірою, усі ми вдягнені в теплий одяг: черевики, шапочки - у Ліри навіть темно-червоний шарф. Ми й гадки не маємо, як довго тривають ці ігри, але ми знаємо, що довше ми будемо на вулиці, то нижчою буде температура.

Ми спостерігаємо, як кілька людей перед нами товпляться через неактивні ворота безпеки, які зазвичай сканують вас на наявність незаконних предметів. Сьогодні вони просто ще одна перешкода. Я притискаю руки до холодного металу, перестрибую через веретена на інший бік, готуючись слідувати за невеликим натовпом усередині парку.

Мене сильно штовхає в бік група буйних хлопців, які перестрибують через мене і штовхають один одного.

- Дивись, придурок, - шиплю я.

Один із них повертається до мене, посміхаючись, і повільно оглядає моє тіло.

- Ця дупа тобі сьогодні не допоможе, принцесо. Якщо цей поштовх для тебе занадто сильний, я думаю, тобі краще піти, поки ти і твої багаті друзі не постраждали.

Я мружу очі.

- Як шкода, що ви, хлопчики, прийшли тільки для того, щоб програти. Знову-таки.

Він кудкудаче, повний злоби, повний обіцянок.

- Це досить великий чек, який ти переводиш у готівку. Краще мати щось, щоб підтримати це. Не хотілося б, щоб це лайно підстрибувало.

Вони відступають усе далі в темряву, їхні тіла зникають, але слова залишаються. Це схоже на гру, але, зрештою, це битва. Та, за яку боротимуться кров'ю й агресією, накопиченим обуренням, яке підживлювало столітнє суперництво.

Багаті проти бідних.

Пустки проти татових грошей.

- Я ненавиджу зухвалих засранців, - пирхає Браяр, коли вона перестрибує.

- Ти буквально зустрічаєшся з одним таким, - жартую я, злегка посміхаючись.

Ліра голосно сміється, піднімаючи настрій, знімаючи тяжкість ситуації. Я ненавиділа, що Браяр доводилося брехати Алістеру. Я знаю, що це вбило її, але він би її не відпустив. І я думаю, вона відчуває те саме, що і я, - те, що відчуваємо всі ми.

Це особливе.

Це інше.

Наш спосіб зміцнити наш зв'язок. Щось для нас і тільки для нас.

- Вони мають рацію, ти ж знаєш, - звук цвяхів по класній дошці наповнює мої вуха. - Тобі не слід бути тут.

Мені не потрібно обертатися, щоб дізнатися, хто це, або навіть питати, кому було адресовано цю заяву. Той самий пихатий баритон я чула ще з дитячого садка. Єдине, що було добре в ув'язненні в психіатричній лікарні, - це втеча від Істона.

Я відчуваю до нього одну виняткову емоцію: чисту лють. Я нічого не хочу більше, ніж дивитися, як він руйнується піді мною. У мене є список людей, яких я збираюся знищити, перш ніж покину Пондерероз Спрінгс цього року, і прямо під моїм батьком сидить мій колишній хлопець і його корумпована корона.

- Тоді як незручно для тебе, бо я тут, - кажу я, розвертаючись і опиняючись обличчям на схід уперше майже за рік. - І я планую залишитися.

У нього більше немає нічого, щоб панувати наді мною. Не Рук, не Роуз. Я поступилася його бажанням, бажанням його батька, щоб урятувати мою сестру. Щоб захистити Рука. Тепер, коли мені більше не потрібно цього робити, я відмовляюся вклонятися мудаку, який нижчий за мене.

Хто завжди був нижчим за мене.

- Радий знову тебе бачити, Сейдж, - він уважно дивиться на мене, і мені стає фізично погано від того, що я колись дозволяла йому торкатися до мене. Впустила його в моє тіло.

- Занадто рано, якщо ти запитаєш мене, - відповідаю я.

Я майже сміюся над ним, бо навіть у джинсах і футболці від нього все ще пахне тією престижною позицією, якою він так пишався. Його невелика група друзів слідує за ним, і на секунду я ненавиджу себе за те, що одного разу дозволила собі зробити те саме.

Слідувати.

Думаю, більше ніколи. Ніколи.

- Я бачу, ти завела собі нових друзів. Твій тато знає про те, з ким ти тусуєшся? - він піднімає брову, занадто досконалу, щоб бути природною. - Я вважаю, тепер це вже не має значення, чи не так? Ти вже зіпсований товар - можеш тусуватися з тими, хто поділяє цю рису.

- Зіпсовані товари, які ти намагався надути в минулому семестрі, - втручається Браяр, стоячи поруч зі мною. Ліра підходить ближче, її щелепи напружені, а очі суворі.

Схоже, я не єдина людина, яка має неприємний присмак у роті після спілкування з Істоном Сінклером. Тепло розливається по моєму тілу, знаючи, що в мене є люди, які підтримують мене, навіть у цій невеликій ситуації конфронтації. Я знаю, що могла б упоратися з цим самостійно, але все одно приємно, що вони поруч.

Щоб хтось був.

- Твій батько знає, що ти порушуєш кордон, збираєшся порушити бог знає скільки законів сьогодні вночі? Я знаю, що йому подобається тримати тебе на короткому повідку.

Він скрипить зубами.

- Стеж за собою.

- Що? Я зачепила болюче місце дорогого татка, Іст? - я злісно дуюся.

Він робить цілеспрямовані різкі кроки, перш ніж наблизитися, дивлячись на мене зверху вниз. Я стою на своєму, піднявши підборіддя. Я ніколи раніше його не боялася і не збираюся цього робити зараз.

Впливовим людям не потрібно нічого доводити, але слабкі чоловіки накидаються, коли їхня репутація перебуває під загрозою. А Істон завжди був слабким, виконував накази батька, дбав про його брудну білизну, диктував йому.

- Тобі слід було залишитися осторонь, - шипить він. - Я повинен переконатися, що ти помреш, як твоя сестра, щоб я міг позбутися тебе.

Моя рефлекторна реакція - дати йому ляпаса навіть за те, що вона згадала її. Мене нудить від того, що люди даремно вимовляють її ім'я. Говорити про неї так недбало, використовуючи її смерть як зброю проти мене. Я б усе віддала, щоб вирвати це в них із рота, щоб помститися їм усім, доки вони не перетворяться на порох.

Я просто хочу, щоб хлопці це побачили. Що в нас один і той самий мотив.

Алістер, Тетчер, Сайлас і Рук.

Багато років тому я б сказала, що ми абсолютно різні, а тепер ми дуже схожі. Але вони ніколи не повірять цьому - даю слово.

Я збираю всю свою лють, усю свою приховану злість, усе те, чого ніколи не говорила йому раніше, і плюю йому на черевики. Моя біла слина прилипає до його дорогих дизайнерських кросівок.

- Ти хочеш позбутися мене? Тоді зроби це, кицько, - видавлюю я. - Але тобі краще переконатися, що ти спочатку вб'єш мене, Сінклере. Тому що я йду по твою чортову голову.

Я роками чекала, щоб висловити свою відразу до золотого хлопчика Пондероз Спрінгс на відкритому повітрі, де мене міг почути будь-хто. Я хочу, щоб вони всі знали, як сильно я ненавиджу того, кому вони поклоняються. Я хочу, щоб вони всі знали, що він усього лише жувальна гумка під моїми ногами. Що він усього лише пішак у шаховій грі свого батька.

Дедалі більше людей заповнюють ворота, спричиняючи метушню навколо нас, але ми стоїмо, як укопані, дивлячись один на одного згори донизу. Моя загроза висить у повітрі, як маятник, що розгойдується з боку в бік.

Браяр м'яко хапає мене за передпліччя.

- Він того не вартий. Не дай йому зіпсувати сьогоднішній вечір. Ну давай же.

Я дивлюся на нього ще трохи, перш ніж дозволити їй відвести мене геть, не тому, що я не хочу стояти з ним віч-на-віч весь день, а тому, що вона має рацію. Він не зіпсує це.

- Боже, я ненавиджу його. Я б із задоволенням згодувала його вогняним мурашкам, - каже Ліра, хитаючи головою.

- Ліро, я кажу це як комплімент, - м'яко кажу я, - але іноді ти мене лякаєш.

Вона злегка піднімає рот, даючи мені посмішку.

- Дякую.

Ми беремося за руки, залишаючи Істона і його цуценят позаду. Я намагаюся не думати про те, що ми всі в одній команді, і в якийсь момент нам, можливо, доведеться попрацювати разом із ними сьогодні ввечері.

Це ознака чогось нового, чогось хорошого. Загоряння вогню, якого я не відчувала вже давно. Браяр і Ліра здаються справжнім зв'язком, справжніми друзями, і мені соромно зізнатися, що в мене ніколи не було цього раніше. І що більше я з ними, то більше я цього хочу.

Дивно, якими звичайними були речі, якими простими вони здавалися в останні кілька тижнів - спільні прогулянки на заняття, заняття, вечори кіно. Я навіть записалася на театральний клас, пристрасть, яку я поховала, думаючи, що вона померла, коли мене відіслали, але виявила, що весь цей час вона чекала мого повернення.

Я стала членом їхнього Товариства одинаків, і це було добре.

Я продовжую жити, існувати, і я намагаюся не почуватися винною, коли отримую від цього задоволення, не побоюючись, чи дізнаються вони мої секрети чи ні, тому що все про мене, по суті, було розкрито.

Я не можу прожити і двох днів, не думаючи про те, як Роуз би це сподобалося. Як би вона досягла успіху в коледжі і з цими дівчатами. Вони б полюбили її. Вона б їх любила. Є так багато речей, які Розі не встигла полюбити.

Істон, Каїн, моя сім'я, вони зіпсували достатньо хорошого в моєму житті, і я не дозволю їм відібрати в мене що-небудь ще.

Музика рикошетить у парку, кілька атракціонів загоряються, прокидаючись від сплячки. Це тільки посилює загальне хвилювання, нагадуючи всім нам, навіщо ми взагалі прийшли.

Перемагати.

Одна тільки думка викликає в мене викид адреналіну. Нерви дзижчать у моєму животі, коли я намагаюся вгадати, в яку гру ми гратимемо. я готова грати; хоч я і знаю, що Вест Трініті грає брудно, я готова.

Навіть при світлі ліхтарів, що освітлюють частину парку, все одно темно. Взимку тут немає проточної води, і це місце здається пустельним і моторошним, готуючи ґрунт для завідомо підступної гри, в яку ми не можемо не грати. Вітер виє, як попередження сирени, дерева нависають над головою, і туман починає осідати.

Влітку він переповнений місцевими жителями та їхніми дітьми, але тепер це просто схоже на ще одну забуту річ, яку Пондероз Спрінгс відкинула вбік. Ще один привид.

Разом ми добираємося до місця, де зібралася інша частина групи, зібравшись навколо невеликої дерев'яної сцени, де вони іноді влаштовують вистави на водну тематику для маленьких дітей. Сьогодні ввечері це відправна точка, де ми дізнаємося, з чим ми зіткнулися.

Ми стоїмо позаду, і коли музика стихає і її змінює звук черевиків, ми спостерігаємо, як на платформу виходять чотири постаті в плащах. Вони стоять нерухомо, всі дивляться вперед, а один із них тримає в правій руці факел.

Вони дивляться на нас зверху вниз, чекаючи. Усі заспокоюють свої голоси, маса замовкає. Усі вони в протигазах, їхні особистості приховані від нас. Моє серце стукає у вухах, кров швидко біжить по моєму тілу.

- Ласкаво просимо в Рукавичку, - каже один із них гучним голосом. Це не щось гучне чи неприємне; це непрозоро і загрозливо. Він прислухається до негласного попередження, що, хоча це може бути весело, це буде непросто.

У моїй крові просочується передчуття, я озираюся і на наших супротивників, і на товаришів по команді. Деякі з них забезпечені сумками для книжок, усередині яких чорт знає, що, що змушує мене почуватися непідготовленою.

Це відчуття прямо перед тим, як ти ввійдеш до будинку з привидами - це звучить як кумедна ідея, коли ти знаходишся в кінці черги, але тепер, коли ти стоїш поруч, це здається набагато страшнішим.

Одна з фігур запалює сірник, і шипіння полум'я лунає луною, якраз перед тим, як вони запалюють кінець смолоскипа і цілеспрямовано піднімають його в повітря.

- За традицією Пондероз Спрінгс обрала місце, і тепер Вест Трініті має поділитися обраною грою, - каже він.

Цього разу говорить інший.

- Гра цього року буде - Захоплення прапора.

- Давайте, чорт забирай!

- Чорт забирай!

Чути крики і крики. Енергія в цій ділянці заряджена, електризується, наче ти тримаєшся за дріт під напругою. Він проходить через усіх нас.

Я дивлюся на Браяр і Ліру.

- Досить просто, вірно?

- Легко, - заспокоює Браяр.

- Прапори вже заховані у вказаних вами районах. Ви можете грати як командою, так і окремо, але мета одна й та сама. Отримайте прапор іншої команди, перш ніж вони отримають ваш. Вест Трініті починається на півночі, а Пондероз Спрінгс на півдні. Коли ви доберетеся до місця старту, сирена повідомить вам про початок гри.

Тридцять п'ять акрів водних атракціонів в оточенні сосен - усе це чесна гра. Вони можуть бути де завгодно.

Було багато місця, щоб покрити. Майже занадто.

- Усе йде. Без правил. Жодних правил, - заявляють вони. - Переможець отримує все, і, як завжди, постарайтеся не померти.

- Хлопці, - пихкає Ліра, - я не можу дихати, - вона тримається за бік, трохи нахиляючись, і глибоко втягує повітря.

- Тсс, - шепочу я, тонка смужка поту прилипла до мого чола, груди болять від втягування холодного повітря.

Ми ховаємося за баком, будка прикриває нас спереду. Ми на їхній території, і були там останні двадцять хвилин, але безуспішно, щоб знайти прапор. Різкий свист пронизує мої вуха, коли я бачу, як за кілька футів від нас приземляється ще одна сигнальна ракета.

У мене очі сверблять від диму, який вони випускали - мабуть, вони привезли цілий арсенал речей, щоб перешкодити нам перемогти: димові шашки, сигнальні ракети, міни-пастки всіх видів. Я бачила, як хлопця окропили перцевим балончиком.

Я боюся, бо очевидно, що вони зроблять усе, щоб перемогти. Навіть якщо це означає заподіяння шкоди.

Усе тіло болить від бігу.

Ми дотримувалися плану: залягти на дно, не потрапляти на очі. Ми недостатньо сильні й не екіпіровані чимось, що могло б відбиватися від наших супротивників. Тому ми вирішили, що йти за їхнім прапором краще, ніж знайти наш і захищати його.

Ми маневрували через парк, ухиляючись від гравців Вест Трініті.

- Усі внутрішні атракціони замкнені. Не може бути, щоб прапори були всередині. Вони мають бути десь високо, - бурмоче Браяр, понизивши голос.

- Єдине місце, яке знаходиться на узвишші в цій області, - це Зона висадки. Вона трохи попереду, але все інше тут знаходиться низько над землею.

- Тоді підемо туди. Нам потрібно поспішати, я сумніваюся, що Істон і його загін зможуть відбиватися від Вест Трініті ще довго.

Я оглядаю місцевість ще раз, перш ніж ми вирвемося з укриття, повільно крокуючи і намагаючись не шуміти. Вдалині лунають крики та зловісні звуки. Кожен скрип або виття вітру змушує мене нервувати.

Адреналін маскує мій страх, змушуючи мене рухатися, навіть коли мій мозок починає панікувати. Ми три дівчини, що відкололися від групи на ворожій території. Вороги, які готові зайти так далеко, як їм потрібно, щоб перемогти нас.

Я намагаюся не думати про це, дозволяючи прагненню до перемоги підживлювати мене.

Моє дихання виходить видимими затяжками, і ці шари одягу лише змушують мене більше пітніти. Зона висадки знаходиться в межах видимості, звивисті дерев'яні сходи, що ведуть до величезної гірки, вирізняються з-поміж решти атракціонів.

Це має бути там.

- Гей, - шепоче Браяр. - Це що?

Вона вказує ліворуч від нас, де басейн зі штучними хвилями стоїть нерухомо. Це, мабуть, єдине місце, де є вода в цьому сезоні. Ця широка споруда звужується в міру наближення до бетонної стіни, яка утримує всю воду всередині і зберігає обладнання, що створює хвилі. У дрібному вході до басейну майже не залишилося води; уся вона зібралася в глибшій частині, де сидить така темна й каламутна.

Саме тоді я помічаю велику вивіску на виступі бетонної стіни з написом "Хвильова лагуна". Над вивіскою проходить стяг зі стрічками, що майорять у повітрі, а в центрі - прив'язаний помаранчевий прапор.

- Чорт забирай, ми знайшли його, - видихаю я з посмішкою на обличчі, занадто переповнена гордістю, щоб помітити небезпеку, що насувається.

- Слава богам, - хрипить Ліра.

- Богам? - я сміюся.

- Я агностик, - вона знизує плечима. - Неправильно говорити тільки про одне.

Перш ніж ми можемо рушити до прапора, я чую різкий свист, що пронизує повітря, за яким слідує яскраво-червоне світло, що летить небом, перш ніж котитися перед нами. Спалах викидає іскри і дим, який обпікає мені очі.

Група хлопців виходить із тіні, кожен з різних напрямків, оточуючи нас по колу. Ще дві сигнальні ракети запалені і відправлені в наш бік. Дратівливий дим змушує мене кашляти, коли я прикриваю ніс рукою.

- Я сподівався, що сьогодні ввечері знову знайду тебе, - каже один із них, загрозливо розмахуючи хокейною ключкою по колу. - Ми попереджали вас, дівчатка.

Ми були так близькі, а тепер здається, що так далекі.

- Що ми будемо робити? - нервово каже Ліра, коли вони наближаються.

Я ненавиджу відсутність відповіді. Що ми могли зробити? Їх троє і нас троє, але вони озброєні. Ми нічого не можемо зробити, окрім як тікати.

- Ми повинні розділитися. Нам потрібно тікати, - каже Браяр, кашляючи разом із нею. - Сейдж, іди за прапором. Ліро, біжи в протилежному напрямку.

- А ти? - запитую я, нервуючи через її відповідь.

- Не турбуйся про це. Просто йди.

Це ризикований крок, авантюра, і мені це не подобається. Вони могли б спіймати нас ще до того, як ми підемо, - вони могли б спіймати нас узагалі. Але ми повинні скористатися цим шансом. Ми повинні щось зробити.

Кожен із нас робить вдих, цей момент завмирає в часі, хижаки наближаються.

Я біжу першою, потрапляючи в прірву між двома з них, Ліра робить те саме в протилежному напрямку. Мої ноги штовхають мене вперед, мої черевики врізаються в землю, коли я ігнорую будь-яку логіку і просто дозволяю своєму тілу рухатися. Це чистий адреналін, і все, про що я можу думати, це схопити цей прапор.

Завершення цього.

Перемога в цьому.

Лише коли я опиняюся за кілька футів від мене, я обертаюся і мигцем бачу Браяр, яка взагалі не бігла. Вона залишилася там, як приманка. Хлопець із хокейною ключкою відсторонюється, тупим кінцем чіпляючи її ззаду за ноги. Її крик болю змушує мене зупинитися, і мені тут же хочеться бігти назад до неї.

Коли вона падає на коліна, її світле волосся майорить перед обличчям, вона кричить: "Сейдж, іди!"

Це заряд мотивації, знаючи, що, якщо я дотягнуся до прапора, все це закінчиться. Один з інших хлопців прямує до мене, і тоді я знову починаю бігти.

- Не дозволяйте їй отримати прапор!

Я качаю руками, змушуючи ноги працювати швидше, щоб пройти повз опік у легенях.

Я вибігаю по краю басейну, перелазячи через ворота, які виводять мене на бік, куди допускаються тільки співробітники. Я чую його кроки, що наближаються, його руки ковзають по воротах, коли він наближається до мене. Я озираюся, намагаючись придумати свій наступний крок, що я збираюся робити далі.

- Куди тепер, дівчинко? - похмуро бурмоче він.

- Вгору, - видихаю я.

Я хапаюся за стіну, підіймаюся на неї, бачачи, що мені достатньо місця, щоб встати обома ногами, але тільки в цьому місці. Мені доведеться йти боком, спиною до басейну з хвилями внизу, і мені нема за що вхопитися.

Я повертаюся до чоловіка, що наближається до мене, і назад до заповненого мулом басейну. Вода темна, чорна, як вугілля, нагорі від холоду плавають шматочки льоду. Або програєш і будеш побитий до смерті, або ризикнеш упасти.

Падіння мене не вб'є - стіна недостатньо висока, щоб це зробити, - але мій страх перед водою погіршує ситуацію.

Мурашки пробігають по моїх руках, коли я ставлю праву ногу на виступ, притискаючи руки й обличчя до холодної вивіски. Він обпікає мою теплу шкіру, але я не смію рухатися занадто різко. Вітер сильно б'є в мене, змушуючи сильніше нахилитися до вивіски, намагаючись не дати йому відштовхнути мене.

Моє горло настільки пересохло, що я не можу ковтати, дихати по-справжньому.

Моя друга нога хитається, але вона слідує за мною, і незабаром я перевалююся через край, мої п'яти звисають з краю, а пальці ніг намагаються утримати мене в рівновазі.

Не падай. Не падай. Не падай.

Я просуваюся ближче до центру, де майорить прапор.

Моє серце б'ється об груди, що ближче я підбираюся, тиск тисне на моє плече, намагаючись працювати тільки на інстинктах, а не на Браяр і Лірі.

Досягнувши центру вивіски, я дивлюся вгору, прямо наді мною помаранчевий матеріал. Фініш зовсім поруч, перемога така близька, що я відчуваю її смак. Мої пальці поколюють, коли я підводжуся навшпиньки.

У моїй голові я відстаю. Усе затримується - я почуваюся млявою, ніби рухаюся в уповільненому темпі.

Моя рука охоплює матеріал, відчуваючи його на долоні. Я витягую його з фіксованого положення, підношу до грудей, тримаю так, ніби це новонароджена дитина.

Я це зробила. Ми зробили це.

- Чорт забирай! - кричить хтось просто перед тим, як рука врізається у вивіску, змушуючи її тремтіти. Це виводить мене з рівноваги, і я нічого не можу зробити, щоб не впасти назад. Мої руки чіпляються, відчайдушно шукаючи, за що б вхопитися.

Але нічого немає.

Падіння не поступове, як у кіно.

Ні, я падаю швидко, важко, врізаюся в крижану воду, наче зірка з неба на швидкості мільйон миль на годину, і згораю живцем, коли приземляюся.

Шматочки твердого льоду врізаються мені в спину, перш ніж вода забирає мене. Він занурює мене майже миттєво, поглинаючи мене, як голодний звір.

Я обгорнута холодними руками смерті, що згорнулися навколо мене, як небажані обійми, і я вражена інтенсивністю холоду. Він оточує мене, проникає в мою шкіру, проникає в мої кістки і з кожною секундою все глибше занурюється.

І немає нічого, крім темряви. Навіть коли я відкриваю очі під поверхнею, вона просто заповнена нічим, крім чорнильно-чорного.

Я хочу виплисти на поверхню. Я хочу, щоб поколювання в легенях минуло, але мої кінцівки... Я хочу боротися, щось робити, але нічого не виходить. Мій мозок зупинився, і моє тіло поняття не має, що робити. Ніде немає жодних відчуттів.

Я паралізована. Занадто замерзла, щоб рухатися, щоб урятувати себе.

Страх узяв гору.

Страх померти і не бути в змозі запобігти цьому. Це повністю поза моїм контролем.

Страх не знати, що на мене чекає далі. Страх невідомості.

Раптово я чую музику. Музика Розі.

Пісні, які вона програвала у своїй кімнаті, коли працювала над скульптурою, і мені цікаво, чи було це те, що вона відчувала просто перед смертю.

Я хочу плакати через неї, тому що я сподіваюся, що вона не боялася, але я знаю, що вона була. Вона була одна, думаючи, коли ж ми з'явимося, щоб врятувати її, але ми так і не прийшли, не вчасно. Вона померла, думаючи, що її врятують, а ми навіть не знали, що вона зникла.

Поки не стало надто пізно.

Вона померла одна і перелякана.

Покинула землю абсолютно протилежним чином порівняно з тим, як вона жила.

Вона завжди була хороброю, оточеною щастям і людьми, які її любили.

І тепер ми помремо так само.

Наодинці, і ніхто не врятує нас.

Я набираю занадто багато води через ніс і рот. Є розрада в тому, що я побачу її знову. Плями заповнюють мій зір, усе раптово стає туманним, і я відчуваю кайф. Я втрачаю свідомість, падаю все далі й далі від себе.

Нарешті, піддавшись болю, зануритися у воду, яка, як я знала, рано чи пізно прийде за мною.

Тепло обволікає мене, і я думаю, що це все. Я вмираю.

Але я жорстоко зустрічаюся зі злісним повітрям. Воно притискається до моєї шкіри, це раптове відчуття енергії, що проходить через мене, і сильне бажання закашлятися бере гору.

Моє тіло тремтить від хрипів і холоду.

Я не впевнена, чи рада я тому, що жива, чи просто шокована.

Я чіпляюся за те, що тримає мене, мої руки чіпляються за це, чіпляються за це усім, що в мене є, бо це схоже на протилежність смерті. Це схоже на життя, на повітря.

- Тобі не судилося померти, - чую я. - Не так просто.

Навіть через свої сплутані почуття, навіть захлинувшись водою, я чую його запах. Як канабіс і дим. Бензин і стара шкіра. Він відчуває себе твердим під моїми пальцями, теплим під шаром вологи, що покриває нас обох.

Мої очі розчиняються, і крізь туманний зір я бачу його.

Рука.

Його мокре волосся прилипло до обличчя, щоки розчервонілися, а квадратна щелепа напружена, коли він намагається перестати тремтіти.

Він виглядає таким зруйнованим, але таким гарним.

Такий гарненький хлопчик, але навіть Люцифер колись був гарненьким.

Найкрасивіший.

Ангел.

Рук

Я знав, що її повернення буде не чим іншим, як небезпекою.

Це нічого не дасть, окрім як відволіче нас і піддасть більшому ризику. Сейдж завжди був дикою картою. Повільна отрута, яка розбестила тебе ще до того, як ти дізнався, що заражений.

Біда.

- Алістере, зачекай, Алістере, будь ласка, зі мною все гаразд... - благає Браяр, безуспішно намагаючись його сповільнити. Кров капає з його рук, кісточки пальців розбиті. Збиток, який він завдав обличчю того чувака, буде незворотнім.

Сейдж сидить на тротуарі, накинувши на плечі куртку, і намагається боротися з холодом. Її мокре волосся торкається підборіддя, коли вона піднімає голову до вантажного потяга, що прямує в її бік.

Алістер тягне Сейдж за передню частину її куртки, міцно стискаючи тканину руками, коли він агресивно притискає її до боку своєї машини.

- Про що, чорт забирай, ти думала? - гарчить він, трясучи її тіло, поки вона говорить. - Ти просто до біса егоїстична. Через тебе її мало не вбили.

Її блакитні очі такі розмиті, губи того ж кольору. Вона, напевно, навіть не розуміє, що зараз відбувається, все ще паморочиться в голові від нестачі кисню. І тепер перед нею некерований монстр.

Коли Браяр не було в її спальні, як вона сказала Алістеру, він входив у бойовий режим.

Після всього, що сталося в минулому семестрі з викраденням його брата Доріана і Браяр, він припускав найгірше. Алістер ніколи не боїться, якщо тільки це не пов'язано з її втратою. Це єдине, чого він боїться в житті. Навіть смерть не має над нею пріоритету.

На щастя, Сайлас встановив трекер на її телефон для спокою Алістера, і коли він побачив, де вони були, ніщо не завадило йому знайти її.

Ми з'явилися одразу після того, як Браяр отримала хокейною ключкою по задній частині ніг і удар у рот. Спостерігати за цим було жорстоко не тільки мені, а й моєму другові. Я збирався схопити одного з придурків, які вдарили її, щоб допомогти йому, але відволікся.

Дівчина з порваними крилами.

Вона впала сильно, так швидко, що я навіть не був упевнений, що помітив це.

Я дивився, стиснувши кулаки, чекаючи, коли вона вирине, і коли вона не спливла, я пішов за нею.

Вона виглядала такою блідою, коли ми вийшли на поверхню, такою розбитою. Наче вона вже піддалася смерті, коли занурилася у воду. І це мене розлютило - їй не можна вмирати. Не так, не без бою.

Я не міг дивитися, як вона помирає, не в той момент. Тому що все, що я бачив, було фальшивими моментами.

Усе, що я міг бачити, була дівчина, якою вона прикидалася, коли була зі мною, під мною, навколо мене, а не те, ким вона була насправді. Я піддався цій слабкості, її слабкості. Я знову піддався спокусі й тупо пірнув за нею.

Я здався так само, як і коли дізнався, що вона була зраджена. Коли я абсолютно випадково поїхав у психіатричну лікарню "Монарх" і переконався, що вона там. Що вона жива і не мертва.

Я був жалюгідний.

Жалюгідне виправдання для чоловіка, тому що я не міг відпустити брехню. Навіть коли вона показала мені свою правду, всю бридку, потворну правду, я все ще хотів цієї брехні. Уся ця досить отруйна брехня - я хотів її і не міг дозволити їй померти.

І чорт забирай, я ненавидів себе за це.

- Мені шкода. Я не очікувала...

- Чого ти не очікувала? Моя дівчина, щоб вибити з неї все лайно, поки ти турбуєшся про перемогу в грі?

- Алістере! - кричить Браяр, смикаючи свою шкіряну куртку. - Відпусти її! Це я була винна. Я був тим, хто хотів піти! Це була я, а не Сейдж.

Його щелепа твердне, м'язи смикаються кілька разів. Його темні очі дивилися в порожні блакитні очі Сейджа.

- Якщо ти ще раз наразиш її на небезпеку, я тебе вб'ю.

Мої ноги рухаються раніше, ніж мій мозок встигає збагнути, і я підходжу до них ближче. Загроза непроста - Алістер ніколи не говорить того, що не має на увазі.

І мені не подобається те, що я зараз відчуваю.

Змушує мене відчувати щось окрім поваги до мого найкращого друга.

Викликає в мене неприязнь до нього.

Я підходжу до нього збоку, кладу руку йому на груди.

- Розслабся. З Браяром усе гаразд. Зосередься на своїй дівчині.

Він дивиться на мене, підозріло схиливши голову. Я стою на місці, притискаючись до його грудей, щоб він зрозумів, що йому потрібно відпустити її.

Кинувши останній гарячий погляд на Сейдж, він відпускає її й одразу ж повертається до Браяр, відходячи від машини й обхоплюючи її обличчя руками. Від нього все ще виходить стільки гніву, що я практично бачу пару, що йде з його вух, але він трохи пом'якшується, коли дивиться на неї. Піднявши закривавлений великий палець, він проводить по її розпухлій нижній губі.

- Це ще не кінець, Маленький Розбійник.

Вона киває, приймаючи його гнів, перш ніж обійняти його за талію і зануритися в його тіло.

- Пробач, - чую я її шепіт, перш ніж її голос перетворюється на щось, що можуть чути тільки вони.

Я повертаюся до Сейдж, яка привалилася до машини і дивиться в землю.

Я засовую руки в мокрі джинси, сподіваючись, що липка тканина не дасть моїм пальцям зробити те, чого я не хочу.

Щось ідіотське, як дотягнутися до неї.

Як вона чіплялася за мене у воді, як відчайдушно шукала мене, крала мою енергію. Наче вона помре, якщо я відпущу її.

Це трахнуло мене в голову.

Місяці утримання, які я пережив, були ніщо порівняно з болем того моменту.

Мені просто доводиться постійно нагадувати собі і своєму недолугому серцю, що все це міраж. Вона була заручена з іншим хлопцем весь той час, поки я трахав її, вивчав її, вдихав її. Я був експериментом.

Ти був грою, Рук.

Ось воно.

- Схоже, ти веселився без нас, - Тетчер зачиняє пасажирські двері Сайласа і йде до нас.

- Що сталося? - Сайлас запитує, дивлячись на Браяр, потім робить паузу, щоб подивитися на Сейдж. Дивлячись набагато довше, ніж я б сказав, необхідно.

Її повернення було важким для мене, але я також знаю, що це було важко для нього через зовсім іншу причину.

Сейдж і Розмарі були близнюками, тож схожість є. Це завжди було так, але коли одна з них мертва, а Розі мертва вже майже рік, схожість стає більш очевидною.

- Вони грали в Рукавичку. Сейдж впала в басейн із хвилями, а Браяр потрапила під удар, - повідомляю я їм обом, скриплячи зубами. Наскільки вони були наївні? Вони мали б знати краще. Щороку люди залишають Рукавичку пораненими. Це не те, у що ти граєш без досвіду.

Ми б знали. Ми зазвичай ті, хто завдає шкоди.

- А ти? - Тетчер вказує на сидячу Ліру. Сховавшись на асфальті, поклавши голову на коліна, вона здригається, коли він говорить із нею. Його голос вириває її з її власного маленького світу, в якому вона була, і його очі проникають у її погляд. - Що з тобою сталося?

- Нічого такого. Угу, - заїкається вона. - Я... я в порядку.

Він продовжує дивитися, перш ніж коротко кивнути і смоктати зуби.

- Ми хоча б виграли?

- Тетчер, заткнися.

- Так, - одночасно відповідають Браяр і Алістер, ще раз доводячи, чому вони так добре підходять одне одному.

- Добре, - Тетчер підходить до Браяр, ширяючи над її тілом. Крижана рука рухається вперед, хапаючи її за підборіддя і нахиляючи голову вліво і вправо. - Заморозь це, і ти мусиш жити... на жаль, - додає він для рівного рахунку.

Їхня розмова відходить на другий план, бо саме в цей момент Сайлас підходить до Сейдж. Він дивиться на неї зверху донизу, дивлячись занадто довго, і починає знімати свою толстовку. Щойно це з його рук, він робить паузу.

- Підніми руки, - хмикає він.

Тривога осідає в моєму животі, коли вона, нарешті, піднімає на нього погляд.

Якого біса він так на неї дивиться? Я знаю, що він, імовірно, робить це з поваги до Розі, але це мене турбує.

Це мене злить.

На себе. На неї. На нього.

- Я не хочу, - відповідає вона, дивлячись порожнім поглядом.

- Ти замерзнеш на смерть. Одягни це, - він суне толстовку їй у груди, наполягаючи. Проте вона відмовляється реагувати.

Я можу тільки дивитися на це. Я не можу сказати ні слова, тому що мій найкращий друг говорить із нею більше, ніж із будь-ким за рік.

Ревнощі вирують у мене в животі.

Бачиш, що вони роблять зі мною? Руйнуючи моє життя знову і знову. Налаштовуючи мене проти моїх власних проклятих друзів. Через неї я злився на Алістера, брехав Тетчер, а тепер заздрю Сайласу.

Заздрю тому, що в них є зв'язок, який я ніколи не зможу зрозуміти, і я нічого не можу сказати про це.

Що я маю зробити? Підійти до них і обсмоктати її, як якась територіальна собака?

Сейдж Донах'ю був ким завгодно, але мій ніколи не був одним із них.

Я не маю права говорити про те, що дивлюся, але це не означає, що я не хочу.

- Чому? Так ти можеш врятувати мене? Відчуєш себе краще? - холодно каже вона, в її голосі немає ані сліду емоцій. Ось вона, жорстокосерда сука, яку я так добре знав. Та, яка може зламати тебе одразу після того, як ти відновиш її. - Отже, ти можеш компенсувати відсутність Роуз?

- Я просто намагаюся переконатися, що ти не помреш, - відповідає він.

- Так? І чому ти не зробив того ж для моєї сестри?

Я знав, на що вона була здатна, коли справа стосувалася цього срібного язика. Як нерозважливо вона кидалася словами, коли була засмучена. Як легко вона могла заподіяти комусь біль одним своїм голосом.

Я не дозволю цьому трапитися з ним. Не тоді, коли він цього не заслуговує.

- Сейдж, стій, - попереджаю я, наближаючись до них, стоячи поруч із ними.

- Ні, - вона ігнорує мене. - Ти мав бути там, але дозволив їй іти додому з бібліотеки на самоті.

А ось і вона, тягнучи за собою зламані спогади, про які Сайласу не потрібно нагадувати, бо він ніколи їх не забуває. Коли Сейдж завдають болю, їй доводиться завдавати болю всім оточуючим.

- Ти мав бути там! - її голос переріс у крик, коли вона тицяє його в груди. Проте він стоїть твердо, як статуя, не рухаючись, дозволяючи її словам обсипати його жорстку зовнішність.

- Ми повинні були захистити її! - перша сльоза тече по її обличчю, з очей тече біль, який ніхто не може зцілити.

І якщо хто це розуміє, так це Сайлас.

Вони змогли знайти спільну мову у своєму горі, втративши одну й ту саму людину. Вони зможуть зрозуміти емоції одне одного, чого я ніколи не зможу зробити для жодного з них. Особливо Сайлас.

Неважливо, наскільки близько я був до Роуз; У мене не було з нею такого зв'язку, як у нього. Я не можу допомогти йому так, як хочу. Я не можу зробити це краще для нього, незалежно від того, скільки разів на день я намагаюся втішити його.

Я нічого не можу зробити, щоб допомогти йому зцілитися від цього болю, але я можу зробити так, щоб він помстився за це.

- А тепер дивись, вона мертва! Вона померла, Сайласе, зовсім одна! Чому ти не захистив її? Чому ми не змогли її врятувати?

Його броня ламається - одна з різких куль пробиває метал і встромляється в кістку. Я бачу це по тому, як він зіщулюється, наче це більше, ніж емоційна травма. Це фізичний дискомфорт, який циркулює по ньому.

Заплющивши очі на коротку секунду, перш ніж знову відкрити їх, він нахиляється вперед, щоб торкнутися Сейдж.

- Розі, я...

- Що? - вона здригається, вражена його словами. - Ти щойно назвав мене Розі?

У мій мозок надходить сигнал лиха. Загальна паніка.

Я намагаюся придушити страх. Намагаюся переконати себе, що це була чесна помилка, плутанина. Він приймав свої ліки - я спостерігав за ним кожен божий день.

З ним усе гаразд. Це був просто пиздець. Ось і все.

Але з його діагнозом важко відмахнутися від таких речей, коли я постійно в курсі його симптомів і коли все стає гірше. Я хочу, щоб це був збіг. Я хочу вірити, що це була помилка.

- Досить, - перебиваю я, крокуючи між ними двома. Я просто не впевнений, кого я захищаю. Я зупиняю Сейдж? Чи я прикриваю Сайласа?

Усе, що я знаю, це те, що Сейдж у настрої заподіяти комусь біль. Коли їй погано, вона зривається на оточуючих. Вона ніколи не справляється з болем на самоті.

Тож, якщо вона хоче нашкодити комусь, вона може зробити це зі мною, а не з Сайласом.

Ніколи.

- Та пішов ти, - випльовує вона, дивлячись на мене. - До біса вас усіх. Поводишся так, ніби заслуговуєш на розплату більше, ніж я. Наче вона нічого для мене не значила. Наче вона не була моїм чортовим близнюком!

- Це не має до цього жодного стосунку. Ми знаємо, що не заслужили цього, але ми також знаємо, що ні хріна тобі не довіряємо, - заперечую я, не відступаючи від її обурення.

Якщо вона хоче бути противною, тоді добре, ми можемо бути противними.

- Ні, ти, - вона тицяє мене в груди вказівним пальцем, - не вір мені, Рук. Яке багатство виходить від того, хто бреше своїм друзям, - вона дивиться мені прямо в очі, попереджаючи мене. Попереджаючи мене, що, якщо я не буду обережним, вона може завдати серйозної шкоди.

Вона могла б нас викрити просто тут, просто зараз. Я б теж не став її ображати - їй байдуже, як глибоко їй доведеться копати, щоб когось погубити.

Вона грає з вогнем, повертається сюди і знову намагається зіпсувати мені життя.

Але я не дозволю цьому статися знову.

Цього разу я спалю не будинок біля озера. Це буде її бліда шкіра, залишена в купі попелу.

Я дихаю через ніс, моя щелепа стискається.

- Я знав, що рятувати тебе було марною тратою часу. Я мав просто дозволити тобі потонути.

- Якщо ти це знав, то навіщо? Хм? - вона повертає до мене ніс, стиснувши кулаки з боків. - Для хлопця, який поводиться як лиходій, тобі справді подобається грати героя, чи не так? Це те, що тобі подобається, вірно, Рук? Рятувати зламаних? Хочеш бути героєм?

- Хіба я схожий на проклятого героя? - я хапаю її за талію обома руками, міцно стискаючи її плоть, коли тягну її вгору, потім перекидаю її вологе тіло через плече, так що вона звисає в мене за спиною.

- Усе закінчено, - кажу я їй, поки вона бореться зі мною всю дорогу, як я і знав.

Їй потрібно закрити свій рот, щоб зрозуміти, що її коментарі мають наслідки.

Я дозволив їй бити мені в спину, відштовхуючись, щоб вирватися з моєї хватки, завдаючи болю під сорочкою.

Обхопивши її однією рукою, іншою я хапаюся за ручку дверцят її машини, ривком відчиняю їх і грубо жбурляю її на заднє сидіння. Її тіло розтягується на плюшевому матеріалі, її груди здіймаються й опускаються від неприборканих емоцій, які я готовий увібрати.

Я візьму її гнів, її ірраціональні почуття - я візьму їх усі.

Я кладу обидві руки на одвірок, напружуюся, відчайдушно намагаючись ігнорувати спогади про те, коли востаннє бачив її такою. Лежала на задньому сидінні, гола. Курить свій косяк, дивлячись на мене своїми чортовими очима.

Тепер це просто їбануті очі.

Важко сказати, які з них мені подобаються більше.

Як дика кішка, вона рухається швидко, сідає на коліна і штовхає мене долонями в груди, використовуючи помірну силу, щоб спробувати зрушити мене з місця.

- Випусти мене до біса, - кричить вона, все більше і більше хвилюючись через моє нерухоме тіло.

Так, це так. Випусти це, Сейдж.

Зроби боляче.

- Ні, - хриплю я, тільки погіршуючи ситуацію. Я дивлюся на її мокре волосся, що погойдується взад-вперед від її рухів.

Її тиск перетворюється на побиття, її крихітні кулачки нічого не роблять зі мною, коли вона б'є мене в груди, змушуючи мене рухатися. Їй вдається тільки втомити себе і змусити мене жадати більшого. Це дрібниця порівняно з тим, що мені потрібно. Попередній перегляд того, що потрібно, щоб втамувати голод.

- Це все, що в тебе є? Ти справді весь гавкаєш і ні хріна не кусаєшся, чи не так? - я підганяю її. - Давай, вдар мене.

Я кажу саме те, що сказав би на місці Алістера, підштовхуючи її до власної люті, завдаючи сильніших ударів. Вони починають генерувати більше сили, і вона падає нижче, кілька разів вдаряючи мене в м'яку плоть мого живота, перехоплюючи дихання з моїх легенів. Немає нічого, з чим би я не впорався. Цього недостатньо, щоб змусити мене рухатися.

- Вдар мене! - я кричу їй в обличчя, сповнений отруйного божевілля і стримуваних емоцій, з якими я так і не впорався. Речі, які я поховав глибоко, глибоко, коли ми розлучилися. Їх усіх викопують, і мені хочеться зробити те, про що я не перестаю думати відтоді, як вона повернулася.

Згубити її.

Зламати її.

Змусити її задатися питанням, хто вона така, як вона зробила це зі мною.

- Чорт забирай, вдар мене!

Гребля проривається. Це сірник у пороховій бочці. Остання крапля для неї.

Вона завдає один сильний удар мені в щелепу, при цьому зачепивши мою губу. Моя голова з силою відхиляється праворуч, і я одразу ж відчуваю, як кров приливає до рота. Гострий металевий присмак обволікає мої смакові рецептори, а від шматочка розрізу в мене болять губи.

Я відкидаю голову назад, вдивляюся в її очі й бачу, як вони широко розкриті й сповнені сліз, коли її руки закривають рот. Вона приголомшена тим, що була здатна на щось подібне, що її довели до такого стану.

Кожен здатен на щось підле. Уся справа в правильному часі, правильній мотивації та емоціях.

- Що з тобою не так, - бурмоче вона. - Чому ти дозволив мені це зробити?

Я не очікую, що це запитання викличе в мене реакцію.

Я не очікую, що воно переріже мені горло, наче лезо бритви, і спалить усе в моїй душі, не залишивши нічого, крім нефільтрованої чесності.

Зі мною багато чого не так.

Але просто зараз є тільки одна річ, яка мене справді бісить.

Мої пальці хапають її за потилицю, захоплюють пасмо волосся і притягують її обличчя до мого. Наші носи різко стикаються, так близько, що в мене немає іншого вибору, окрім як відчути її запах, вдихнути її вперше за кілька місяців.

- Ти, - відкушую я, ненавидячи смак цієї правди на язиці. - Ти - це те, що зі мною не так. Ти повернулася сюди. Ти гуляєш кампусом, з'являєшся на скелі. Ти, чорт забирай, існуєш.

Моє дихання обволікає її обличчя, змушуючи її задихатися. Заряд тертя клацає між нашими ротами.

- Ти не повинна цього робити. З тобою покінчено, - кажу я їй. - Хочеш посумувати? Хочеш оплакати свою сестру? Ти робиш це, але ти не можеш сіяти хаос серед інших, Сейдж. Ти не можеш заподіяти шкоду Сайласу або комусь іще, тому що ти зла і поранена. Ми теж втратили її. Ми всі втратили її.

Я не залишаю їй ні часу, ні місця, щоб відповісти мені. Я хочу, щоб вона змирилася з цим, щоб відчути це, щоб наступного разу, коли вона сумуватиме за Роуз, вона не зіб'є це на людях, які цього не заслуговують.

Тому що вона краща за це.

Я знаю, як це бути об'єктом чийогось горя і скорботи. Я знаю, як це бути цапом-відбувайлом, бути боксерською грушею для того, хто втратив частину себе.

Я відмовляюся дозволити їй перетворитися на мого батька, тому що вона краща.

Вона падає на сидіння, коли я відпускаю її, вивільняючись з її простору. Я дивлюся на толстовку Сайласа в неї на колінах, її руки нервово смикають її.

- І ти, блядь, це не вдягнеш, - додаю я лише для того, щоб допомогти своїм ірраціональним ревнощам, вихоплюючи матеріал з її рук і зачиняючи двері.

Я злий, мені холодно, і я хочу забратися звідси до біса. Мені потрібно піти від неї, від того божевільного лайна, яке вона змушує мене хотіти робити, і від того, що вона змушує мене відчувати. Глибоко вдихнувши повітря, я грубо чухаю потилицю.

Я знаю, що мені потрібно. Мені потрібно випустити трохи агресії. Я хотів по-спарингувати з Алістером. Проїхатися. Порізатися Тетчер. Усе, що змусить її піти, навіть якщо це всього на секунду.

Браяр і Ліра прощаються, вирушаючи разом із Сейдж назад у гуртожиток і залишаючи нас тут, щоб розібратися в усьому, що щойно сталося.

- Що, чорт забирай, це було, Ван Дорен? - звинувачує Алістер, коли я заводжу мотоцикл, дозволяючи двигуну прогрітися в таку холодну погоду.

- Це я захищав Сайласа, що ще могло бути? - я огризаюся у відповідь, надто дратівливий, щоб додати його ставлення до списку речей, з якими мені доводиться мати справу.

- Мені не потрібно, щоб ти захищав мене.

- Так? Так само, як я тобі не потрібен, щоб переконатися, що ти приймаєш ліки? Чи ти не проти називати когось іменем своєї покійної дівчини? - мої очі прикуті до Сайласа, коли я відкидаю назад його толстовку.

Хіба він не розуміє, що все, що я робив після смерті Роуз, це захищав його? Спостерігав за ним? Витрачав кожну секунду неспання на те, щоб переконатися, що з ним усе гаразд, що він живий?

- Усі заспокойтеся, - втручається Тетчер. - Це була довга ніч, і всім просто потрібно розслабитися, добре?

Він має рацію. Як завжди. Єдиний голос розуму, коли наші звичаї починають спалахувати.

Але неможливо контролювати себе, коли справа стосується її. Кожне моє почуття, кожна емоція загострюються, коли вона поруч, коли її згадують. Скільки б разів я не намагався вирвати її зі свого організму, вона просто знаходить спосіб поповзти назад, перетворюючи мене на когось, кого я не впізнаю, на когось, хто злиться на своїх друзів, бо вони дивляться на неї певним чином або погрожують їй.

Це мало стати для мене грою, зламати гарненьку маленьку чирлідерку. І я був тим, хто облажався в кінці.

До біса почуття.

До біса все це.

- Тут, - Алістер кидає мені пачку сигарет. - Нам усім потрібно одне.

Я витягую одну з білих паличок зсередини, підношу її до губ і передаю Сайласу. Я підпалюю кінець своєї Zippo і вдихаю в легені заспокійливий дим.

- Шість хвилин, - каже Тетчер. - Кожна сигарета забирає у вас шість хвилин життя, ви знали про це?

Я не можу не сміятися.

- На шість хвилин ближче до мети.

Дим виходить кільцями, клубочачись у ночі. Голова закладена від легкого запаморочення і припливу нікотину. Бувають часи, коли я думаю про те, коли ми були молодші, коли нам було чотирнадцять, і ми палили біля скелі, думаючи про всі хаотичні речі, які ми хотіли зробити в Пондероз Спрінгс, перш ніж піти.

Думаєш, як, чорт забирай, ми тут опинилися?

Усі ми ще більш змучені, ніж колись, проводячи кожен день все ближче і ближче до могили.

- Трохи запізнилися на сьогоднішню гру, хлопчики. Єдине, у чому ви, хлопці, були хороші, і дивіться, тепер ми можемо перемогти і без вас. Схоже, це місце таким чином говорить тобі, що час забиратися до біса.

Щойно я подумав, що вечір починає заспокоюватися, король мішаного горщика вирішує підняти свою престижну голову.

Остання людина, якій сьогодні потрібно говорити зі мною лайно.

Наша історія довга й заплутана, починаючи з початкової школи, і так, тоді він був таким самим надокучливим, як і зараз.

Я озираюся через плече і бачу, як Істон вальсує на парковці, наче він теж володіє цим. Він скрізь так ходить, наче все, на що він наступає, належить йому, наче це вже належало йому.

Почуття права, яке він несе, смердить за багато миль.

- Здається, єдина причина, з якої ти виграв, - це дівчина. Тобі потрібен не тільки твій тато, щоб підтримати тебе, тепер тобі потрібні дами, щоб битися у твоїх битвах? Якщо ти шукаєш вид жалюгідного марнування простору, ти влучив у точку, Сінклере, - коментує Тетчер, притулившись до машини Сайласа і засовуючи руки в штани.

Істон усміхається, не насолоджуючись тим, що хтось загрожує його его.

- Правильно, я забув запитати, як Сейдж? Нам пощастило, і вона зробила нам усім послугу, потонувши? Або те, що я чув, правда: Рук стрибнув, щоб врятувати свою дівчину, яка потрапила в біду?

І тут починається посмикування в руці.

Наполегливе й непереборне бажання зробити щось безрозсудне. Щось жорстоке.

У мене в животі ворушиться, захоплюючи мене, імпульс серйозно пошкодити його спинний мозок або записати його крики, доки я спалю його живцем для свого нового рингтона.

Те зло, яким я був проклятий у дитинстві, починає змішуватися з моїм неврівноваженим характером, перетворюючись на страшну суміш.

Динаміт просто чекає, поки загориться гніт.

Він не є головною ціллю нашої відплати - він ніколи нею не був, - але якимось чином він завжди опиняється прямо в клятій гущавині подій, пхає свій ніс не туди, куди йому слід, і несе всяку нісенітницю про речі, які йому не слід робити.

Я дивлюся на нього, не знаючи, чи знає він про нас із Сейдж. Знаючи, що, якщо хлопчики дізнаються про це від такого покидька, як він, Тетчер знову матиме рацію - вони не довірятимуть мені. А це означає, що мені скоро доведеться розповісти їм або продовжувати сподіватися, що ті, хто знав, триматимуть рота на замку.

Але в тому-то й річ, що в Пондероз Спрінгс нічого не залишається похованим. Ні чорта.

- У повній самоті сьогодні, Іст? Немає тупоголових, які б тебе підтримали? - запитую я, дивуючись, як він може бути впевнений у своїй безпеці, коли ступає просто в лігво лева. Група левів, які місяцями нічого не їли і готові харчуватися чим завгодно.

Навіть охайні мудаки в кросівках.

- Мені не потрібно мандрувати в постійній групі, як дівчатка-підлітки, що йдуть до туалету, чи знаєте. На відміну від вас, - він починає проходити повз нас, натискаючи кнопку розблокування на своїй автівці, що випадково припаркована поруч із моїм мотоциклом, але вирішує додати ще одне дотепне зауваження про всяк випадок: -Досить скоро я зачищу від вас це місто. Ви всі. Виносити сміття, як ми робили з твоєю повією-подружкою. Роза.

Мої пальці ніг поколюють, моє тремтіння посилюється. Я кусаю сигарету в роті, швидко постукуючи великим пальцем по стегну. Мої імпульсивні бажання починають брати гору, починають перемагати.

Почувши, як він вимовляє її ім'я, почувши, як він натякає на якусь участь, я втрачаю наш план очікування. Я можу контролювати себе тільки доти, доки не зламаюся.

Сайлас мовчки рухається в його напрямку, несучи на своїх плечах тягар незавершених справ і провини. Я йду не тому, що йому потрібна підтримка, а тому, що я хочу шматок плоті, яку Сай вириває з нього.

Стоять впритул.

- Якщо я дізнаюся, що в тебе є якийсь стосунок до Роуз, Істоне, я змушу тебе на колінах благати мене вбити тебе.

Адамове яблуко Істона підстрибує в нього в горлі, коли він ковтає, його рот не відповідає його нервовій статурі.

- Порожні кляті погрози. Ви всі до біса повні ними. Завжди були. Коли ви збираєтеся зробити щось, крім того, щоб базікати зі своїх дуп? - він нахиляється близько до обличчя Сайласа, змушуючи кремінь усередині мене вдарити. Зараз це не загасити, поки я не отримаю те, що мені потрібно.

- Знаєш, якби я мав якийсь стосунок до смерті маленької Розі, - шепоче він, - я б спершу скуштував продукт, щоб переконатися, що воно того варте.

Тік, тік, бум.

Я не особливо замислююся про наслідки своїх дій, коли хапаю Істона за шию, утримую його, наче кролика, що потрапив у капкан, відчуваючи, як його серцебиття частішає крізь мої подушечки пальців.

Усе, що я бачу, це яскраве помаранчеве полум'я і чарівну темряву, контрольовану нічим іншим, як первісним інстинктом.

У моїй голові проноситься кінострічка про все, що він коли-небудь говорив або робив мені, моїм друзям. Жорстокість щодо Роуз, бридкі зауваження, час, коли я бачив, як він мацав Сейдж просто в мене на очах.

Це все бензин для мого полум'я.

Тепер світ побачить його таким, яким він є насправді. Він буде таким же огидним зовні, як і всередині. Більше не потрібно ховатися за своїм іміджем золотого хлопчика.

Настав час покарати Істона.

- Якого хріна ти робиш? - він волає досить голосно, щоб розбити скло, намагаючись відштовхнути мене, але моя хватка тримається.

- Виконую всі ці порожні грьобані погрози.

Я встромляю коліно йому в живіт, змушуючи його зігнутися навпіл від болю. Я роблю це не для того, щоб заподіяти йому біль, а просто для того, щоб отримати важелі впливу.

Він тягнеться до мого передпліччя, його нігті впиваються в моє тіло, його слабка спроба захистити себе. Я підтягую його тіло ближче до свого мотоцикла, практично волочачи його на кілька дюймів, які мені потрібні. Для когось настільки жорсткого, він, звісно, слабак.

- Рук.

Не знаю, хто вимовляє моє ім'я, але вже надто пізно. Занадто пізно для розмов. Я пройшов цей етап, і мене не зупинити. Я не закінчу, поки не нагодую зло всередині. Поки я не дам йому те, на що він заслуговує.

Диявол отримує свою дозу, караючи.

Я притискаю ліву сторону його обличчя прямо до вихлопної труби, притискаючи його до гарячого металу. Моє тіло гуде від задоволення, коли я відчуваю, як він намагається вирватися, і чую, як він починає кричати в розпачі.

Запах змушує мене глибоко вдихнути, і я піднімаю голову до неба, заплющуючи очі, впиваючись цим відчуттям сили. М'язи і тканини, що поглинаються теплом, видають аромат, не схожий ні на що інше. Деревне вугілля й обпалене волосся змішуються разом, створюючи цей сірчаний запах плавлення шкіри.

Я чую шипіння м'яса на сковорідці трохи нижче від його криків страждання, коли він беззмістовно благає про будь-яку форму милосердя, але тут він нічого цього не отримає. Не цієї ночі.

Я даю йому ще кілька хороших секунд, перш ніж послабити хватку, його ноги підгинаються, і він із глухим стуком падає на асфальт. Я дивлюся, як його обличчя очищається від вихлопних газів, шматки його плоті все ще прилипають до блискучого металу.

Я роблю уявну позначку почистити його.

Тремтячими руками він тягнеться, щоб спробувати оцінити збитки. Його шкіра має вигляд розплавленого волокнистого пластику, розщеплена тканина і жовта рідина, що сочиться, розщеплюються. Сильні опіки третього ступеня покривають всю його щоку. Завдано непоправної шкоди.

Він носитиме цей шрам вічно, як нагадування про те, наскільки він до біса брудний під поверхнею. Він побачить це і зрозуміє, що порожніх загроз більше немає.

І просто так...

Посмикування припиняються.

Сейдж

Я чомусь думала, що, коли потеплішає, це місце стане менш моторошним. Думаю, що довше я тут, то підозрілішим це стає. Скрипи стін ночами, тіні, які, здається, з'являються в залах, коли заходить сонце, - важко не повірити, що це місце населене привидами або що є секретні проходи, які ведуть у кімнату для зборів культу.

Я йду через громадські місця, ступаючи на вологу доглянуту галявину, де студенти збираються між уроками або на обід. Мої очі натикаються на зрубане дерево в центрі, те саме, що було повалене після того, як воно таємничим чином загорілося минулого семестру.

Щойно мої ноги знову ступили на бруковану доріжку, я попрямувала до театру.

Місце, яке колись здавалося домом.

В останні кілька днів у мене були сильні панічні атаки, а кошмари були ще гіршими. Тепер, коли я знаю, як насправді тонути, мій розум використовує це проти мене. Тепер усе здається набагато реальнішим.

Знадобилася хвилина, щоб зустрітися з Браяр і Лірою, і, хоча Браяр наполягала, що з нею все гаразд, що в тому, що трапилося, немає моєї провини, я до сих пір відчуваю цей важкий укол провини в животі щоразу, коли мигцем бачу її жовтуватий синяк.

Я намагаюся забути ту ніч геть, але це не здається можливим.

- Це якраз та дівчина, про яку я говорив, - чую я, хапаючись за двері будівлі. - Фіне, познайомся з Сейдж Донах'ю. Це дочка Френка. І, Сейдж, це Фінн, мій напарник.

Каїн підходить до мене. Ближче, ніж мені хотілося б. Я міцно притискаю свій сценарій до тіла, коли чоловік поруч із ним звертається до мене.

- Приємно познайомитися, - каже він, простягаючи руку. - Мені шкода чути про смерть вашої сестри.

Я беру його рукостискання, цікаво, чи не дратує його, як і в усіх серіалах про кримінальних поліцейських, бути в парі з молодшим детективом. Його білі вуса торкаються верхньої частини губи, згинаючись до країв і нагадуючи мені людину-арахіса.

У нього така поношена шкіра. Наче він багато чого побачив, пройшов ще більше, але все ще гарний у тому, що робить. Чи знає він, що його партнер не тільки брудний і працює з секс-рингом, але ще й педофіл?

Чи буде він, як і раніше, працювати з ним? Цей поліцейський такий самий негідник, як і той, що стоїть поруч із ним?

- Дякую. Приємно познайомитися, - просто кажу я, не впевнена в тому, як багато він знає, якщо він замішаний.

- Я впевнений, що ти йдеш на урок, але я хотів дати тобі свою візитку, - він лізе всередину свого костюма. - На той випадок, якщо ви почуєте або побачите що-небудь, що може допомогти нам у розслідуванні смерті Грега Веста і зникнення Кріса Кроуфорда.

Я беру білий прямокутник, дивлюся на слова, надруковані на ньому, і кусаю нижню губу, намагаючись тримати свої думки при собі, але нічого не можу із собою вдіяти.

- Ніжний білуватий відтінок, щільний картон. На ньому навіть є водяний знак, - я кручу картку між пальцями, засовуючи її в кишеню. - Пол Аллен був би вражений.

Суворий вигляд Фінна ламається, коли на його місце приходить усмішка, через що він більше схожий не на поліцейського з поліції Маямі, а на чийогось дідуся.

- Любитель "Американського психопата"?

Я хитаю головою.

- Кіношна людина. Вольності, взяті з роману, були необхідні, що нечасто трапляється в екранізаціях. Сатира була поза своїм часом, стилізована комедія, дія якої відбувалася в зрадницькому, охочому за прибутком місті Мангеттені, - я махаю руками. - А Крістіан Бейл, ну, чи потрібно мені говорити більше про його портал Патріка Бейтмана?

- Розумна дівчина.

Я знизую плечима.

- Усе як у кіно. Я дам вам знати, якщо що-небудь почую.

Брехня.

- Дякую, Сейдж, - відповідає він.

Я дивлюся на Каїна, киваючи головою на знак визнання.

- Каїн.

- Поки ти не пішла, Піп, - він хапає мене за передпліччя, і моєю рефлекторною реакцією стає відсторонення, але я залишаюся нерухомою. - Твій тато сказав мені, що ти не дзвонила відтоді, як пішла до школи. Я знаю, що ти зайнята, але він сумує за тобою. Заходь швидше, гаразд?

Я утримуюся від закочування очей.

- Так, я зараз займуся цим.

Вирвавшись із його обіймів, я зникаю в театральній залі, притискаючись спиною до зачинених дверей і роблячи кілька глибоких вдихів. Вдих через ніс, видих через рот, не поспішаючи, і перебудовую думки.

Сьогодні мій час, і я не дозволю цьому бруду зіпсувати його для мене. Я ходила на театральні курси, але минуло вже кілька місяців відтоді, як я переступала поріг одного з них. Вивчати сценарії і писати п'єси за письмовим столом - ніщо порівняно з реальним заняттям.

Я розправляю плечі і мовчки йду по проходу повз дерев'яні ряди сидінь. Високі стелі прикрашені складними візерунками, створеними для того, щоб доносити звуки до кінця залу для глядачів. Я досягаю бічних сходів сцени, мої кроки лунають відлунням, коли я крокую по підлозі.

Освітлення тьмяне, достатнє, щоб побачити перші кілька рядів з того місця, де я стою, але це не має значення. Справа не в центрі уваги і навіть не в самому театрі.

Це відчуття вінілових підлог під підошвами моїх ніг. Те, як вібрує дерево від мого голосу, коли я занурююся в персонажа. Бути повністю захопленим роллю, сценарієм. Це затягує тебе в абсолютно новий світ, далеко від реальності.

Я відкидаю сумку вбік і знімаю куртку, залишаючи себе в чорній сукні із зубчастим вирізом, яка чудово поєднується з моїми червоними замшевими черевиками. Колись вони мені дуже подобалися. Це був мій фірмовий колір, і Розі купила їх на мій день народження багато років тому.

Вона завжди вміла дарувати подарунки, вміла помічати і запам'ятовувати дрібниці, якими насолоджувалися люди, навіть не кажучи про це.

Я стою посеред сцени, ворушачи пальцями ніг у туфлях, опускаючи голову праворуч і назад ліворуч, і потягуюся, перш ніж поглянути на свій сценарій і подивитися, де я зупинилася вчора ввечері.

"Сон літньої ночі".

Шекспір.

Король у стінах театру, він зразок для наслідування. Той, ким люди прагнуть бути, перевершити, коли справа доходить до написання п'єс. Той, ким люди прагнуть бути, щоб перевершити, коли справа доходить до драматургії.

Я перечитувала сцену кілька разів, вбираючи структуру, бажаючи охопити всі емоції, всього персонажа. Заплющивши очі, я скидаю з себе частинки і відтворюю Гермію. Я забуваю про існування Сейдж і стаю дівчиною, яка всім серцем кохає Лісандра, хоча її батько хоче, щоб вона вийшла заміж за іншого.

Я втілюю цю емоцію дівчини, настільки люто захопленої чоловіком, якого вона вважає ідеальним, тим, про якого їй не дозволено мріяти. Я відчуваю цей біль у животі, тугу за душею людини, більше, ніж просто її фізичні якості або те, що вони дають мені матеріалістично.

Коли я знову відкриваю очі, я більше не божевільний близнюк.

Я Гермія.

Як тепер, любов моя? Чому твоя щока така бліда? Як вийшло, що троянди там так швидко в'януть?

Я чую Лісандра у своїй голові, який грає свою роль, його тіло більше схоже на вільну фігуру, ніж на реальну людину.

- Ймовірно, через відсутність дощу, який я цілком могла б приховати від бурі моїх очей.

Давньоанглійська мова проста, якщо ти досить ретельно її прочитаєш, для неї так просто сказати, що колір зник, тому що я кажу, що це так, але я могла б змусити троянди знову вирости зі сліз, які я пролила через наше кохання. Але набагато веселіше кодувати це, читати між рядків романтичної лексики.

Ай мені! Що б я не читала, не чула з казок чи історій, шлях справжнього кохання ніколи не був гладким. Але або в крові було по-іншому...

- О хрест! Занадто високо, щоб захоплюватися низьким, - я драматично підкидаю руки, на моєму обличчі з'являється хитра усмішка, доки ми кепкуємо з вимог любові одне до одного. Правила для серця, коли, правду кажучи, єдине, що ніколи не повинно мати правил, - це кохання.

Або ще помилилася в плані років.

О, злоба! Занадто старий, щоб бути зарученим із молодим.

"Або ж це залежало від вибору друзів".

О, чорт! Вибирати любов чужими очима.

Сцена йде складніше, кажучи про те, як швидко кохання може бути зруйноване оточуючими. Очікуваннями, встановленими вашою родиною і друзями. Як ми повинні одружуватися відповідно до наших власних соціальних стандартів. Що, якщо ти маєш бути з кимось, хто підходить тобі в очах усього світу. Не надто молодий, не надто старий.

Це історія про нещасних закоханих в іншій обстановці, в іншому просторі. Але біль, він усе той самий. Жало бажання того, чого в тебе ніколи не буде.

Це укус, я знаю. Укус настільки гострий, що я починаю ламати характер Гермії. Мій біль, як Сейдж, тече всередині дії.

Вкради завтра ввечері дім батька твого; І в лісі, за льє від міста, де я зустрів тебе одного разу з Оленою, щоб відсвяткувати травневий ранок, - там я залишуся для тебе.

Лісандр планує зустрітися зі мною, щоб ми могли втекти разом. Вільні бути одне з одним усе життя, далеко від того, чого всі хочуть, далеко від мого батька, якому потрібно, щоб я вийшла заміж за Деметріуса, людину, яка дасть мені багатство і статус. Людина, яку моя душа відмовляється любити.

Я більше не на цій сцені. Я все ще в аудиторії, але це в моїй старшій школі. Я там із Руком, стикаюся з його гнівом після того, як він дізнався про мене та Істона, про заручини. Усе те ж саме, ножі в моїх грудях, як він благав мене сказати йому, що я брешу, що це якесь непорозуміння. Усі ці почуття тут і живі, кружляють навколо мене.

За винятком того, що це інше. Цього разу замість того, щоб збрехати, замість того, щоб розірвати його серце на шматки своєю злісною брехнею, я кажу йому правду. Я кажу йому те, що завжди хотіла сказати, - що я була змушена укласти заручини, щоб захистити свою сестру, і все марно.

- Мій добрий Лісандр, присягаюся тобі найсильнішим луком Купідона, його найкращою стрілою із золотим наконечником, простотою венеріанських голубів, тим, що зв'язує душі й укріплює кохання, і тим вогнем, що спалив Карфагенську царицю, - я роблю паузу, сцена настільки інтуїтивна, надто реальна. У мене перехоплює подих.

Я хитаю головою, переводячи подих і продовжуючи.

- Коли був помічений лжетроянець під вітрилом, присягаюся всіма клятвами, які коли-небудь порушували чоловіки, числом більшим, ніж коли-небудь говорили жінки, на тому ж самому місці, яке ти призначив, - я знову роблю паузу, мій голос ламається. - Завтра я справді зустрінуся з тобою.

Гермія обіцяє зустрітися з ним, щоб вони могли разом утекти, обіцянка, яку я хотіла б дати Руку. Слова, які я хотіла б сказати. Мені боляче, що я не можу сказати, що я насправді відчуваю, що я не можу сказати йому свою правду, коли це найважливіше.

Кажуть, що ніколи по-справжньому не усвідомлюєш, наскільки ти піклуєшся про людину, поки вона не пішла.

А коли його не стало? Він узяв мене із собою.

Але дим залишився.

Він затримувався, заповнюючи порожнечі.

Та, ким я завжди хотіла бути, належала йому, і я знаю, що ніколи не поверну її.

Коли я думаю про нього, повертаюся туди, мої почуття тремтять. Я знову відчуваю його запах, точніше, дим. Я відчуваю запах трави, фруктовий і мускусний, що вдаряє мені в ніс.

Раптово лунає хлопок, гучний гучний звук, який забирає мене зі сцени, геть від минулого і повертає назад у реальність.

- Радий дізнатися, що ти все ще вмієш брехати, - його голос змушує мене тремтіти. - Вибач, продовжуй.

Я мружуся, шукаючи його обличчя на сидіннях, знаходжу його тінь біля спинки, але він іде проходом, наближаючись до світла.

У мене скручується живіт, коли я бачу поріз на його губі. Той, який не від Алістера чи його батька, а від мене. Я зробила це з ним. Поки я тонула в жалості до себе і в люті, я зіпсувала це на ньому, на Сайласі. І Рук, він дозволив мені. Він дозволив мені заподіяти йому біль.

Згорнутий косяк у нього на губах, дим клубочиться навколо його голови, коли він стоїть перед сценою і дивиться на мене. Те, як відросло його волосся, викликає в мене бажання виміряти його пальцями. Воно акуратно заправлене за вуха, але все одно виглядає дико.

- Чого ти хочеш від нас?

Відверто і прямо в точку.

Нерозумно з мого боку думати, що він буде тут з якоїсь іншої причини, окрім як засумніватися в моїх мотивах.

- Я вже говорила тобі. Я хочу допомогти зловити Френка. Я зроблю все, що вам потрібно, хлопці. Я хочу, щоб він пішов. Щойно це закінчиться, я поїду звідси, - чесно відповідаю я.

- І що? Я просто маю повірити тобі на слово?

- Сайлас повірив.

Це змушує його зупинитися.

Після Рукавички Сайлас з'явився в моєму гуртожитку, щоб поговорити. Я вибачилася за те, що сказала про Роуз. Я знаю, що це не його вина, але в той момент мені потрібно було когось звинуватити. Це було егоїстично з мого боку. Він продовжував говорити мені, що я вже залучена, навіть якщо йому це не подобається. Що він волів би, щоб я допомогла їм, ніж зробила б це сама і дозволила себе вбити. Тому що очевидно, що люди, з якими ми стикаємося, не дбають про вбивство невинних жінок.

Він погодився на мої умови, дозволив мені брати участь у майбутніх планах. Але він ясно дав зрозуміти, що після смерті Френка я повинен піти. Він не хоче бачити мене тут.

Я теж не хочу, щоб я перебувала тут.

І хоча я впевнена, що Тетчер і Алістер були незадоволені цим, вони підтримали його рішення. Але не Рук.

- Сайлас дозволяє почуттю провини затьмарити його розум, - запевняє він мене. - Сайлас не знає, що ти змія в траві. Що ти завжди граєш роль. Він не знає тебе. Не так, як я.

Я знаю, що немає жодного способу виправити те, що було зламано між нами двома - шкоди було завдано. Але я втомилася прикидатися, що ненавиджу його, навіть якщо він дійсно зневажає мене.

Я досі злюся, що так і не отримала його, а я віддала йому всю себе. Але я не ненавиджу його. Ніколи такого не було.

Я ніяк не могла.

Довгий час я думала, що ненавидіти його буде простіше. Це був спосіб тримати його вогонь близько до мого серця. Спосіб для мене не оплакувати втрату його, нас. Я просто занадто втомилася, щоб прикидатися. Що-небудь підробляти.

Я не хочу вчіплятися одне одному в горлянки весь час, поки я в справі, особливо якщо врахувати, що він, як і раніше, непохитний у тому, щоб приховувати те, чим ми були, від своїх друзів.

Я важко зітхаю і підходжу до краю сцени, де опускаюся в сидяче положення. Мої ноги звисають за борт, і я проводжу руками вгору і вниз по стегнах, перш ніж сказати: "Що тобі потрібно почути від мене, Рук? Що мені потрібно сказати, щоб це було якомога безболісніше?"

Він витягує косяк із рота, облизуючи пересохлий рот язиком.

- Ніщо між нами ніколи не буде безболісним, Сейдж, - його очі обпалюють мене. - Але ти могла б почати з того, що розповіла б мені, з ким ти розмовляла перед тим, як увійти сюди.

Я хихикаю, хитаючи головою.

- Переслідуєш мене? - я запитально вигинаю брову.

- Ні, я випадково опинився поруч. Я просто знаходжу підозрілим те, що ти знову з'являєшся тут, чарівним чином вивільняючись із психлікарні, куди тебе помістив твій батько, - він випускає кільце диму в мій бік, нахиливши голову. - Тепер ти базікаєш про це з двома хлопцями, які дуже схожі на федералів.

Я думаю про те, щоб сказати йому просто зараз, але навіть якби я сказала, він би мені не повірив. Думаю, цій історії він повірив би менше, ніж тій брехні, яку я збираюся розповісти. Усе, що я скажу Руку Ван Дорену, ніколи не буде сприйнято як правда.

Ще коли-небудь.

- Вони друзі мого батька. Я думаю, що вони тут у раді директорів. Ми просто зіткнулися один з одним, і вони привіталися. Тебе це влаштовує? Чи можу я привітатися з людьми? Чи ти просто заздриш?

Я не повинна була бути з ним такою уїдливою, не тоді, коли я знаю, чому він запитує, але я нічого не можу з собою вдіяти. Я не можу не перевірити цю ірраціональну теорію про те, що його прохання випливають з якоїсь форми ревнощів.

Він облизує щоку, глибоко дихаючи через ніс і наближаючись до мене. Його тіло торкається моїх колінних чашечок.

- Ревную? Кого? Дівчину, з якою я колись трахався? Якби це було так, я б ревнував практично до кожної жінки в кампусі

Крізь пелену диму я бачу його райдужки.

Пекельні очі.

Така до біса яскрава і завжди палаюча.

Це робить його коментар ще болючішим. Знаючи, що він дивився на інших дівчат такими очима, був усередині них, і ба більше, вони торкалися його. Це робить мені боляче.

Думаючи про те, як вони водили пальцями по його ключиці й запитували, звідки в нього цей шрам. Цікаво, чи правду він їм каже?

Що в якийсь момент він подумав, що ми споріднені душі, і намагався змусити долю погодитися з нами. Що на дівчині, яка була йому небайдужа, є такий самий.

- Ну, якщо це все, то можеш піти. Я відповіла на твоє запитання, - я впираюся руками в підлогу, готуючись піднятися, щоб схопити свої речі, але він зупиняє мене.

Його долоня притискається до мого стегна, пальці пробираються крізь мою сукню і занурюються в мою шкіру. Я ахаю від того, як високо він стоїть, його середній палець торкається внутрішньої частини мого оголеного стегна під сукнею.

У небезпечній близькості від місця, до якого він не торкався майже рік.

- Я піду, коли захочу, а ти підеш, коли я скажу, так? - він стискає щелепи, кладучи вицвілий косяк поруч зі мною. - Я прийшов сюди, щоб дати тобі знати, що я стежу за тобою.

- Ти дивишся на всіх дівчат, яких трахав?

- Тільки тих, хто становить загрозу для моєї родини.

У моїх грудях невимовна пульсація. Я розбила його так до біса сильно, що він щиро вірить, що я зроблю що-небудь, щоб нашкодити його друзям. Коли він говорить про сім'ю, він має на увазі хлопців. Це єдина сім'я, яку він коли-небудь знав.

І я небезпечна для них.

- Рук...

- Палій, пам'ятаєш? - перебиває він, повільно оглядаючи мене з голови до ніг. - Так ти називала мене, коли думала, що я псих із проблемами щодо мами, який збирається тебе вбити.

Це все ще може бути правдою, думаю я про себе. Насправді, це безумовно все ще правда.

- Тепер я знаю краще, - бурмочу я. - Я знаю тебе краще.

Його хватка посилюється в гніві, його тіло наближається до мого, коли він пробирається між моїми стегнами. Вони інстинктивно стискаються, моє тіло починає боліти від жару, який він випромінює. Спалах його Zippo ловить світло, і за кілька секунд зверху виривається гаряче помаранчеве полум'я.

Я напружуюся. З Руком ти ніколи не знаєш, що проноситься в нього в голові, що він зробить за примхою, просто тому, що йому так хочеться.

- Ти думаєш, я не вб'ю тебе? - риторично запитує він, його ліва рука повзе вище по моєму стегну, піднімаючи тканину моєї сукні й оголюючи мої червоні трусики. Тонкий мереживний матеріал - єдине, що приховує від нього мій і без того мокрий центр. - Думаєш, я не спалю тебе живцем, якщо відчую хоч крапельку зради з твого боку?

- Я...

- Цього разу я без вагань поховаю тебе назавжди, Сейдж. З такої до біса глибокої ями ти ніколи не зможеш вилізти, - продовжує він, маючи на увазі кожне слово.

Я смикаюся від нього або намагаюся зробити це, коли він стягує бічну тканину моєї спідньої білизни з мого тіла. Він залишається на місці, його рука болісно нерухомо тримає мене. Він так близько, його запах оточує мене. І Боже, його очі - вони спопеляють мене, не відводячи погляду від мого стурбованого погляду.

Що він робить? Що він робить зі мною?

Мій розум і тіло суперечать одне одному.

Моє тіло, яке в минулому не отримувало від нього нічого, крім задоволення, довіряє йому, але мій розум знає, як далеко він готовий зайти заради помсти.

- Що ти...

Моє серце підстрибує до горла, коли він підносить палюче полум'я Zippo до матеріалу, ледь торкнувшись його полум'ям, перш ніж воно розірветься надвоє. Я відчуваю тепло від вогню на чутливій шкірі стегна. Він заспокоюється майже миттєво, коли прибирає його, прохолодне повітря допомагає укусу.

- Якщо ти обдуриш нас, якщо ти наразиш на ризик моїх друзів, якщо ти поставиш їх під загрозу, я згублю тебе. Так само, як я повинен був зробити це рік тому. Я дозволив тобі піти цілою і неушкодженою минулого разу. Але ніколи більше.

Я думаю, з ним покінчено. Я хочу, щоб він покінчив із цим - мене вбиває, що він так близько. Я відчуваю його смак на своєму язиці, і все ж я не можу доторкнутися до нього. Але я також сумувала за тим, щоб він був так близько. Я стільки ночей думала про те, що він так близько.

- Я... - видавлюю я, коли він переміщує пальці на інший бік мого тіла, опускаючи один палець між моїм тілом і спідньою білизною, граючись із ним. - Я вже не та людина, якою була тоді. Я переодяглася всередині там. Це було...

Клацання.

Він відпускає тканину, змушуючи її тріснути на мені. Я втягую нижню губу в рот, сильно прикушуючи її.

- Позбав мене від слізливої історії. Бідолаха Сейдж замкнена в психлікарні - до біса. Ласкаво просимо до клубу травм, - його слова чи не сильніші за його дії.

Він грає зі мною, притягує мене тільки для того, щоб кинути мене обличчям донизу.

Я знаю це. Я знаю, що він робить.

Але я все ще хочу цього.

Я хочу все, що він мені дає, тому що це приємно. Навіть коли я знаю, що це закінчиться його відходом, все одно відчуваю гіркоту щодо мене.

Це так добре. Занадто добре.

Те, як його сердитий подих ковзає по моїх губах, як його пальці повертаються до моїх трусиків, торкаючись моєї плоті рівно настільки, щоб мені стало спекотно, і я задихалася.

Він може подумати, що не знає мене, що я збрехала. Але Рук знає моє тіло.

Це була єдина річ, яка ніколи не могла йому збрехати, навіть якби захотіла.

Але я також не та дівчина, яка коли-небудь ляже і візьме це. Коли справа доходить до нього, моя боротьба завжди закінчується грою з його демонами.

- Ти й гадки не маєш, через що я пройшла в цьому місці, Ван Дорен. Не поводься так, ніби мені там було легко. Поки тебе не було вдома, ти намагався викинути мене зі своєї пам'яті.

Цей Zippo небезпечно наближається до моєї шкіри, так близько, що опік починає боліти. Він агресивно притискається обличчям до мого чола, проводячи язиком по зубах.

- А хто тепер ревнує?

Я відчуваю, як матеріал моїх трусиків піддається, і тепер обидві сторони мляво лежать на сцені. Моє ядро оголене і так близько до його тіла. Я здригаюся, коли повітря торкається мого надзвичайно чутливого клітора.

- Ти плакала, коли була там? - він запитав. - Тобі було страшно, ЛТ? Оточена всіма цими божевільними людьми, замкненими десь, де тобі не місце? Це було жахливо?

Тепер він протегує мені.

Бути поблажливим виродком.

Я стискаю зуби, трохи піднімаючи голову, торкаючись його носа своїм.

- Б'юся об заклад, ти хотіла вийти. Благала втекти і коли не змогла. Ти б лежала в цих чотирьох білих стінах, дивилася в стелю і фантазувала про ті часи, коли я був на дев'ять дюймів глибоко всередині твоєї кицьки, чи не так?

Його тіло рухається, стикаючись з моїм центром, і я намагаюся заглушити стогін, але це не дуже добре виходить. З моїх губ зривається слабкий стогін, стегна смикаються, шукаючи від нього більшого тертя, потребуючи якоїсь форми розрядки.

- Так, я знаю, що ти це робила. Б'юся об заклад, ти навіть просунула ці пальці між своїх блідих стегон і змусила себе скінчити, думаючи про мій язик на твоїй кицьці.

Те, як він говорить, так вульгарно, але з його вуст це звучить як музика. Усе тіло пестячи, пристрасно обволікаючи,

Рук є афродизіаком. Від його жорсткого погляду до запаху, що пахне, він п'янить.

Секс на прогулянці.

Ти дивишся на нього, і йому не обов'язково це говорити, але ти знаєш, що він знає, як тебе трахнути. Як дістатися до цього місця, до якого ніхто інший не може.

Я намагаюся присунути стегна ближче, але саме тоді він вирішує відступити, повністю віддаляючись від мене, залишаючи мене знову почуватися спустошеною. Він вихоплює одвірок поруч зі мною, знову запалює його, перш ніж сунути в кишеню Zippo.

- Добре, - каже він, вдихаючи, - Радий, що ти пам'ятаєш. Я радий, що ти думала про це, тому що це все, що ти коли-небудь отримаєш від мене, Сейдж.

Випускаючи дим із легень, він пильно дивиться на мене, віддаляючись по проходу.

- Спогади.

Тільки коли він виходить із дверей, я знову дихаю.

І я також розумію, де мої порвані трусики?

Їх немає.

Рук

- Давай, Сайласе, візьми слухавку.

Сигнал набору номера продовжує звучати і тривати, поки я не отримаю той самий результат - повідомлення голосової пошти про те, що його поштова скринька переповнена.

- Чорт забирай.

Я дивлюся на безліч відправлених мною повідомлень, на які ще не відповіли.

Жах кипить усередині мене.

Коли я вийшов із класу і пішов у наш гуртожиток, щоб знайти його, я знав, що щось не так. Щось було не так, і, хоча для деяких людей час від часу викликати примару своїх друзів - це нормально, він завжди дає мені знати, куди прямує.

Він знає, що це робить зі мною, коли я не знаю.

Коли я занадто довго залишаюся зі своїми думками.

Ні Алістер, ні Тетчер нічого не чули від нього весь день, а до річниці смерті Розмарі лишилося лише кілька днів, і я переконаний, що він робить те, чого не повинен.

Щось, про що він, можливо, не пошкодує, але стане моїм кінцем.

І, можливо, це робить мене чортовим егоїстичним другом, знаючи, що він хоче померти, але не дозволяючи йому. Я просто... я не можу цьому не перешкодити.

Я не можу відпустити його в такому стані.

Я надягаю капелюх задом наперед, ховаю шолом під пахвою і біжу до мотоцикла. Я одразу помічаю, що біля нього стоять двоє людей, оглядають його, а їх бути не повинно. Я ненавиджу, коли люди чіпають мій мотоцикл.

- Можу я, чорт забирай, допомогти вам? - я випльовую, роздратований світом.

Турбуюся про Сайласа.

Розлютився на Сейдж.

Ці придурки отримають тупий кінець мого розчарування.

Вони обидва повертаються до мене обличчям. Один явно старший за іншого, хизується сірою порнушкою і тьмяно-сірим костюмом, який йому не пасує. Державна заробітна плата - це сука.

Він має запеклий вигляд, ніби йому не сподобається те ставлення, яке я планую йому дати. Що, звісно, змушує мене хотіти підняти ставку.

Інший виглядає приблизно у віці мого батька, можливо, трохи молодший, з пістолетом на поясі. Дорослий хлопець із братства зі зброєю - як чарівно. Хоча голодного малюка я б боявся більше, ніж його.

- Просто милуюся твоїми колесами, - каже молодший. - Я детектив Маккей, а це мій напарник, детектив Брек.

Він лізе у свою куртку і дістає яскравий значок "ФБР", написаний великими літерами вгорі.

Може бути безліч причин, чому вони чекають мене тут. Я зробив багато незаконних речей за останні кілька років, але якщо я маю припустити, це тому, що Істон не тримав рота на замку.

Після того, як я спалив йому щоку, він плакав і кричав, що розповів батькові. Як ми всі згнили у в'язниці. Але Алістер повідомив йому, що, якщо він комусь розповість, усе місто дізнається, що мама Істона все ще відвідує батька Алістера.

Сімейна таємниця Сінклерів, про яку вони й гадки не мали, що ми знали, і якби це стало відомо? Це назавжди зіпсує репутацію декана. Вони не могли допустити, щоб людина, яка ледь стримувала свою дружину, відповідала за великі уми майбутнього, чи не так?

Він втратить свою позицію. Гроші. Їхнє ім'я.

Усе це розтане, як плоть Істона, а це було останнє, чого він хотів.

Але, мабуть, цього було недостатньо, щоб налякати його.

- Отже, значок означає, що ви можете обшукувати мою власність без ордера? - я вигинаю брову.

Наявність адвоката як батька має свої переваги. Я був би першим, хто це визнав.

Чи варті ці привілеї того, що сталося за зачиненими дверима з моїм старим? Абсолютно ні хріна.

- Не знав, що ти займаєшся юриспруденцією, йдучи по стопах старого?

Моя щелепа цокає, коли я уважно дивлюся на Маккея. Це були розкопки? Не те щоб він знав про мої стосунки з батьком, але те, як він дивиться на мене, говорить мені, що це було більше, ніж випадкове зауваження.

Я не в настрої грати в цю нісенітницю про хорошого і поганого поліцейського. У мене немає на це часу. Якщо вони збираються мене заарештувати, їм потрібно продовжувати.

- Якщо у вас є що запитати у мене, я пропоную вам це зробити.

- Ти любиш вогонь, Рук? - старший хлопець, детектив Брек, звертається до мене вперше. Я відчуваю, як його очі пропалюють мій череп, тому звертаю на нього увагу. Я зустрічаю його погляд, не рухаючись, даючи йому те, що він хоче - виклик.

Якщо він думає, що лякає мене, він може подумати ще раз.

Я вигинаю брову, перекочуючи сірник у роті вліво.

- Вогонь - одне з найбільш доленосних відкриттів. Я розумію, коли щось потребує певної... оцінки.

- Я думаю, що ти робиш трохи більше, ніж просто цінуєш це, - він лізе всередину свого костюма і витягує невеликий пакетик із застібкою-блискавкою. - Ти хочеш сказати мені, чому ми знайшли це в церкві Святого Гавриїла?

Я дивлюся на вміст, у якому раніше була моя улюблена Zippo. Вогонь перетворив блискучий метал на вугільну пляму. Колесо повністю розплавилося, а верхня частина відійшла. Але я все ще можу смутно розгледіти вирізану спереду РВД.

- Так ось куди це поділося, - саркастично кажу я. - Я маю на увазі, що я регулярно відвідував це місце відтоді, як був дитиною. Мабуть, випало з кишені.

Я дивлюся на гравюру трохи уважніше.

РВД.

Я б зробив що завгодно, аби знову почути, як Роуз так мене називає. Навіть якщо це було всього один раз.

Я спалив цю церкву після її смерті. Після її похорону, де він відбувся. Де вони відмовилися виконати бажання Розі. Вона ніколи не хотіла бути похованою; вона хотіла, щоб її кремували і віддали людям, які її любили.

Але її батьки були переконані Святим Гавриїлом, що це вічний гріх. Тож її паршивий лицемір-батько, який був причиною її смерті, закопав її в землю. Усі ці люди стовпилися всередині собору, тримаючи в руках серветки, плачучи підробленими сльозами.

Вони навіть, блядь, не знали її. Вони навіть не любили її.

Усі ті люди в тій церкві й гадки не мали, наскільки особливою була Розі, тому що половина з них не сказала їй ні слова. Проте, її друзі, ті, хто знав її страхи і її мрії, не були допущені всередину.

Нам заборонили бути присутніми на її похороні, на її похованні. Чоловік, який любив її понад життя, не зміг попрощатися.

Мій великий палець смикається.

Цей біль, ця гіркота знову починає наповнювати мене, і, якби мені випала нагода, я б знову підпалив це місце. Я просто хочу, щоб вони всі згоріли разом із ним.

Я відчуваю, як підгинаються пальці ніг. Я відчуваю запах плавлення тканини всередині. Спостерігаючи, як фундамент розвалюється по частинах під жаром вогню. Я відчував себе дитиною, що стоїть перед багаттям, дозволяючи йому зігрітися.

Кожен спогад, який я мав із Роуз, танцював у диму, як голограма. І коли дим розсіявся, вона теж.

Коли вогонь сягнув свого апогею, я кинув туди Zippo, бо не хотів ще одного нагадування про те, що ніколи більше не почую "РВД".

- Отже, ти просто впустив його? Це ніяк не пов'язано з пожежею, що сталася там рік тому?

- ФБР зараз розслідує пожежі?

Тож вони тут не через Істона, але я дуже сумніваюся, що вони тут тільки для того, щоб поговорити зі мною про пожежу.

Вони труять мене.

- Більшість таких людей, як ти, використовували б бензин, - Брек ретельно добирає слова. Усе, що він говорить, методично, і я прекрасно розумію, що він хоче мене розлютити.

Він хоче, щоб я був роздратований, щоб я перейшов межу байдужості. Тому що, як би я це не ненавидів, піроманіяки передбачувані у своїй непередбачуваності.

- Я подобаюся людям? - я клюю на наживку, як риба на гачок, даючи йому те, що він хоче від мене.

- Маленькі хлопчики з проблемами матусі, які думають, що світ винен у всіх їхніх проблемах, і справляються з цим, влаштовуючи пожежі. Скільки тобі було років, коли померла твоя мама? Шість чи сім? Позиви почалися до чи після?

Є щось, що я поважаю в людині, готовій говорити про те, що вона відчуває, не побоюючись наслідків. Я посміхаюся, насолоджуючись тим, як він стоїть, думаючи, що все зрозумів.

Моя пристрасть до вогню - це те, що в мене завжди було - завжди стояти надто близько до каміна, гратися із сірниками. Я народився з цим бажанням; смерть моєї матері була лише тому підтвердженням.

Але чого він не бере до уваги, так це того, що немає нікого, хто займався б піроманією так само, як я.

- Ого, ти сам усе це придумав?

Брек лає мене поглядом, напевно, роздратований відсутністю реакції, моїм ставленням.

- За підпал три роки в'язниці, розумнику, ти це знаєш?

Я зітхаю, хапаю шолом з-під плеча і натягую його на голову. Я підходжу ближче до свого мотоцикла, до них.

Що довше я стою тут із ними, то більше часу Сайлас проводить там сам.

- Тоді добре, що я нічого не зробив.

- Слухай, - Маккей кладе руку мені на плече, а я перекидаю ногу через мотоцикл, осідлавши сидіння. - Нам байдуже, зробив це ти чи ні. Ми не хочемо цього. Ти хороша дитина з блискучим майбутнім, відмінник у першому семестрі. Цього важко домогтися в Голлоу Гайтс.

Я дивлюся на його руку, проводжу язиком по внутрішній стороні щоки і знову дивлюся на нього.

- Ти нас не цікавиш. Ми хочемо знати про Тетчер Пірсон.

Сірник у мене в роті розламується навпіл, різкий скрегіт щелепи занадто сильно тисне на слабку гілку.

Тетчер?

Якщо вони хочуть переслідувати мене, чудово. Я можу витримати таку спеку, особливо коли я знаю, що їм нема на що спертися. Але прийти за ними не вийде.

Я візьму на себе провину за все це, перш ніж щось трапиться з кимось із них.

- Не всі ми, - кажу я, скидаючи його руку зі свого тіла. - Як щодо цього? Ти і твій древній напарник вирушаєте в пекло, так?

Я повертаю ключ на своєму байку, але він працює лише кілька секунд, перш ніж Брек нахиляється і натискає аварійний вимикач, від чого в мене стискаються щелепи.

- Кидай лайно, панк. Хочеш сісти у в'язницю за підпал, я не проти. Ми даємо тобі тут вихід. Виступив свідок, який стверджує, що Тетчер був причетний до вбивства Грега Веста, і все, що ми хочемо знати, це чи є в цьому хоч частка правди.

Свідок?

До злочину, який було скоєно в глушині?

Бичаче лайно.

Якби це було правдою, вони б побачили всіх нас там. Вони не просто хочуть знати про Тетчу. Що наводить мене на думку, що вони грають у вгадайку.

Вони знайшли порізане тіло і пішли з хлопцем, чий батько був відомий такими ж злочинами, намагаючись подивитися, чи не впало яблуко близько до дерева.

Чекати. Зачекайте хвилину.

Усвідомлення вдаряє мене, як автобус.

Це зайняло в мене більше часу, ніж мені б хотілося, але я знаю цих двох. Це ті самі люди, з якими я бачив, як Сейдж розмовляв днями біля театру.

Свідок? Ти маєш на увазі брудного, грьобаного стукача.

Одного разу брехун, завжди брехун.

- Хочеш правди? - пропоную я, киваючи головою. - Якщо ти ще раз доторкнешся до мене або мого мотоцикла, я зламаю тобі кляті руки. Тобі начхати на мене чи когось іще. Ви спіймали мене на підпалі, тоді ось, - я простягаю руки. - Заарештуйте мене.

Було чути, як падає шпилька, коли вони обидва стоять і дивляться на мене, тверді як статуї, намагаючись придумати інший спосіб змусити мене говорити.

- Це те, про що я думав. Я закінчив. Наступного разу, коли ви захочете поговорити, зробіть це з моїм адвокатом.

Я повертаю ключ, голосно заводжу двигун і відтягую зап'ястя назад, щоб прогріти двигун, перш ніж виїхати з парковки, залишивши їх позаду.

Мій розум мчить, гнів пульсує в моїх венах.

Я знав, що ми не повинні були довіряти їй. Я знав, що це було неправильно, що вона брехала. Я намагався переконати Сайласа не дозволяти їй бути частиною чогось, але він був наполегливий.

Я сильно натискаю на педаль газу, коли їду від воріт Голлоу Гайтс.

Мені потрібно переконатися, що з Сайласом зараз усе в нормі, що з ним усе гаразд.

А потім я розберуся з Сейдж.

Я не вірю ні в рай, ні в пекло.

Що є дивним одкровенням для хлопця, якого всі вважають дітищем Сатани.

Я вірю, що, коли ми вмираємо, ми вмираємо. Ось і все.

Ми перестаємо існувати і починаємо розкладатися, поки не станемо нічим іншим, як ще одним шматочком Землі.

Немає ні вічного прокляття, ні райських воріт.

Просто темрява.

Ось у що я вірю.

Однак моя мама так не думала.

Вона тягала мене на цвинтар кожне свято, кожен день народження, щоб віддати данину поваги бабусі й дідусеві, яких я навіть ніколи не бачив. Тому що вона вважала, що відвідування могил - це спосіб повідомити мертвим, що ми не забули про них у країні живих.

Змусивши мене піти, це був її спосіб передати їхню пам'ять, сподіваючись, що одного дня я зроблю те ж саме зі своїми дітьми, тож, хоча вони давно пішли, пам'ять про них продовжувала жити.

Їй було б сумно дізнатися, що я більше не відвідую своїх бабусю і дідуся. Я перестав, коли вона померла, але я відвідую її і відвідую Розі.

Мою матір поховали на сімейному цвинтарі мого батька, а Роуз поховали на місцевому цвинтарі в Пондероз Спрінгс. Де вони залишають усі тіла цього міста розкладатися.

Усе мокре.

Земля під моїми черевиками щільна, і повітря здається вологим, коли я вдихаю, весь туман, який, здається, прилипає до мого одягу, залишає сліди води. Туман стелиться з пагорбів, вплітаючись у забуті могили, як вовняна ковдра.

Відвідувачів мало в цей час дня, просто перед настанням темряви, коли сонце починає сідати. Особисто я вважаю, що це найкращий час для поїздки.

Таке відчуття, що земля живих відступає, а ті, хто далеко пішов, прокидаються.

Сайлас стоїть до мене спиною, притулившись до її надгробної плити, поруч із ним на землі валяється букет півоній.

Занепокоєння спадає з моїх плечей, бо я знаю, що він дихає. Він живий.

Але біль не йде, бо я знаю, що йому боляче.

- Ти тут кілька днів, - чую я, як він шепоче, його голос зірвався від смутку. - Я відчуваю тебе, відчуваю твій запах у повітрі. Я чую твій сміх у вухах і обертаюся, очікуючи, що ти будеш там, але тебе немає. Не така, якою я хочу, щоб ти була. Іноді ночами я бачу тебе, і ми розмовляємо, але я знаю, що насправді це не ти. Це мій розум грає зі мною злі жарти.

Я нервово ковтаю, знаючи, що зараз не час допитувати його про ліки, але я не дозволю цій хворобі забрати його. Не тоді, коли я знаю, що за правильного лікування він може прожити довге життя.

- Їм подобається бачити мене в болю. Тому вони посилають мені видіння про тебе. Вони харчуються моїм болем, крихітко. І вони стають сильнішими з кожним днем, коли я тут без тебе. Вони намагаються вибратися, - він притискає руки до боків голови. - І я більше не знаю, як їх зупинити. Отже, мені потрібно, щоб ти повернулася, добре? Будь ласка, мені просто потрібно, щоб ти повернулася. Крихітко, мені потрібно, щоб ти врятувала мене.

Його голова падає вниз, а плечі трясуться, вібруючи під вагою його смутку.

Саме тоді я підходжу до нього, падаю на мокру землю і дозволяю промокнути моїм джинсам. Йому не потрібно піднімати голову, щоб зрозуміти, що я тут. Він відчуває мою присутність.

Я дивлюся на її надгробок, мої очі горять від хвилювання.

Розмарі Пейдж Донах'ю

Улюблена дочка, сестра і друг.

Його нещодавно почистили, і білий мармур став яскравішим порівняно з вицвілими від негоди маркерами. Невеликий погляд на те, скільки світла вона вклала у світ, коли була в ньому.

Як минув рік без неї?

Я думаю, що ми наповнили наше життя таким хаосом, щоб запобігти болю від її втрати, і сьогодні ми були змушені зупинитися, щоб подумати про людину, яку ми втратили.

Прямо зараз я змушений зняти бинти, які наклав на цю емоційну рану, тільки щоб виявити, що вона все ще сира і неприємна. Зцілення немає, тільки брудна рана на душі.

Важко думати про що-небудь, крім болю. Я не можу думати ні про Френка, ні про Сейдж, тільки про це меланхолійне почуття, яке душить мене.

Смерть неминуча, і я завжди це знав. Це обряд посвяти, але ти думаєш, що це відбувається, коли ти стаєш старшим. Смерть, коли ти такий молодий, це не що інше, як хвора, хвора трагедія. Це зовсім інша форма жалоби.

Сайлас піднімає голову, дивлячись у небо, і я бачу сльози на його обличчі.

- Роза, повернися! - він видає крик, від якого в мене по шкірі пробігають мурашки. Це його серце благає про неї. Молитва за неї. - Чому ти не взяла мене з собою? - він плаче. - Я б пішов із тобою.

Я кладу руку йому на плече, притягаючи ближче до себе і занурюючи у свої обійми.

Я відчуваю, як його тіло трясеться від криків, криків, які знову і знову рикошетять від мого тіла. І я вбираю кожен із них.

Це все, що я можу зробити. Усе, що я можу зробити, це обійняти його, поки він сидить і знову переживає жах річної давнини. Той, від якого ми все ще чекаємо, щоб прокинутися.

Я згадую агонію, яку відчув, коли допомагав Алістеру витягнути його з її тіла, спостерігаючи, як він востаннє ніс її в машину швидкої допомоги.

Як після стало тільки гірше. Так до біса гірше.

Я сидів біля його дверей, відчуваючи себе марним, просто відчайдушно прислухаючись до звуку його дихання. Все, що могло б сказати мені, що він живий. Я більше не міг цього виносити. Я стояв там і чекав, коли він помре.

Коли я виламав двері, зламавши петлі, я знайшов його лежачим на спині.

Ніщо в його кімнаті не було зачеплено; він тільки увійшов усередину і ліг на підлогу. Ось де він був, на підлозі, з однією з її курток, згорнутою на грудях. Він навіть не переодягнувся з одягу, в якому ми її знайшли.

А він просто бурмотів, про все і ні про що. Бурмочучи собі під ніс, немов розмовляючи зі своїм розумом.

Я змусив його піти в душ. Я змусив його їсти і запхав ліки йому в глотку. Я робив це протягом кількох тижнів, поки він знову не зміг робити це самостійно.

Я б зробив це знову, я б зробив це знову і знову заради нього, тому що я теж не втрачаю його.

Я тримаю його. Я тримаю всіх хлопчиків.

Я втратив занадто багато дорогих мені людей, і я більше не втрачаю.

- Як давно ти тут? - запитую я, кажу вперше, щойно його плечі перестають трястися.

- Відтоді, як ти пішов на заняття. Я хотів зустріти з нею світанок, але запізнився, - він ковтає. - Я завжди до біса спізнююся.

- Сайласе, ти знаєш, я б ніколи не збрехав тобі, тому я не збираюся говорити, що далі буде легше. Але я знаю, що з часом ти зцілишся. Це не буде так гостро, як зараз.

- Я думаю, може бути гірше, - він піднімає голову, дивлячись на мене. - Час не лікує. Він допомагає тобі забути, а вона не заслуговує на те, щоб її забули. Чи буду я пам'ятати через десять років, як вона пахла? Або який вигляд вона мала, коли посміхалася? Ні. Вона стане спогадом, а Розі була більше ніж спогадом, Рук.

Ось що таке горе. Це палиця з двома кінцями.

- Я знаю, що вона була. І вона завжди буде більше для нас. Ми впораємося з цим разом. Ми завжди з цим справляємося.

Настає тиша, вітерець проноситься навколо нас, і я дивлюся, як вітер підхоплює одну з пелюсток півонії.

Вона ширяє в повітрі, пливучи за течією.

Вільний і з крилами.

І я думаю, що це спосіб Розі сказати нам, що ми впораємося і що з нею все гаразд.

Сейдж

Кожен день у році для когось поганий день.

Двадцять четверте червня може стати вашим днем народження, найкращим днем у вашому житті, а десь у світі когось убивають.

Десяте жовтня може стати днем вашого весілля або заручин. День, про який не можна було й мріяти. Проте, через три будинки живе маленька дівчинка, яка втратила того дня батьків в автокатастрофі.

Ваш найкращий день завжди дорівнюватиме чиємусь найгіршому.

Я ніколи раніше про це не замислювалася. Я не думаю, що багато людей роблять це, поки не відчують це на собі.

Двадцять дев'яте квітня перетворилося зі звичайного дня, зазвичай сонячного, здебільшого проведеного в школі, на день, який я пропускала повз себе і без задньої думки рухалася вперед, на день, який я ніколи не забуду.

Сьогодні розкол у душі ниє трохи сильніше. Нерви, які були розірвані, пульсують в очікуванні з'єднання. Мій мозок трохи наполегливіше нагадує мені, що людини, з якою я прийшла в цей світ, більше немає.

Я ходила сьогодні вранці на її могилу і побачила, що хтось уже залишив півонії, її улюблені квіти, але вирішила залишити й ті, що купила. Вона заслуговує на всі квіти. Я думала про те, щоб посидіти, залишитися і поговорити. Щоб розповісти їй про моє життя, але все здавалося таким негативним, і я не хотіла обтяжувати її цим.

Як нерозумно. Я не хотіла вантажити могилу своїми проблемами.

Я хотіла залишитися там, заплющити очі й відчути себе так, ніби ми під ковдрою в її ліжку. Балакаємо про наше життя, сміємося, мріємо про наше майбутнє. Я хотіла відчути той зв'язок, який був у мене, коли вона була жива.

Але я просто не могла цього зробити. Я не відчувала її там.

Це був просто надгробний камінь з її ім'ям. Троянди не було.

Я подумала, може, я зламалася? Ти ж маєш щось відчувати на цвинтарі, вірно? Отже, якщо я не могла відчувати її там, куди я збиралася? Чи відчую я коли-небудь цей зв'язок знову?

Ось що я відчувала сьогодні. Постійно шукала його і знала, що ніколи не знайду його.

Я штовхаю двері в гуртожиток, радіючи, що мій сусід по кімнаті в класі. Це означає, що я зможу згорнутися калачиком у своєму ліжку і плакати, і ніхто не ставитиме мені жодних запитань. Недбало скинувши туфлі, я йду до свого ліжка і заповзаю під ковдру.

Я повертаюся всім тілом до стіни і роблю переривчастий вдих, не помічаючи, що стримую себе. Сльози повільно капають на білі простирадла. Я - згусток різних емоцій, і всі вони кружляють усередині мене, як дитина, що малює пальчиками.

Почуття провини. Смуток. Злість.

Але той, хто вдарив сильніше за всіх, був недостойний.

Я була паршивим близнюком. Я була тією, у кого був багаж, тією, хто була змученою і злою. Я не заслуговувала на життя, а Роуз заслуговувала. Вона б зробила для свого майбутнього набагато більше, ніж я збиралася. Її мрії були яскравішими, більш досяжними за мої.

Світ зупинився, коли вона померла. І якби це був я, він би продовжував обертатися.

Це мала бути я.

Це те, що я кричала батькові після того, як подивилася це відео. Коли я побачила, що він так легко віддав перевагу Розмарі перед мною.

Це мала бути я.

І оскільки він вибрав неправильний варіант, я вирішила, що він не отримає свій талон на харчування. Він забрав її в мене, тому я збиралася забрати в нього його гроші.

Спочатку я планувала вбити його після того, як побачу це, але я хотіла, щоб він страждав. Я хотіла, щоб він пізнав цей біль, щоб він прожив свої дні зломленими, голодними і порожніми.

Тож я зіткнулася з ним у нашій вітальні і зробила те, що змусило мене піти. Для нього це було зручно, ідеальний привід, щоб замкнути мене і змусити мовчати. Але я не очікувала, що житиму. Я читала, що, якщо ти робитимеш це певним чином, у тебе не буде можливості вижити.

Вертикальні шрами на обох моїх зап'ястях пульсували.

Мабуть, я зробила недостатньо, бо лікарі встигли накласти шви просто перед тим, як відправити мене прив'язаною до нош. Я хотіла померти, бо Роуз не було тут, бо було б несправедливо, якби ми не були тут разом, бо мій батько не мав права обирати щось подібне.

Тепер у мене залишилися ці шрами як нагадування про те, що я навіть не могла правильно померти. Я провела багато часу в психіатричній лікарні, плануючи вибратися і відплатити батькові за те, що він зробив, вигадуючи способи знищити його, бо я зрозуміла, що він зробить усе за гроші.

Навіть якби мені вдалося накласти на себе руки, він усе одно продовжував би робити жахливі речі, щоб залишитися на вершині харчового ланцюга Пондероз Спрінгс.

Єдиний спосіб зупинити його - вбити, а я не могла дочекатися цього дня.

Схлип виривається з моїх грудей, витікаючи з мене, як отрута. Він обпікає і розриває горло, коли накопичується. Я закриваю рот рукою, тремтячи від сліз, і вони течуть трохи швидше.

Ця сувора реальність, яку я ніколи не хотіла приймати сьогодні, як потяг.

Це усвідомлення того, що ти старша за свого близнюка. Цей монументальний удар під дих, бо триста шістдесят п'ять днів без неї. Це день народження, Різдво, всі ці спогади, які вона так і не створила. Ще одне нагадування про те, що, коли вона померла, я теж. Я просто продовжувала існувати.

- Сейдж?

Перевертаюся на ліжку, дивлюся на двері.

Ліра і Браяр стоять в арці, тримаючи в руках пакет із цукерками і фільмами.

- Ти сказала, що тобі подобаються "Шістнадцять свічок", так? Ми не могли пригадати, чи говорила ти щось про кислий Skittles, чи про звичайний, тож узяли обидва, - каже Ліра, похитуючи торбинку в повітрі.

- Як ви сюди потрапили?

Браяр дістає з кишені шпильку для волосся.

- Ці замки прості й... - засунувши руку всередину своєї картатої сорочки, вона витягує косяк. - Я поцупила це в Рука днями.

Хоча я справді не хочу, я трохи посміхаюся.

- Маленький Злодюжка тепер починає набувати сенсу, - кажу я їй.

Вона знизує плечима.

- Моє злодійство стало тут дуже доречним.

Проводжу рукою під носом, витираючи соплі та сльози, що потрапили туди. Вони обидві мають такий обнадійливий вигляд, приходячи сюди, щоб підбадьорити мене або, принаймні, дати мені перепочити від смутку.

Вони знають про сьогоднішній день.

- Дякую, хлопці, але я не зовсім у настрої. Я думала, ви всі будете з хлопцями.

- Вони проводять вихідні в будиночку батьків Сайласа в Портленді. Їм потрібен був час, потрібен був простір, щоб бути десь із Сайласом. І ми подумали... - Браяр дивиться на Ліру в пошуках допомоги.

- Ми подумали, що можемо зробити те саме для тебе, - закінчує вона за неї.

- Я просто... - бурмочу я, намагаючись більше не плакати, ненавидячи це відчуття надто вразливою. - Я просто думаю, що сьогодні мені потрібно побути самій. Я думаю, мало що може зробити це краще, ніж сьогодні.

Думаю, саме тому мені подобається грати. Перебуваючи на сцені, я можу вільно виплеснути свої емоції через персонажа, і ніхто не сумнівається в цьому, тому що вони думають, що це просто частина сценарію. Я можу бути вразливою, м'якою, ніжною.

Не ця постійно уїдлива, озлоблена людина.

- Ми знаємо, що не можемо зробити краще. Але не в цьому річ, - Ліра крокує далі в мою кімнату. - Йдеться про те, щоб не дозволяти тобі сумувати на самоті. Про те, щоб зробити її більш терпимою. Я не знаю, як це - втратити близнюка, але я втратила маму.

Я дивлюся на неї, на розуміння в її очах. Не жалість чи співчуття, а взаємне знання однакового болю.

- Ніхто не може їх повернути. Як би сильно ми цього не хотіли. Але ти не повинна переживати це на самоті. Нам не потрібно говорити про неї, або ми можемо. Ми зробимо все, що ти хочеш сьогодні, навіть якщо ти просто хочеш, щоб ми сиділи тут із тобою в тиші. Я пройшла через смерть моєї матері на самоті, і ніхто не міг мене підтримати, і я не дозволю тобі повторити мою помилку. Не тоді, коли ми тут.

Дружба.

Для таких, як я, це завжди було чужим поняттям.

Дівчина, яку вчили, що стосунки, які ти підтримуєш, потрібні тільки для того, щоб просунути себе далі в житті. Це ніколи не про реальний зв'язок. Я завжди була лише пішаком у житті людей, яку використовували для того, що я могла щось їм дати.

Ніхто ніколи не був зі мною, тому що я була Сейдж.

Ніхто ніколи не дружив зі мною, тому що я була Сейдж.

Вони були пов'язані зі мною через мій статус, моє ім'я, мої гроші.

І ось я тут, без усього цього, і ці дві дівчини все одно вирішили стати моїми друзями. Незважаючи на те, що близькість до мене змусить людей говорити про них.

Хтось обирає мене за мене.

Вони бачать у мені те саме, що й Розмарі, - дівчину, яка значить більше, ніж її репутація.

- Ви сказали, що принесли "Шістнадцять свічок"? - м'яко запитую я.

Браяр усміхається.

- І "Любов не купиш"!

Ми вирішуємо, що краще пройти коридором до їхньої кімнати, враховуючи, що мій сусід по кімнаті може увійти будь-коли і спробувати вигнати нас. Але я роблю те, чого ніколи не роблю - впускаю їх.

Я дозволяю їм бути зі мною по-своєму.

Разом ми пересуваємо ліжка Браяр і Ліри, зсуваємо телевізор на середину кімнати і відчиняємо вікно. Ми всі лягаємо на матраци, вмикаємо перший фільм і запалюємо вкрадений у Рука косяк.

Я не курила відтоді, як востаннє тусувалася з ним, це було понад рік тому. Ефект травички сильно вразив мене. Я їм більше їжі, ніж за останні місяці, і, Боже, я сміюся.

Справжній сміх, якого я не відчувала відтоді, як була зовсім маленькою.

Ми сміємося, тому що Ліра стає філософом, коли вона під кайфом. Вона розповідає, звісно ж, про жуків, про те, як їхнє життя впливає на наше повсякденне існування, яке перетворюється на витвір людського життя і релігії.

Я так багато дізнаюся про них обох у ці моменти.

Те, як вони бачать світ, як вони ставляться до певних питань, їхніх захоплень.

Дивно, що такий день. Як серед усієї цієї темряви і хаосу ми можемо створити щось добре і світле.

Бували часи, коли почуття провини нападало на мене, намагаючись підняти свою потворну голову.

Як ти могла б насолодитися цим днем? Коли ти знаєш усе, що він являє собою?

Але я намагаюся думати про Розмарі, про те, як би вона не хотіла, щоб я була в депресії одна у своїй кімнаті. Я думаю про те, що вона хотіла для мене в житті, що вона хотіла б, щоб я була щаслива, навіть якщо це буде без неї.

Я думаю про те, як би я почувалася, якби ми помінялися місцями.

Я б не хотіла, щоб вона страждала. Я б хотіла, щоб вона відчувала радість, сміх, любов навіть у день моєї смерті.

- Отже, слухай, - оголошує Браяр, перевертаючись на живіт і кладучи собі в рот шматочок шоколаду. - ти не зобов'язана мені говорити, але я справді маю знати. Що в тебе з Ван Дореном?

Я під кайфом, і остання людина у світі, про яку я хочу зараз думати, це він.

Я проковтую повний рот Skittles, недбало дивлячись на неї.

- Що ти маєш на увазі?

Вона піднімає на мене обидві брови.

- Я народилася вночі, але не минулої, Сейдж.

- Той невеличкий підбадьорливий виступ, який він зробив на задньому сидінні після Рукавички, здавався доволі гарячим, наскільки я можу судити, - додає Ліра, крутячи стебло своєї вишні в повітрі.

- Він просто... - я роблю паузу. - Він просто відводив мене від Сайласа. Я сказала йому якусь хрінь. Якби це зробив не Рук, це був би Алістер або Тетчер.

Я не хочу брехати їм про нього, але що я їм скажу? У мене немає слів, щоб описати, ким були Рук і я. Я ніколи нікому не говорила про нас вголос і навіть не знаю, з чого почати.

Вони мить дивляться один на одного, перш ніж Браяр заговорить.

- Він дивиться на тебе так, ніби відчуває фізичний біль. Я не думаю, що він помічає, що робить це, але йому боляче дивитися на тебе.

Я впевнена, це схоже на біль. Як викривлений біль.

У якийсь момент він дивився на мене з тугою і потребою, з бажанням і пристрастю, а тепер це просто ненависть.

- Це не біль, - кажу я. - Це відраза. Рук ненавидить мене, і це єдина емоція, яку він відчуває до мене зараз.

- Зараз? Значить, щось було раніше?

Я видихаю, проводжу обома руками по волоссю і дозволяю їм пестити мою шию, коли дивлюся вниз на ліжко. Я могла б сказати їм, вірно? Вони нічого не скажуть. Я маю на увазі, єдина людина, яку я захищаю на даний момент, це Рук.

Захист диявола.

Навіть після всього того лайна, що він сказав, я все ще захищаю його, зберігаючи наш секрет, щоб його друзі не відчували себе зрадженими через те, що він приховує від них правду. Він наговорив мені стільки лайна про брехню, і тепер тільки один із нас бреше.

І це не я. Уже ні.

- Минулого року, перед смертю Розі, Рук і я, ми... Ми що? Трахалися? Закохалися в якусь отруйну любов, просочену бур'янами? - Ми возилися кілька місяців. Це мала бути просто маленька таємна інтрижка. Це навіть не мало бути так. На нього чекала всього лише одна ніч свободи, про яку ніхто не знав. Я не очікувала, що це перетвориться на те, що сталося. Я не очікував...

- Закохуватися? - Ліра втручається, її зіниці темні й широкі.

Чи було це кохання?

Я думаю, що кохання - це було найближче, що я коли-небудь підбирала до нашої ситуації. Я знаю, коли в моїй голові темніє, я заново переживаю той час, який ми провели разом. Я думаю про всі речі, які нам так і не вдалося зробити, і про те, яким було б моє життя, якби я залишилася з ним.

Я знизую плечима.

- Я навіть не впевнена, що це було. Я просто знала до кінця, що хочу бути з ним. Я хотіла більшого, а мені цього не дозволяли. У той час я зустрічалася з Істоном або, точніше, була заручена з Істоном.

- Мені шкода. Ти сказала "так" життю з Істоном Сінклером? - Браяр дивиться на мене, явно зіщулюючись, змушуючи мене трохи сміятися.

- Не з власної волі. Це організував його батько, і моя сім'я погодилася, щоб Стівен Сінклер продовжував оплачувати наші рахунки і фінансувати мого батька. Я збиралася виїхати після закінчення школи. Я не збиралася проходити через це. Я планувала розповісти все Руку і піти з ним. Але... -

У моїй голові спливає його обличчя, його голос, її запах.

Усе було так реально.

- Але Істон дізнався про це і пригрозив, що замість цього забере Роуз. Він сказав мені, що я маю покінчити з Руком, інакше він погубить Розі. У мене був вибір, і я не могла допустити, щоб щось сталося з моєю сестрою. Не тоді, коли її майбутнє було набагато яскравішим за моє. Вона б не вижила, якби їй довелося жити таким життям. Я змусила Рука піти, щоб врятувати Роуз, і врешті-решт втратила їх обох.

Вони обидві сидять із різними версіями шоку.

Цей тягар знявся з моїх грудей зі словами, з виголошенням їх вголос.

Браяр перша щось сказала.

- І він досі не знає правди?

Я хитаю головою.

- Ти повинна щось сказати, Сейдж. Ти просто дозволяєш йому ненавидіти тебе!

Чи варте воно того в даний момент? Після всього, що я сказала, всього, що сталося, чи варте воно того?

Сумніваюся, що він навіть повірив би мені. Я могла б сказати йому, що небо блакитне, і він усе одно подумав би, що я йому брешу. Стосунки без довіри - це катастрофа, яка чекає свого часу. Усе, що ми побудували за ці місяці, було зруйновано, і я не думаю, що ми зможемо це повернути.

Ми двоє людей, які ніколи не повинні були торкатися одне одного. Ми обидва занадто вперті, занадто вперті, два полум'я, що постійно намагаються спалахнути вище за інше. Ми не створені для довголіття.

Я хотіла його занадто стрімко. Занадто багато. Це були б нездорові стосунки; нічого б не вийшло. Неважливо, скільки разів моє серце намагається сказати мені інше.

Можливо, все, чим ми мали бути, це саме цим.

Два нещасні коханці, які пішли до того, як у Шекспіра було достатньо часу, щоб убити їх.

Доторкаюся до шраму на ключиці, нагадування, подарунок.

- Я думаю, це на краще, що він не знає. Завдано занадто великої шкоди, щоб щось відновлювати. Це було б марною тратою часу.

- Мені просто важко повірити, що він відчуває до тебе тільки ворожість. Рук... - Ліра змахує руками, намагаючись підібрати слова. - Він не звертає уваги на те, що йому байдуже. Проте щоразу, коли ви перебуваєте поруч одне з одним, єдине, на чому він може зосередитися, це ти.

Я втягую повітря, підтягуючи коліна до грудей і згадуючи розмову з Роуз перед тим, як потрапити під вогонь Рука.

Рук Ван Дорен не приділяє уваги речам, які вважає нудними. Якщо він тебе помітить, якщо ти його зацікавиш, ти це дізнаєшся, - її очі ковзнули по мені. - І я б сказала, що він помітив тебе.

Я задавалася питанням, чи завжди в неї був якийсь стосунок до нас двох, але нічого не сказала, побоюючись, що я буду заперечувати це або розлючуся на неї за таке припущення.

- Він спостерігає за мною тільки тому, що не довіряє мені. Він думає, що в будь-який момент я зроблю щось, що наразить вас на небезпеку. Я перед ним у боргу, ось і все.

Я відчуваю, як мій телефон вібрує поруч зі мною, екран загоряється, показуючи, що в мене є нове повідомлення.

Піднявши його, я відкриваю його і знаходжу останнє, що хочу бачити.

"Піп, зустрінемося біля Святого Габріеля завтра опівдні. І цього разу тобі краще мати інформацію".

- Значить, усе? Ти навіть не подумаєш поговорити з ним?

Я вимикаю телефон, покусуючи внутрішній бік щоки, і мій шлунок вирує від занепокоєння. З відчиненого вікна на мене дме холодний вітерець, що повзе по шкірі й пробирає до кісток.

- Ні. Ми померли того дня, і він має намір це так і залишити, - я відштовхуюся від краю ліжка. - Можу я позичити толстовку в когось із вас?

Сподіваюся, цього буде достатньо, щоб відволіктися від цієї теми. Сьогоднішній день забрав у мене достатньо емоційної енергії, і продовження розмови про Руку - лише гірке нагадування про все, що я втратила і вже ніколи не поверну.

- Так, візьми одну з моїх, одяг Браяр складається з одягу Алістера, і ніхто не хоче пахнути його мускусним одеколоном, - каже Ліра. - Ну, я маю на увазі, крім тебе, - з посмішкою каже вона Браяр.

Я сміюся, відкриваючи маленькі двері в дуже захаращену комірчину Ліри. Вони вже прочинені через кількість одягу, що звалений унизу, і я розумію, що краще одягну толстовку Алістера, ніж ритимуся в шафі Ліри.

Чи то тому, що я під кайфом, чи то просто знаходжу це кумедним, я продовжую уявляти, що саме тут вона тримає свій живий зразок, про який не хоче, щоб ми дізналися. Я починаю трохи хихикати, думаючи про це.

Піднявшись навшпиньки, щоб схопити темно-фіолетову толстовку з верхньої полиці, я смикаю за рукав, і вона падає разом із кількома іншими важкими речами, які падають на підлогу.

- Чорт, Ліро, вибач, - я вибачаюся і нахиляюся, намагаючись переконатися, що нічого не зламала. Я швидко намагаюся переставити одяг і коробку, які впали, щоб я могла покласти їх туди, де знайшла.

Коробка з-під взуття середніх розмірів стоїть боком переді мною. Спочатку я думаю, що це пам'ять про її матір або навіть про її позитивний досвід у коледжі. Але потім я бачу дорогий в'язаний білосніжний пуловер, який здається надто великим для Ліри.

Там також є напівпорожня пляшка чоловічого гелю для душу Armani, кілька рукописних нотаток, що не відповідають почерку моєї подруги, відверті світлини, і найжахливіша частина головоломки - це запонка - шпилька для краватки з відворотом, розроблена, аби краї костюма були разом на зап'ястках, і її було виготовлено у формі літер T.П.

- Це не... - вона встає, її обличчя стає примарним. - Це не те, про що ти думаєш.

Я беру абсолютно білу носову хустинку з плямистою червоною плямою посередині.

- Це не речі Тетчер у коробці в твоїй шафі?

Ліра завжди зображувала себе сором'язливою схибленою на жуках, яка насолоджувалася своїм невидимим життям. Але я почав розуміти, що це було тільки те, що вона хотіла, щоб люди думали.

- Просто, - видихає вона, - Дозволь мені пояснити.

Рук

У західному фольклорі говориться, що ти можеш використовувати перехрестя доріг, щоб викликати диявола або демона. Залежить від того, яку угоду ти намагаєшся укласти.

Їх вітають ритуальні предмети, які, як кажуть, закопують у центрі перетину доріг. Саме там можна виторгувати бажання ціною своєї душі. Тобі може бути даровано все, що забажає твоє серце, але в призначений день за вибором демона пекельні пси вийдуть із підземного світу, готові забрати душу.

Я був покликаний для помсти, щоб завдати карму тому, з ким я вичікував свого часу. Хтось, з ким я колись уклав угоду, і я відпустив їх недоторканими, безкарними.

Але тепер прийшов час збирати.

Я притулився до високої сосни, звук тліючої сигарети порушив тишу.

Цілий рік я намагався прибрати її зі свого кровотоку. Намагався вирізати її, як якусь хворобу, що пожирає плоть, намагався покарати себе за віру в когось на кшталт неї. Тепер я розумію, що не можу вирізати її.

Доведеться лікувати корінь зарази.

Знищити вірус у його джерелі.

І це саме те, що я збираюся зробити, оскільки я стою тут, на перехресті перед церквою Святого Гавриїла, втупившись у заднє скло машини Сейдж, що стоїть поруч із чорним седаном.

Я не впевнений, що вона покликала у світ, коли вирішила вести переговори з федералами. Коли вона вирішила зробити себе одним із ворогів.

Моїм найбільшим ворогом.

Але це вивільнило в мені абсолютно новий ступінь зла.

Я намагався пояснити це після того, як залишив Сайласа на кладовищі. Я спробував заспокоїтися і дати їй трохи свободи дій. Можливо, вони справді були друзями її батька, і вона не знала, чим вони займалися.

Ще раз, я дав їй презумпцію невинуватості. Моє серце стиснулося і знову спробувало переконати мене, що все це було непорозумінням. Щось у ній продовжує звиватися під моєю шкірою, вивертаючи всі мої болти і змушуючи мене повірити в неї, чого вона не заслуговує.

Коли хтось показує тобі своє справжнє обличчя, ти повинен йому вірити.

І Сейдж сьогодні на висоті.

Я не переслідував її; насправді я планував поговорити з нею про це, але коли я побачив, що вона виходить із гуртожитку одна, я вирішив піти за нею. Я їхав позаду неї на пристойній відстані, у повільному темпі, але досить швидко, щоб тримати її задні ліхтарі в полі зору.

Коли вона під'їхала до того, що залишилося від церкви, де на неї вже чекала машина, я зрозумів, чим вона насправді займалася весь цей час.

Чому вона вирішила повернутися, її план із самого початку.

Я стою тут близько тридцяти хвилин, починаючи втрачати терпіння, коли бачу, як детектив Маккей виходить з обгорілих дверей церкви, де вони базікали. Де вона говорила своїм рожевим ротом про все, чим ми займалися, доповідала, будучи хорошим маленьким щуром.

Мій рот наповнюється отрутою, руки жадають відплати. Я крокую далі через дерева, а він сідає в машину, повертає ключ і повільно задкує назад.

Я чекаю, поки не буду впевнений, що він не повернеться, і радий бачити, що Сейдж усе ще перебуває в будівлі, яку я колись підпалив. Я кидаю сигарету на землю, наступаючи на неї, йду до входу.

Мене охоплює дивне відчуття. Я не смикаюся і не злюся. Я спокійний; мене не долає порив. Наче моє тіло точно знає, навіщо ми сюди приходимо. Те, про що ми тут, щоб подбати.

Двері зі свистом відчиняються, відкидаючи сонячний промінь на те, що залишилося всередині собору. Попіл і сажа прилипли до землі, обпалені лавки та зламані прикраси. Виглядає саме так, як я завжди хотів.

З усіх сил.

Це місце святої землі обпікає мої ноги. Я відчуваю, як він шипить крізь туфлі, обпалюючи підошви.

Мені подобається це відчуття, коли я вступаю в місце, яке, як я знаю, мені не належить, тільки тому, що мені, блядь, так хочеться.

Можливо, це тому, що я завжди почувався комфортніше в хаосі.

Сейдж стоїть попереду, її руки лежать на одній з лавок, що залишилися, а голова захована між плечима. З такої відстані здається, що вона молиться.

- Бог не розмовляє з людьми, які укладають угоди з дияволом, - кричу я. - Хіба ти цього не знаєш?

Вона здригається, коли мої слова ранять її, і повертається обличчям до мене. Уся пігментація на її обличчі випаровується, коли її найгірший кошмар оживає. Я спіймав її на місці злочину. Немає брехні; нічим не допомогти їй у цій ситуації.

- Що ти тут робиш? - запитує вона, насупивши брови.

Я повільно йду вперед, озираючись на шкоду, завдану моїм полум'ям цьому святому місцю. Місце, звідки пішли чутки про моє демонічне походження. Перше місце, щоб перетворити мене на монстра.

- Я ж казав тобі, Сейдж, що спостерігатиму за тобою, чи не так? І добре, що я це зробив, - я жорстоко сміюся, - Інакше я б пропустив твою зустріч із детективом Маккеєм. З яких пір твій тато почав дружити з ФБР?

Паніка омиває її. Павутина, яку вона сплела, руйнується навколо неї, і вона чіпляється за те, щоб сказати щось, брехню, щоб викликати в уяві.

- Рук, дозволь мені пояснити. Я не...

- Ти не що? - виплюнув я, моя верхня губа скривилася, наповнена до країв гнівом, що в неї вистачило духу збрехати мені прямо в обличчя після того, як я спіймав її на гарячому. - Ти не доносиш федералам про наші плани? Мої кроки - важкий стукіт. Кожен зважений рух уперед тільки посилює мою лють.

- Ні, це не те, про що ти думаєш. Я знаю, як це виглядає, але все не так. Мій батько приїхав до установи з Кейном - детективом Маккеєм - і вони спробували укласти зі мною угоду.

- Ось як ти вибралася, чи не так? Ти уклала кляту угоду? Зробити що? Винюхувати навколо, підібратися до нас ближче, щоб ти могла вдарити нас у спину? Нас усіх посадять до в'язниці, перш ніж ми відправили твого батька на палю?

Я наближаюся до неї, а вона швидко хитає головою взад і вперед, відступаючи від мене з кожним кроком у її напрямку. В її очах миготить страх, від якого в мене течуть слинки.

Це не має значення. Вона може відступати скільки завгодно. Вона може бігти, якщо хоче. Це, блядь, не має значення, тому що вона тепер у моїх лапах.

І я нізащо не дозволю їй піти.

- Ні! - кричить вона. - Тобто так, але я не збиралася цього робити. Мені просто потрібно було, щоб вони випустили мене, щоб я могла допомогти вам, хлопці, дістатися до мого батька. Я збиралася обдурити їх, а не тебе. Мені просто потрібно було, щоб вони повірили мені достатньо, щоб випустити мене. Ось і все.

Я прикушую нижню губу, посміхаючись.

- І ти хороша в цьому, чи не так? Змусити людей повірити тобі.

Її спина вдаряється об передню частину сповідальні. Міцна деревина, з якої вона складається, боролася зі спекою вогню, залишивши більшу її частину недоторканою. Я практично відчуваю, як швидко б'ється її серце в грудях.

- Я не брешу, не вам. Присягаюся, це правда. Каїн працює з цією групою під назвою "Гало". Усі вони... це люди, яким мій батько заборгував гроші. Вони возять дівчат по Пондероз Спрінгс і продають їх, - вона простягає руки вперед, долоні назовні, ніби це зупинить мене, завадить мені зробити те, що я хочу.

- Я тільки хочу зупинити батька, а потім мене не буде. Клянуся тобі. Як і тієї першої ночі в будинку біля озера, я кажу правду. У тебе завжди були всі мої істини, всі до єдиної.

Так багато запитань проноситься в моєму мозку, перевантаженому інформацією, яку вона щойно викинула. Який до біса "Гало"? Обидва федерали брудні? Вона взагалі говорить мені правду?

Я намагаюся вбирати інформацію. Я намагаюся перетравити, прийняти те, що вона говорить, і почути її слова, але фізично не можу.

Температура мого тіла така висока, що мій одяг ось-ось розплавиться. Мій мозок закипає, і малиновий колір починає просочуватися в куточки мого зору. Я чекав рік, щоб змусити її відчути той біль, з яким вона мене залишила. Це зрада. Я хочу заподіяти їй біль. Щоб змусити її заплатити.

Але мене вразили спалахи дівчини на тому причалі, зламаної і розірваної своїм минулим. Вони проносяться моєю пам'яттю на високій швидкості, орган у моїх грудях намагається прив'язатися до нього. Я знову там, знову дурію.

Але я відмовляюся це робити.

Я наближаюся до неї і так сильно вдаряю долонею об передню частину сповідальні, що мені починає щипати руку.

- Все. Що. Ти. Блядь. Робиш. Є. Брехнею, - видавлюю я, вишкіривши зуби, як скажений вовк, спраглий їжі.

Її руки притискаються до моїх грудей, поки вона агресивно хитає головою.

- Ось чому я не сказала тобі з самого початку, грьобаний виродку! Що б я не говорила, ти мені не повіриш! Я нічого не можу сказати, щоб змусити тебе повірити мені!

Я підійшов до свого кінця. Я починаю виходити з себе.

Через її очі.

Вони до біса світяться. Яскраво-блакитне, як палюче полум'я, сяюче так само, як коли ми були разом. Коли я думав, що вона була чимось більшим. Коли слова, що виходили з її вуст, були покриті святою водою.

Вони до біса гарні, і це завдає болю.

Це болючіше, ніж порізи Тетчер, більше, ніж удари Алістера, слова мого батька. Мені так до біса боляче, що я не можу дихати. Кожен вдих відчувається як голки в горлі.

І вперше в житті я хочу, щоб біль припинився. Мені потрібно, щоб це, чорт забирай, припинилося.

Ні, ні, ні, повторюю я собі.

- Тому що все, чим ти є, - це підступна клята отрута. Я довіряв тобі, і подивися, що цей грьобаний зробив.

Не дозволяй їй зробити це з тобою знову, Рук. Не піддавайся цьому. Це довбаний трюк. Красива брехня - це отрута, яка все ще тече в твоїх венах.

Я беру її тендітну шию у свої руки, використовуючи важіль, щоб із силою притягнути її ближче до себе. Її запах проникає в мій ніс так близько й особисто, що викликає поколювання. Я притискаюся до неї талією, відчуваючи, як м'яко вона притискається до мене. Відчуваючи, як легко її зламати.

Мій член напружується, напружуючи джинси.

Я колись думав, що вона почувалася ангельською в моїх обіймах. Ангел, який забрів занадто далеко від дому й опинився в лапах чогось зловісного.

Тепер вона просто відчуває себе гріхом.

Гріх.

Первісний, гарячий і аморальний.

Це єдине, чого я позбавляю своє тіло вже рік. Відмова від спокуси, покарання себе за те, що зараз прямо переді мною. І я не знаю, як я триматиму себе в руках.

- Я ніколи не брехала тобі, Рук. Не так, як ти думаєш, - вона задихається від моєї хватки. - Я хотіла залишитися...

- Найнижча, найчорніша і найвіддаленіша від Неба, - перебиваю я її, стискаючи пальці, щоб вона замовкла. - Ось куди йдуть зрадники. Ти це знала? Ось куди я тебе, блядь, пошлю.

Я не хочу чути її виправдання. Я не хочу більше чути брехню.

Моя черга завдавати їй болю. Її черга бути покараною.

- Зрадницькі повії на кшталт тебе заслуговують на покарання, - гарчу я, рухаючись рукою до її обличчя, змушуючи її губи зморщитися, а мої пальці впиваються в її щоки.

- Ти звучиш до біса лицемірно для людини, яку звуть Люцифер. Хіба ти не повинен винагороджувати гріх? - уїдливо запитує вона, її голос хрипкий і липкий, як сироп від кашлю, і я відчуваю гіркоту.

Бийся зі мною так, як я цього хочу.

Я не хочу, щоб вона вже зламалася. Я хочу, щоб вона була клятим бійцем, щоб почуватися ще краще, коли я перетворю її на місиво.

Мій ремінь впивається в м'яку плоть її живота, коли я піднімаю вільну руку, погладжуючи її дупу, від чого ця коротка-коротка джинсова спідниця задирається. Мої пальці проникають між її ніг, зависаючи над її кицькою прямо над трусиками.

Від жару, що виходить між її ніг, мої коліна до біса підгинаються.

- Ні, Сейдж, це моє пекло. Моє королівство. Мої чортові правила. Я винагороджую тільки хороших маленьких повій.

Як я і знав, вона задихається, відкриваючи рот. Я плюю прямо на її рожевий язик, кладучи руку на її обличчя, щоб зімкнути її щелепу, щоб вона була змушена проковтнути його.

Мої губи стикаються з її губами, бажання накопичується у мене всередині. Це все зуби і язик. Її отрута на смак солодка, до біса солодка. Вона притискається до мене, притискаючи свій рот до мого, втамовуючи мій дикий голод.

Я виливаю на неї всю свою ненависть, лікую її своїм язиком, проклинаю її своїм ротом. Я сильно прикушую її нижню губу, ледь відтягуючи її, коли забираю руку з її стегон, поливаючи її соками, які прилипають до моєї шкіри.

- До біса шкода. Дивись, яка ти мокра. Як довго ти думала про це? Про мене?

Її обличчя спалахує, щоки горять від суміші задоволення і збентеження.

Я переміщую руку з її обличчя на перед сорочки з глибоким вирізом, хапаю тканину і смикаю її вниз. У повітрі луною лунає тканина, що рветься, і я дивлюся на її молочні груди, що випирають з-під її чорного ліфчика.

Моя голова падає, і я глибоко вдихаю, наповнюючи легені її запахом. Я проводжу довгим, повільним рухом від улоговинки її грудей до шраму, що йде вздовж її ключиці. Відповідний на моєму тілі починає пульсувати.

Рік позбавлення себе цього, і ось заборонений плід тане в моїх руках. Усе, про що я можу думати, це бенкет. Мій самоконтроль на цей момент відсутній.

Я повертаю її тіло, обертаючи його навколо і притискаючи до сповідальні. Вона простягає руку і хапається за дерев'яні ґрати, що розділяють дві кабінки. Я обома руками піднімаю її спідницю, задираючи її до талії, поки не стає видно всю її задню частину.

- Рук... - видихає вона.

- Це сповідь, Сейдж. Усе починається не так, - шиплю я, проводячи однією рукою по її хребту і збираючи в руку пучок її короткого волосся, смикаючи його назад, так що вона вигинає таз, притуляючись до мого члена. - Чи ти впала так низько від благодаті, що не пам'ятаєш?

Я масажую долонею її дупу, даючи їй лише кілька миттєвостей на відповідь, перш ніж відсмикнути руку і шльопнути її по плоті. Моя рука жалить від удару, і я дивлюся вниз і бачу, як кров уже приливає до поверхні її блідої шкіри.

Вона верещить від подиву, звук стріляє прямо в мій пах, змушуючи мене притискатися до неї сильніше.

- Відповідай мені.

- Іди до біса. Неважливо, що я скажу, ти хочеш трахнути мене так сильно, що маєш нерозумний вигляд, - видавлює вона, хоча я знаю, чого вона хоче.

Я посміхаюся, хоча вона цього не бачить.

Вона хоче мене так сильно, що навіть не може ясно бачити, але вона ніколи не здається так просто. Тому й веселіше.

Я знаю її тіло, що змушує його цокати, що змушує його вибухати. Усі тонкощі її кицьки. Вона може виступати скільки завгодно, мене це влаштовує. Це тільки поліпшить кінцевий результат.

- Я живу в пеклі, ЛТ. Запам'ятати? - я мукаю. - Ти допомогла відправити мене туди.

Я знову відсмикую руку, посилаючи ще один різкий ляпас по її шкірі, змушуючи її підстрибнути. Я відчуваю, як вона намагається відсторонитися від болю, але я тягну її за волосся, не дозволяючи рухатися.

Вона відчує цей біль. Вона відчуватиме це доти, доки я їй кажу.

Я провів рік, караючи себе за неї, і тепер її черга.

- Не рухайся, блядь, поки я не скажу.

Хлопок.

Хлопок.

Хлопок.

Ще три тупих удари по її чутливій шкірі змушують її тремтіти в моїх руках. У мене течуть слинки, побачивши її пухку попочку, набряклу і пульсуючу. Я піднімаю руку, щоб завдати ще одного удару, але чую її ніжний голос, солодкуватий і нерівний.

- Я... - вона заїкається. - Прости мене, бо я згрішила.

Я проводжу рукою по запаленій шкірі, м'яко розтираючи її повільними круговими рухами.

- Ммм, така гарна маленька повія.

Провівши пальцями по її центру, я виявив, що її спідня білизна повністю промокла. Капає для звільнення, капає для мене. Я відсуваю матеріал убік, масажуючи подушечками пальців її клітор.

Вона голосно стогне, треться стегнами об мою руку. Я відсуваю їх назад, плавно вводячи два пальці всередину її тугого входу. Мої пальці входять у неї і виходять з неї, вигинаючись, коли вони зникають усередині її кицьки, торкаючись цього місця так глибоко всередині неї, що ніхто інший ніколи не зможе торкнутися до нього так, як я.

Саме тут, коли вона схилилася над сповідальнею серед залишків спаленої церкви, я розумію, що вона ніколи не була Євою.

Я не пробрався в Едемський сад і не вкрав її, не примушував її плодом. Ні, це було б занадто просто.

Вона завжди була моєю Ліліт.

Причиною, через яку я впав у немилість, перекидаючись крізь хмари й кинутий у ями пекла. Проклятий жити вічність у вогні через неї.

- Зізнайся, - хмикаю я, намагаючись розстебнути ремінь і блискавку. - Розкажи мені те, що я вже знаю. Що тобі подобається бути моєю брудною, чортовою повією.

- Рук, будь ласка. Я потребую...

- Я знаю. Я знаю, що тобі потрібно. Але спочатку ти даси мені те, що мені потрібно.

Я сповільнюю рух пальців, дражнячи її, даючи їй рівно стільки, щоб вона відчула задоволення, але недостатньо, щоб по-справжньому насолодитися відчуттям.

Витягнувши член із джинсів, я вільною рукою погладжую себе, навмисно піддаючи її тортурам. Попередня сперма капає з мого пульсуючого кінчика, падаючи на її попку.

- Мені подобається бути твоєю брудною шльондрою, - скиглить вона. - Я хочу, щоб ти трахнув мене, зламав мене, використав мене.

Мені більше нічого стримувати.

Я заміняю пальці своїм стрижнем, без попередження встромляючись у неї. Ми обидва стогнемо, коли я входжу в неї, ковзаючи в її шовковистих стінках доти, доки я не можу рухатися далі. Вона пульсує навколо мене, засмоктуючи мене, як лещата.

- Твоя кицька приймає мене так до біса добре.

Її спина вигинається, хребет витягується, коли вона штовхається в мене все глибше.

Так тісно і так тепло.

Я починаю прискорювати темп, крекчучи при цьому. Шалені ляпаси наповнюють задушливе повітря, коли мій член так легко ковзає всередину і назовні. Мої грубі руки тягнуться, щоб схопити її за обидві руки, тримаючи свої прямо, використовуючи це нове захоплення, щоб проникнути в неї з більшою силою.

Її нявкання і пхикання підливають масла у вогонь. Я дивлюся, як її дупа трясеться від сили моїх поштовхів. Щоразу, коли я прослизаю всередину неї, я відчуваю ще одну її ін'єкцію в мої вени. Прямі уколи адреналіну в мою систему.

Вона до біса п'янить.

- Рук, я... - стогне вона, намагаючись підібрати слова, але я вже знаю, що вона хоче сказати.

У цьому ракурсі моя холодна прикраса знову і знову лоскоче її точку G.

- Я знаю. Кінчи на моєму члені. Будь для мене хорошою повією і кінчи.

Вона гарчить, розвалюється на мені. Її піхва щільно притискається до мене, стискаючи і відмовляючись відпускати мене. Сейдж змочує мій член, просочуючи мою довжину своїми соками.

Я продовжую проникати в її тіло, навіть незважаючи на те, що вона трясеться в моїх руках, скиглячи від надлишку задоволення. Піт капає з мого чола, моє тіло женеться за ним.

Моє власне звільнення розриває моє тіло, вдаряючи мене, наче хвиля.

Я голосно стогну, коли статичний розряд пронизує мене, стрясаючи мої кістки, поки я вливаюся в її тепло, наповнюючи її собою по вінця, так сильно, що я витікаю з її тіла.

Тіло Сейдж обм'якає в моїх руках, смикаючись від припливу її оргазму. Я важко дихаю, на мить переводячи дух, перш ніж відступити від її тіла. Я вислизаю з неї, стягуючи її трусики на місце, щоб зловити мою сперму, яка почала капати з її ніжної дірочки.

Я відчуваю, як мій член знову починає напружуватися, просто думаючи про те, як вона буде ходити, і моя сперма забруднить її спідню білизну.

Я застібаю ремінь, перш ніж помічаю, що вона повернулася до мене обличчям, її тіло розслабилося на тлі спрямованих на мене палаючих блакитних очей зі сповіддю.

Вона чекає, що я скажу що-небудь, чекає, коли я поясню, що щойно сталося між нами двома.

- Що? - гарчу я.

Її обличчя пронизує спалах болю, але вона швидко його приховує. Кивнувши головою, вона прикусила нижню губу. Вона поправляє сорочку, як може, опускаючи спідницю вниз, де їй і місце.

- Значить, ти можеш трахнути мене, але ти не повіриш мені?

- Ну, твоя кицька мені не бреше. Тільки твій рот.

Тиша запанувала в просторі. Наш адреналін падає, напруга йде.

Я лізу в кишеню, хапаю сигарети, підношу одну до губ і запалюю.

- Ти маєш рацію. Я тобі збрехала, - каже вона, заправляючи волосся за вуха і оголюючи розчервонілі щоки.

- Збережи це...

- Ні, моя черга говорити, - перебиває вона мене. - Я збрехала. Той день у театрі, коли я сказала тобі, що ми з Істоном ідеально підходимо одне одному. Коли я сказав тобі, що я тільки використовувала тебе. Усе це було брехнею.

Це було те, чого я хотів, коли це сталося. Саме на ці слова я й сподівався, коли вперше почув про їхні заручини.

Тепер мені було наплювати на це менше. Зараз це нічого б не змінило. Усю цю шкоду було завдано.

Сейдж підходить до мене ближче.

- Заручини були в інтересах мого батька. Стівен Сінклер давав йому гроші, і щоб продовжувати отримувати їх, Стівен хотів, щоб між мною та Істоном був шлюб. Я вважаю, тому що він хотів усе контролювати. Коли я почала закохуватися в тебе, клянуся своєю сестрою, я збиралася залишити все це лайно після випуску і бути з тобою.

Тонка цівка води омиває її очі, поки вона тримається за останні частинки своєї гордості.

- Я так хотіла бути з тобою, Рук, - капають перші сльози, її голос ламається. - Але Істон дізнався про нас. Він дізнався і дуже ясно дав зрозуміти, що, якщо я не одружуся, вони нав'яжуть його Розі, а я не могла вчинити з нею так.

Вона намагається витерти щоки, але вони падають надто швидко, у цьому справді немає сенсу.

- Мене вже знищили. Каїн уже зламав мене. Привчив мене до того, що відбувається в такому житті. Розмарі не була - вона була вільна і щаслива. У мене не було причин руйнувати це, бо я хотіла бути егоїстичною. Я зробила достатньо. Я просто намагалася захистити її. Намагаюся захистити тебе.

Я в усьому сумніваюся. Мій кишечник, моє серце, мій мозок.

Межі чесності й обману розмиті, зло і праведність знову змішані з брудом, який просочується з території Пондероз Спрінгс. Це змушує мене замислитися над питанням, чи справді вона коли-небудь брехала мені, якщо я провів рік свого життя, ненавидячи єдину жінку, яка пробудила в мені інтерес і зберегла його.

Мені все одно.

Мені все одно.

Я...

- Що зробив Каїн? - рявкаю я, насупивши брови, і зробив решту шляху. Я дозволив своєму гніву вийти на передній план, поки що, затьмарюючи біль у грудях. Не бажаючи дивитися в обличчя тому, що може бути правдою. Не просто зараз.

Цього занадто багато, щоб прийняти за один раз, і я навіть не впевнений, що вірю їй. Я ніколи не знаю, чому вірити.

- Це те, що ти...

- Сейдж, - хмикаю я. - Якщо тобі коли-небудь було не насрати на мене, відповідай на кляте запитання. Що Каїн зробив із тобою?

На її обличчі з'являється оніміння. Наче вона відокремлює свої емоції від свого розуму, щоб сказати це.

- Людина, про яку я розповідала тобі в будинку біля озера, та, яка торкалася мене в дитинстві, - вона киває. - Це був Каїн.

Я відчуваю, ніби гаряча олія ллється просто на мою шкіру, змушуючи її шипіти й шипіти. Мій кровотік біжить так швидко, що в мене починає паморочитися в голові. Що вище піднімається мій гнів, то меншим стає мій біль, і мені потрібно, щоб він пішов.

Тому що цей біль, який я відчуваю до неї, я хочу, щоб він пішов.

Мені потрібно, щоб це припинилося.

Увесь цей час я намагався вирізати її з себе, тоді як насправді я просто намагався розірвати створений з нею зв'язок. Щоразу, коли Тетчер встромляв лезо в мою шкіру, я просто намагався не відчувати її біль.

Її біль. Її печаль. Її гнів.

Я відчував усе це, нібито це було моїм власним, і якоюсь мірою так воно й було.

І я ненавидів її за те, що вона зруйнувала щось настільки могутнє. Зв'язок, який моє серце відчайдушно намагалося довести, не міг бути підробленим. Те, що в нас було, було реальним.

І хоча Сейдж байдужа до своєї травми, я - ні.

- Щоночі з десяти років до тринадцяти, коли він їхав до академії, - вона робить паузу. - Але він не головне. Мені вже все одно.

Вона настільки змучена власною травмою, що її не хвилює, що станеться з тим, хто заподіяв їй біль, тільки з чоловіком, який забрав її сестру. Вона поступилася прийняттю, змушена працювати з чоловіком, який позбавив її невинності ще до того, як вона зрозуміла, що це таке.

Людина, яка вкрала її крила.

Тепер я майже в усьому не впевнений, крім того, що хочу носити кишки Каїна як намисто.

- Ти підеш зі мною.

- Чому? Куди ми йдемо? - вона запитує.

Я знаходжу її очі, бачачи жінку, яка побудувала себе з останньої іскри свого вугілля, яке догорає.

Фенікс.

Та, яка не вибачається за те, ким вона себе зробила, не вибачається, якщо ти підійдеш до неї надто близько й обпечешся.

У неї вирвали крила зі спини, але вона замінила їх попелом і вічними крилами з найгарячішого блакитного полум'я.

І щоб вона могла літати, я переріжу ланцюги, що утримують її на землі.

Але спочатку...

- Є теорія, яку мені потрібно перевірити.

Рук

- Нам потрібно поговорити.

Двері, які я штовхнув, відскакують від стіни.

Я дивлюся на Тетчера, який сидить на своєму ліжку, схрестивши ноги, і мовчить, піднімаючи брову поверх своєї книги.

- Не треба грюкати дверима, - каже Алістер, відкидаючись на спинку стільця і відвертаючись від столу, за яким він згорбився до того, як ми голосно увійшли. - Чому вона тут?

Я дивлюся вбік і бачу Сейдж, яка стоїть зі схрещеними руками, з виразом розчарування і розгубленості на обличчі.

- Я б хотіла впізнати себе, - бурмоче вона.

Після того, як я пригрозив, що проріжу їй усі чотири шини і притягну сюди проти її волі, вона погодилася піти зі мною.

Вона знає, що я не блефую, і я не приймав "ні" за відповідь.

Мені потрібно це.

Мені потрібно переконатися, що я просто несприйнятливий до її нечесності або вона насправді говорила правду. Я не можу більше ризикувати з нею. Я не переживу ще однієї зради від її рук, не знову, і вона теж.

- З тобою все гаразд? - бурмоче Сайлас, вивчаючи її обличчя, перш ніж оглянути її тіло. Це не сексуально; він просто перевіряє, чи немає в неї травм, але мене це дратує. Він робить неквапливі кроки в її бік, і я немов інстинктивно встаю на його шляху.

Він зупиняється, його туфлі торкаються шкарпеток моїх. Наші погляди зустрічаються, і між нами виникає невисловлений виклик. Я б не став із ним битися через щось подібне, бо я знаю, що це сталося не через бажання, а через пристрасне бажання.

Однак я все одно не дозволю йому колисати Сейдж, бо вона нагадує йому Роуз.

- З нею все гаразд, - хмикаю я. - Ти приймаєш ліки? - я не в змозі зупинити себе. Я не міг запитати його на цвинтарі - емоції були надто сирими, надто свіжими.

Але це не він.

Він витримує мій погляд, не рухаючись.

- Мені не потрібна няня, Рук.

- Я не збираюся питати знову. Ти приймаєш...

- Так.

Це ще не кінець. Я знаю, що це не так, і я планую чинити опір цьому, щойно те, заради чого я прийшов сюди, буде зроблено.

Я дивлюся через плече на Сейдж.

- Я хочу, щоб ти розповіла їм точно те, що розповіла мені про Каїна. Усе це.

- Чому слід...

- Сейдж, - шепочу я її ім'я, немов якесь смертельне красиве прокляття. Темне й самотнє прокляття. - Цього разу просто зроби те, що я кажу.

Я знаю, що вона хоче битися зі мною; це те, що вона робить найкраще. Але вона завжди хоче довести собі, довести мені, що вона, нарешті, говорить правду. Це займає деякий час, але вона робить, як я прошу.

Я відходжу вбік і дивлюся, як рухається її рот. Як клацає її язик, коли вона вимовляє слова, в яких є буква Л. Намагаюся вловити зміну кольору її очей - усе, що покаже мені те, що я, можливо, пропустив уперше.

Я ніколи не почувався так спокійно. Так розраховано. Це не те рішення, щодо якого я міг би діяти вибухонебезпечно. Хоч і хочу. Хоча все, що я хочу зробити, це повірити їй, щоб я міг вирвати серце Кейна Маккея прямо з його грудей і з'їсти його сирим.

Ось цю теорію я і хотів перевірити.

Я хотів подивитися, чи зможе Алістер розгледіти зраду в її тоні або чи зможе Тетчер побачити крізь стіни, які вона звела навколо себе, побачити її справжні мотиви. Навіть Сайлас - можливо, він помітить генетичну звичку Сейдж, яку помітила і Роуз, коли збрехала заради порятунку.

Мені потрібно подивитися, чи не тільки я пропустив знаки. Якби я був настільки засліплений веснянками з коричним пилом на її щоках або формою губ у вигляді вигнутої дуги купідона, настільки абстрагований нашим зв'язком, що в мене навіть не було можливості відчути її брехню.

У них неупереджене бачення її.

Вони не поділяють зв'язку, який я мав із нею, і, можливо, цього буде достатньо, щоб вони зрозуміли, чи справді вона говорить правду, чи грається з нами.

Грає зі мною.

Вона розповідає їм усе про Каїна. Про її батька. І коли вона доходить до тієї частини свого дитинства, цей біль повертається.

- Сумна історія, правда, - Тетчер говорить першим, поправляючи окуляри і сідаючи на край білого ліжка. - Але смуток не означає, що я маю тобі вірити. Це може бути одне велике павутиння, яке ти плетеш, тому ми тобі довіряємо, і, хоча в моїх друзів, на їхню велику незгоду, є серця... - він робить паузу. - У мене немає.

Сейдж стоїть на повний зріст. Сильна. Непохитна, навіть коли Тетчер намагається її розпитати.

- Я кажу вам не з жалю чи тому, що все це сумно. Мені не потрібно цього ні від кого з вас, - вона обов'язково дивиться на мене в останню чергу після того, як каже це. - Я кажу вам, щоб допомогти. Таким чином, ми всі можемо отримати те, що ми хочемо в кінці всього. Правосуддя для моєї сестри.

- Навіщо нам допомагати? Чому б тобі просто не погодитися на угоду, не видати нас і не підібгати хвіст?

Це питання, яке хвилює всіх нас. Те, про що я думав відтоді, як вона мені все розповіла. Ми не були друзями в старшій школі, і вона завжди висловлювала свою відразу до нас і нашої анархії.

- Через Розі, - вона зітхає. - Вона бачила щось у кожному з вас, навіть якщо ви намагалися закопати це глибоко. Навіть якщо я сама цього не бачу. Вона була хороша в цьому, бачачи речі під уламками. Вона зробила це зі мною, і не дивно, що вона зробила це з вами. Кілька разів вона просила мене побачити ці речі на власні очі, але я ігнорувала її. Я слухала, що говорило місто і його паршиві люди замість того, щоб побачити все на власні очі. Я тут не для того, щоб бути вашим другом або пов'язувати вас узами. Я тут, тому що вона хотіла б цього, і я зобов'язана це зробити. Я повинна їй відшкодувати збитки, на які вона заслуговує, і я повинна захистити тих, про кого вона дбала, і це ти. Ви всі.

Жало спогадів гостре.

Він вібрує в повітрі, розрізаючи кожного з нас по-своєму. Пам'ять про Розмарі жива і дихає в кімнаті. Її енергія, її присутність, ось чому ми все це робимо. Тому що це грьобаний злочин, що ця енергія була взята з цієї планети.

Одна з останніх хороших речей у цьому хворому, викривленому світі, зникла в одну мить.

Я дивлюся на її сестру, її засклянілі очі і пряму спину, яка стоїть так міцно, хоча я бачу, як сильно вона хоче розвалитися. І в мене трясуться руки, бо хочуть зловити її. Я хочу це заперечувати, але не можу.

Я відчайдушно хочу знову побачити дівчину під маскою. Щоб зняти ці затверділі шари і зануритися в неї.

Але я не можу.

Не просто зараз.

- Каїн має піти, - кажу я. - Я хочу, щоб він помер.

- І тобі потрібно залишатися захищеною доти, - додає Сайлас, дивлячись дірою в обличчя Сейдж.

Моя щелепа стискається. Сайласу не потрібно захищати її. Він не її захисник.

- Мені не потрібно, щоб хтось захищав мене. Я можу впоратися з Каїном. Залучення його тільки нагріє вас більше, ніж необхідно.

Тетчер встає.

- Якщо буде кров, розраховуйте на мене.

Моя кров починає кипіти. Спокій, що колись охопив мене, розчиняється. Моя лють починає проявлятися, моя потреба покарати. Усі способи, якими я міг зламати його, починають просочуватися в мій розум.

- Зараз ми не робимо нічого ірраціонального, - втручається Алістер, роблячи те, що він робить - контролює. - Я не кажу, що це не має статися. Нам просто потрібно переконатися, що ми йдемо до цього з ясною головою і не підживлюємося нашими емоціями.

Його темні очі метнулися до мене.

Саме в цей момент я розумію, як глибоко я заплутався у власному лайні. Бо хоч Алістер і має рацію, я не хочу його слухати. Навіть якщо мені доведеться переслідувати цю мерзоту поодинці, я це зроблю. Навіть якщо я не хочу, навіть якщо вони мені потрібні.

Я буду мучити це жалюгідне виправдання людини, поки вона не почне плакати за своєю матір'ю і благати мене про милість до смерті.

Навіть якщо це означає, що я впаду сам. Я б зробив це.

Тому що ніхто, навіть я, не заслуговує того болю, який Сейдж приховує у своїй душі через те, що він із нею зробив.

- Ми збираємося це зробити, - наполягає Сайлас, - І я хочу, щоб ти залишилася в будинку моїх батьків, доки це не буде зроблено.

Кімната затихає, і мій кров'яний тиск різко підскакує.

- Ні хріна не станеться, - гарчу я. - Вона не залишиться з тобою.

Його голова повертається до мене так швидко, що я майже чую, як вона тріскається.

- Не забувай, Рук. Це моя дівчина загинула, ми мстимося за мою дівчину.

Я йду до нього, щосили намагаючись нагадати собі, що він сумує. Що він переживає щось неймовірно невдале, але це не працює.

- Не забувай, Сайласе, - шиплю я, - твоя дівчина не Сейдж, і їй не потрібно, щоб ти її захищав.

- Так? Ти збираєшся це зробити?

Я відстороняюся від нього. Якого хріна він зараз говорить?

Я знаю, що він втратив Роуз, і він намагається вхопитися за те, що ще залишилося від неї. Але це, це перетин межі, про яку я й не підозрював.

У його погляді спопеляюча лють, яку я не можу пригадати раніше, і це змушує його почуватися радше загрозою, ніж братом.

Сейдж може й не друг - ми можемо ненавидіти одне одного - але він наш.

І вона моя.

- Ти, чорт забирай...

- Стоп, - голосно каже Сейдж, дивлячись на нас обох. - Дозвольте мені прояснити це для всіх. Я не дівчина в біді, і я не дозволю вам наражати себе на ризик через те, з чим я можу впоратися. Я можу вбити своїх власних демонів, і мені не потрібно, щоб ви або хтось інший давав мені для цього ніж.

Фенікс.

Ось вона, сяюча, яскрава, руйнівна.

Вони намагалися перетворити її на пил, і подивіться на неї зараз.

Чортова сила.

- Усе, бляха, заспокойтеся. Ми можемо поговорити про це, коли в усіх буде можливість усе обміркувати, - каже Алістер. - Я думаю, що залишитися з Сайласом - хороша ідея. Це найкращий спосіб стежити за тобою.

- Мені не потрібно...

- Справа не в тому, щоб захистити тебе, - огризається він, його очі темніють. Я знаю, це тому, що він не забув про те, що трапилося з Браяр. - Це в самому низу моїх довбаних пріоритетів. Я поки що не знаю, чи варто нам повністю довіряти тобі. Це страховий поліс. Ми можемо стежити за кожним твоїм кроком, тому, якщо ти навіть подумаєш про роботу з цим федералом, ми про це дізнаємося.

Дощ бив із неба, лив з абсолютно чорного неба. Я дивився, як він падає з мого місця в критому дворі Тетчер. Удари блискавки освітили хмари на єдину секунду, транслюючи захопливий сад скульптур прямо за підземним басейном, перш ніж знову запанувала темрява.

Я заплющив очі якраз у той момент, коли грім струсонув землю, дозволивши собі піддатися м'якому стуку.

- Давай, милий хлопчику. Давай потанцюємо.

Я подивився на сильний дощ, потім на мою матір. Її очі примружилися в куточках, як завжди, коли вона посміхається. Темні хвилі каштанового волосся падали їй на плечі, торкаючись нижньої частини спини.

Я не хотів танцювати сьогодні.

Мені було сумно, і все, що я хотів зробити, це залишитися всередині, подалі від решти світу.

- Але, мамо, іде дощ, - бурмочу я.

Вона присіла навпочіпки, опускаючись до мого зросту. Заправивши пасмо мого зростаючого волосся за вухо, вона провела долонею по моїй щоці. Коли вона це робила, мене хилило в сон, тому що вона робила це щоночі перед сном.

- У тебе сьогодні був важкий день, так?

Я кивнув.

Сьогодні діти в церкві були особливо злими. Вони всі стояли навколо мене, вигукуючи гидоти з приводу моєї родимої плями, дражнивши мене за те, що я відрізнявся від них. Якби я знав, що вони будуть такими жорстокими, я б нічим не ділився в недільній школі.

Я б просто промовчав.

- Дощ змиє все це. Увесь сум і біль зісковзнуть із твоїх плечей, очистивши тебе. Найкращий час для танців - під дощем.

- Тато каже, що мені просто потрібно набратися сил.

Вона розсміялася.

- Твій батько, мабуть, забув, як це, коли до тебе чіпляються, тому що я відкрию тобі секрет, милий хлопчику. Твій тато не завжди був таким крутим. Він був хлопчиком, як і ти, і носив окуляри, над якими діти сміялися. Просто тому, що він був іншим. Але це те, що мені подобалося в ньому, що я люблю в тобі. Бути іншим означатиме, що ти почуватимешся самотнім час від часу. Але коли ти знайдеш людей, які приймають ці відмінності, вони залишаться з тобою на все життя.

А потім ми танцювали під дощем.

Ми дозволили дощу стікати по нашій шкірі, Я пам'ятаю, що почувався так, немов плавав, а не стояв під дощовим душем. Я не заходив всередину, поки не промок до нитки.

Я багато чого пережив, коли померла моя мати.

Але один не був одним із них.

Тому що вони в мене були, і з того моменту, як ми всі зустрілися, я відчув, що мене зрозуміли. Мені ніколи не доводилося пояснювати, щоб вписатися; вони просто отримали мене. Вони прийняли мене. Шрами, травми і все таке. І, як сказала моя мама, вони залишаться зі мною на все життя.

- Скільки? - запитує Алістер, виходячи у внутрішній дворик, а Тетчер і Сайлас слідують за ним.

- Дев'ять дюймів, - я висмикую сигарету з рота. - Це важко. Тобі теж потрібно знати точний розмір або...

Він закочує очі, висмикуючи косяк з моєї руки і роблячи довгу затяжку, перш ніж знову заговорити.

- Як довго ти трахаєшся з Сейдж?

Я притуляю голову до стіни, знаючи, що ця розмова має відбутися. Знаючи, що настав час сказати їм, але я просто не впевнений, з чого почати.

Я ніколи не приховував її від них зі злим умислом або тому, що я не хотів, щоб вони знали. Я думаю, це було тому, що я боявся сказати це вголос. Якщо я говорив про нашу історію, про неї, то це робило її реальною.

І це робить її втрату ще більш реальною.

- Ми хотіли почекати, поки ти розповіси нам у вільний час, але нам потрібно знати, що це означає для тебе, перш ніж ми когось уб'ємо через неї. Я не додам ще одне тіло до свого списку через швидкий трах.

Я не здивований, що вони вже знали.

Коли ви знаєте одне одного на тому ж рівні, що й ми, ви мало що втрачаєте.

Ми знаємо мову тіла одне одного, жести, наші емоції. Усе взаємопов'язано - ми відчуваємо одне одного. Так було, скільки я себе пам'ятаю.

- Ми не вбиваємо когось заради неї. Як сказав Сайлас, це теж для Роуз.

- Але не для тебе, - каже Тетчер, - Це для Сейдж, і, будь ласка, не намагайся заперечувати це. Я втомився прикидатися, що не знаю.

Я дивлюся на Сайласа, його стримана поведінка осідає на його плечах. Той засмучений погляд у його очах, що був раніше, зник, але відчуття в моєму животі залишилося.

Я бачив, як він приймав пігулки на річницю Розі і щоранку до цього в гуртожитку. Він був із ними за розкладом, але щось усе ще не так, і переконати його звернутися до лікаря по нові ліки буде нелегко.

Але нічого з ним навіть не було.

- Як довго, - знову каже Алістер, але цього разу це не запитання.

Я роблю вдих, чухаючи потилицю, знаючи, що мені треба сказати, але не знаючи, як це пояснити.

- Початок випускного року. Це не мало бути чимось серйозним, я просто хотів скрутити принцесу в маленький вузол хаосу. Показати їй, що вона нічим не краща за мене, ніж ми. Але потім вона почала змінюватися. Вона відрізнялася від того, що я очікував.

Намагатися об'єднати те, чим ми були, важко. Як ти поясниш, що хтось був усім і нічим одночасно?

Що вона була першою людиною після хлопців і Роуз, яку я захотів побачити. Бачити всього мене, знати все. Тому що я думав, що вона прийме це.

Я думав...

- Хіба вона не була заручена з Істоном у випускному класі?

Я скриплю зубами.

- Так, але я не знав про це до самого кінця. Я знав, що вона все ще зустрічається з ним, і я прийняв це, тому що їй потрібно було дочекатися випускного, щоб розірвати стосунки. Її батьки збожеволіли б, я просто не знав, чому. Я думав, що це через мене. У мене точно немає репутації Істона.

- Так ось чому палиця в його дупі була особливо дратівливою, - Алістер усміхається. - То що ж сталося?

Все.

Нічого такого.

- Я дізнався про заручини, а вона... - до біса мене знищила. - Вона покінчила зі мною. Випльовувала якусь нісенітницю про те, що я всього лише етап, що вона ніколи не планувала кидати Істона.

- Тому ти з'явився біля моїх дверей? Я різав тебе через неї? - каже Тетчер тоном, близьким до гніву, але з ним я ніколи не знаю цього напевно.

- Так. - я в розпачі проводжу руками по обличчю. - Я намагався вирізати її. Я хотів покарати себе за те, що був до біса дурний, за те, що довірився їй. Але вона як отрута, проклята пухлина, чувак. Вона просто продовжує відростати, - я важко зітхнув. - Тепер я не знаю, чому вірити чи думати. Вона розповіла про Каїна і сказала мені, що її змусили піти на заручини. Судячи з усього, її батько отримував від Стівена гроші, а в обмін на це хотів дружину для свого сина. Потім Істон дізнався про нас і пригрозив, що забере Роуз. Тож вона зробила вибір, і відтоді ми ненавидимо одне одного.

І ось воно.

Моя правда згоріти в диму.

Моя мила отрута виплеснулася назовні.

Проголошення цього вголос робить саме те, що я думав.

Змушує мене почуватися ще більшим ідіотом.

Дурень, який закохався в дівчину, якій було наплювати на нього, і найгірше, що я знав. Я знав, що Сейдж була небезпечною істотою. Що вона була обмотана попереджувальною стрічкою.

Зроблена бездоганно.

Створена для обману.

Вишукано розфарбована жаба з неоновими візерунками, приголомшливі медузи з біолюмінесцентним світінням, екзотична гусениця. Усе призначене для привернення уваги та запобігання небезпеці.

Я знаю, хто вона, і все ж я переслідую її, не уявляючи, якої шкоди вона мені завдасть.

- Який сенс було приховувати це від нас? - запитує Алістер.

Я забираю сигарету в Алістера, наповнюючи легені смолою.

- Який сенс тобі брехати про Доріана?

Вони не єдині, хто може бачити крізь брехню.

- Що ти збираєшся робити, коли він вийде з реабілітаційного центру через проблеми з наркотиками, яких у нього ніколи не було? Твої батьки не можуть вічно тримати його під замком. Що ти збираєшся сказати Браяр, коли вона дізнається правду? У всіх нас є свої секрети, і вони розкриваються, коли до цього готові, але не стій і не поводься так, ніби в тебе їх немає.

- Не будь мудаком, - каже він. - Я не злюся на тебе і Сейдж. Я злюся, що ти вважав за потрібне це приховати.

- Я просто не думав, що ви зрозумієте.

- Нам це не потрібно, Рук. Нам це ніколи не було потрібно.

Дощ іде швидше, як відра з неба. Ця буря назрівала весь день, і ось, нарешті, вона прийшла з гуркотом блискавки і грому.

- Якщо я відмовлюся, ти все одно вб'єш Каїна, чи не так?

Я дивлюся на них, на всіх.

Кожен із них являє собою частину мого життя, без якої я не знаю, що робити.

Це дисфункціонально, і ми не завжди сходимося в поглядах. Ми сваримося, ймовірно, більше, ніж будь-хто ще. Але вони мій дім. Темний, кривавий будинок із привидами, але все ж таки мій дім.

Зупинившись біля Алістера, я пильно дивлюся на нього. Старший брат у мене так і не з'явився.

- Якби це було з Браяр?

- Він був би вже мертвий.

Я киваю, знаючи, що це буде його реакція, його відповідь ще до того, як він це сказав.

- Це означає, що це буде моя проблема. Я б узяв на себе падіння, якби лайно пішло шкереберть. Я захищу вас усіх від відповідної реакції, якщо така буде.

- Ти нікого не вб'єш поодинці, - каже Тетчер. - Ділитися - означає піклуватися, але для ясності: мені не подобається Сейдж і не довіряю їй.

- Є хто-небудь, кого ти любиш? - я здивовано піднімаю брову.

- Ні. Людський рід викликає в мене огиду.

Я коротко сміюся, перш ніж подивитися на Сайласа, який не припиняв дивитися на мене відтоді, як вийшов.

- Сай, я знаю...

- Чи любиш ти її? - прямо запитує він.

Я знаю, що таке любов. Я відчував це до своєї матері і в якийсь момент до мого батька - іноді відчуваю й досі. Я відчуваю це по відношенню до хлопців, хоча ніколи нікому з них вголос не говорив цих слів. Я знаю, як це.

Але ніщо не схоже на почуття до Сейдж. Я ніколи не відчував нічого подібного у своєму житті, і це робить це питання важким.

- Я не знаю, що я відчуваю до Сейдж, - блискавка б'є сильно, стрясаючи землю. - Але що б це не було, воно моє.

Сейдж

- Що ти тут робиш?

Я відвертаюся від своєї відкритої валізи і бачу двох двійників Сайласа, нижчих на зріст, зі світло-коричневою шкірою і темним волоссям, укладеним по-різному в кожного. В одного під пахвою засунутий баскетбольний м'яч, а інший дивиться на мене, схрестивши руки на грудях.

- Ну, схоже, я вдираюся у вашу гостьову спальню, - жартівливо кажу я, сподіваючись, що мій жарт якимось чином розтопить кригу між мною та цими підлітками, що спостерігають за мною, як яструби.

Коли вони не сміються і не посміхаються, я заправляю пасмо волосся за вухо.

- Я, е-е, - викручуюся я, - Подружка Сайласа. Я просто залишуся тут, поки мою кімнату в гуртожитку не буде відремонтовано. Цвіль - це сука.

Я вирішую, що найкраще сказати їм ту саму брехню на благо, що й батькам Сайласа. Я впевнена, що вони не зрозуміють, якщо я скажу їм, що залишуся тут, щоб за мною могли стежити. Що мене вважали тягарем, і тепер вони вживають запобіжних заходів, коли справа доходить до моїх мотивів.

- У Сайласа немає друзів, - каже той, що з баскетбольним м'ячем. - У всякому разі, не такі друзі, як ти.

- Я зворушена, - зізнаюся я. - Ми нещодавно стали друзями. Це був повільний процес.

- Ти близнюк Розі, чи не так? - запитує інший. - Ти схожа на неї.

Я думаю, що цього звуть Калеб, а іншого Леві. Але я не впевнена, тому що вони дуже схожі, тільки один лише на кілька дюймів вищий за іншого.

Минуло багато часу відтоді, як хтось ставив мені подібне запитання.

Ти близнюк? Ти близнюк Розмарі?

Я киваю.

- Так, я.

Їхні плечі, здається, розслабилися, залишивши їх менш напруженими, ніби вони зрозуміли, що я не становлю загрози, і все через мою сестру.

- Раніше вона брала нас із собою на звалище, коли шукала матеріали, необхідні їй для своїх скульптур.

- А потім ми отримували заморожений йогурт. Це набагато краще, ніж морозиво, - додає Леві, сліпуче посміхаючись при згадці.

- Вона показала вам нашу супер-надсекретну комбінацію замороженого йогурту?

Їхні очі трохи світяться.

- Ні!

- Ну, я вважаю, це означає, що ми повинні піти найближчим часом, щоб я могла передати традицію.

Я думаю, що наш секрет - це досить поширене поєднання, але ми, маленькі дівчатка, думали, що ми просто генії. Це заморожений йогурт зі смаком тіста для торта і мармеладними ведмедиками. Раніше ми могли їсти галони цієї гидоти.

Цей будинок нагадує мені про простіші часи між мною і Розмарі. Коли ми були маленькими дітьми і можливості світу були безмежні.

Усе в будинку Сайласа для мене несподіванка. Він така тиха, задумлива і зла людина, в той час як його будинок - повна протилежність. Коли я увійшов, його мати готувала вечерю на кухні, а батько якраз спускався сходами, знімаючи костюм. Вони були теплими й гостинними.

Зої і Скотт завжди були милі зі мною мимохідь. На заходах, у школі, коли вони були поруч, на футбольних матчах. Я з сумом думала, що вони такі ж, як і всі інші, грають роль, прикидаються. Але я відчуваю, що в цьому будинку справжнє кохання.

І мені було прикро, що Сайласу довелося збрехати їм про те, чому я залишаюся тут. Їм сказали, що мій сусід по кімнаті захворів, а мій батько був так зайнятий на роботі, що я не хотіла залишатися вдома сама. Можливо, вони подумали, що це через Роуз і мою матір. Що мені було сумно, бо там було самотньо, а не тому, що я замислюю смерть власного батька.

- Ти сумуєш за нею? - запитує мене Леві.

- Так, - я м'яко киваю, на моєму обличчі посмішка. - Сильно.

Леві підтискає губи.

- Ми теж.

Здавалося, що в усіх хлопчиків у сім'ї Готорнів є дві спільні риси. Вони були людьми дуже небагатослівними. А також, як їхній старший брат і всі інші, вони любили Розмарі.

Що не є несподіваним. Цього ніколи не було.

Роуз завжди була з тих людей, у яких неможливо не закохатися. Її емпатична енергія і спокійна душа немов кликали людей. Той, хто знав її, справді знав, усвідомлював, наскільки вона була особливою.

- Калеб, Леві, залиште її в спокої.

Сайлас піднімається сходами, підходить до них ззаду і височіє над їхніми зростаючими тілами, і те, як вони дивляться на нього, це більше, ніж просто через його зріст.

Вони дійсно дивляться на нього.

Вони захоплюються ним.

- Побачимося, - кажуть вони обидва одночасно, перш ніж зникнути в коридорі.

Сайлас іде по їхньому сліду, коли вони йдуть, перш ніж зосередитися на мені. Пройшовши всього кілька кроків кімнатою, він притуляється до одвірка, схрестивши руки на грудях. Я ніколи не знала, що в нього є татуювання, тому що більшу частину часу він носить одяг із довгими рукавами. Зовсім як я останнім часом.

Ось тільки я ховаю шрами, а він просто ховається.

Мені не подобається незручне мовчання, яке встановлюється між нами, тому я намагаюся завести просту розмову. Мені потрібно, щоб це був безболісний процес. Кілька тижнів у його будинку, щоб довести, що я не стукачка, кілька тижнів, поки мій батько не помре, і ми всі зможемо піти своєю дорогою.

Це буде скінчено.

- Вони близнюки? - запитую я, звертаючись до його братів, дістаючи з валізи частину свого одягу і спрямовуючи її до комода біля стіни.

- Ні, у них різниця рік із невеликим. Калеб - старший, він просто ніколи так себе не поводить.

- Це Леві захоплюється баскетболом? Чи це тільки для вигляду? - я засовую одяг у шухляду, озираюся через плече і бачу, що він уже дивиться на мене.

- Так, і він порядний. Він одужає, щойно навчиться дисциплінувати себе і коли зрозуміє, що перемога над нескоординованим братом не робить його великим.

Я сміюся, не особливо замислюючись, перш ніж говорити.

- Ти знав, що Розмарі намагалася займатися чирлідингом, коли ми були маленькими? Ми не спали всю ніч, повторюючи вправи, і наступного дня вона все одно забула кожен рух.

Не знаю, чому я очікував, що він розсміється чи навіть усміхнеться. Просто приємно говорити про неї в позитивному світлі. Щоб пам'ятати її такою, якою вона була, а не тим, що з нею сталося.

Але вона завжди болюча тема, зяюча рана, і розмови про неї, ймовірно, тільки погіршать його становище.

- Вибач, я не хотіла її порушувати.

- Усе гаразд. Я не проти. Мені подобається слухати спогади інших людей про неї.

Але це не так просто, чи не так? Це ніколи не буває так просто.

- Я знаю, що тобі, напевно, важко, - кажу я. - Присутність мене тут. Побачивши мене. Я знаю про нашу схожість. Я могла б залишитися в готелі або в гуртожитку. Мені не обов'язково бути тут, якщо це занадто для тебе.

Він нічого не каже одразу, зводячи мене з розуму від думки, що, чорт забирай, зараз відбувається в нього в голові.

Я живе нагадування про те, що він втратив, і для людини в жалобі я не та, кого він хоче бачити щодня. Я знаю це.

- Усе важко. Прокидатися. Дихати, - він зітхає. - Ти тут, усе нормально. Це єдина легка річ у моєму житті. Тому що я дивлюся на тебе і знаю, що частинка її душі вціліла. Що частина її живе в тобі.

У мене пересихає в горлі, ніби мені в рот набивають вату. Я наполовину втратила дар мови, наполовину стривожена. Я знаю, що таке мислення не може бути здоровим, принаймні для нього. Але в мене немає сил сказати щось інше.

- Я...

Я різко зупиняюся, обертаюся і бачу там Сайласа. Його приховані рухи мене дивують, але його відстань від мене змушує мене почуватися некомфортно. Я вдаряюся спиною об ручки комода, відчуваючи, як дерево впивається в мою шкіру, коли я намагаюся збільшити відстань між нами.

Він близько.

Занадто близько.

- І я зроблю все, щоб захистити цей шматок, - мій голос лоскоче мені обличчя, і я намагаюся вирішити, як найкраще вибратися з цієї ситуації, в якій опинилася.

- Сайласе, що ти робиш? - тихо запитую я, хвилюючись за нього, хвилюючись про нього.

Ці запеклі очі тануть, риси його обличчя помітно пом'якшуються, і на мить я думаю, що це тому, що він може плакати через мою сестру.

Я була неправа.

- Малюк, - каже він, і саме слово звучить так, ніби його вирвали з грудей. Так гортанно і болісно, але я не його дитина. - Я дуже сумував за тобою.

Він притискається ближче до мого тіла, відводячи себе дедалі далі від реальності й глибше у фантазію, яка ніколи не стане реальністю.

Я панікую, міцно кладучи руки йому на груди і відштовхуючи його від себе з усією силою, яку тільки можу придумати.

- Сайласе! Я не Роуз! - я кричу.

Говорити йому вголос здається жорстоким; Я почуваюся жорстокою, просто перебуваючи в одному просторі з ним просто зараз. Я не збираюся прикидатися, що розумію, з чим він бореться всередині, але я знаю, що це не він. Це його розум грає трюки, його мозок піддає його повільним тортурам.

Він кілька разів моргає, хапаючись за голову і стискаючи її занадто сильно, щоб почуватися комфортно.

- Стоп, стоп, стоп, - бурмоче він. - Ні! Це неправильно. Це не так. Ви не можете цього зробити...

Я знаю, що він говорить не зі мною; це щось набагато темніше.

Я ніколи не думала, що моє перебування в "Монарху" буде чимось іншим, ніж кошмаром. Я хочу забути, що взагалі була там, але просто зараз це допомагає мені в цій ситуації.

Тому що я думаю про Еддісона, старого, який сидів біля вікна.

Коли він страждав від сильних галюцинацій, медсестри робили так зване заземлення. Вони намагалися допомогти йому зосередитися на речах, які були реальними, а не на речах, яких не було, щоб запобігти психотичному епізоду.

Я тримаюся на відстані, щоб він не почувався в пастці ще більше, ніж зараз.

- Сайласе, це я, Сейдж, - тихо кажу я, - Ми у твоєму домі, і ти в безпеці. Я знаю, що це здається реальним, але це не так. Вони несправжні.

Його дихання переривчасте, він стискає зуби і починає ходити взад-вперед.

Я знаю, наскільки руйнівним для нього був би повний епізод. Він може опинитися в пастці всередині нього на кілька місяців, навіть років. Я не хочу, щоб це зайшло так далеко, але все, що я можу зробити, це спробувати повернути його. Щоб нагадати йому, що це його хвороба, а не реальний світ.

- Ми в твоєму домі, Сайласе. З твоєю мамою, татом, Калебом і Леві. Ми справжні, і ми тут із тобою, розумієш?

Сайлас Готорн - яскравий приклад того, що любові недостатньо.

Якби любові було достатньо, він не став би шукати неприємностей і темряви. Любові його батьків мало бути достатньо, щоб тримати його на землі. Тримати його у вузді. Але це не так.

Якби любові було достатньо, Розі була б жива. Тому що, навіть якщо ти забереш усю любов до неї в моєму серці, усю любов Рука, Тетчер і Алістера, Сайлас зберігатиме в собі достатньо, щоб протриматися нескінченну кількість часу.

Цього було б достатньо, щоб урятувати її.

Лише б любові вистачило.

Мені фізично боляче дивитися, як він бореться з цим. І я нічого не можу вдіяти, окрім як дивитися і сподіватися, що він зможе вирватися з цього. Що він може прийти до тями і не прийняти свою оману як реальність.

Крок сповільнюється, і він вдихає через ніс, видихає через рот, знову і знову, поки його дихання не стабілізується. Розумовий виснаження на його обличчі очевидний, і я бачу, наскільки він втомився.

- Сайласе, - м'яко кажу я, насупивши брови.

- Я в порядку, - видихає він. - Я в порядку. Мені просто, мені потрібно... - він перестає терти скроні.

- Чи можу я допомогти? Що тобі потрібно?

- Спати. Мені просто потрібно трохи поспати. Котра зараз година? - він залазить глибоко в передню кишеню, витягує телефон і вмикає екран. - Мені потрібно прийняти ліки.

Я випускаю затаєне повітря з легень, відчуваючи полегшення від того, що він усе ще приймає ліки. Я знала, що галюцинації були частиною його повсякденного життя, і іноді вони були гіршими за інші, але я все ще стурбована.

- Можливо, тобі слід подумати про те, щоб поговорити зі своїм лікарем про нові ліки або інший графік? Або навіть поговорити про це з батьками. Рукою?

Він піднімає голову до мене, встановлюючи зоровий контакт.

- Справа не в ліках.

- Тоді...

- Я просто втомився. Я не спав багато часу. Галюцинації посилюються, коли я не відпочиваю. Справа не в ліках, Сейдж. З ними все добре. Я в порядку, - запевняє він мене. - Вибач за це. Це було не... - він робить паузу. - Я знаю, що ти не Роуз. Я знаю це.

Мішки під його очима частково підтверджують цю історію, і я поняття не маю про деталі його діагнозу. Я знаю, що непереборний стрес від усього цього може зробити їх гіршими, і я хочу визнати, що з ним усе гаразд.

Але я боюся за нього.

Усе, що потрібно, це одна погана галюцинація.

- Усе гаразд, я розумію, - кажу я, відчуваючи, як швидко б'ється моє серце в грудях. - Іди поспи трохи.

Він киває, засовуючи руки в кишені й прямуючи до дверей. Він робить паузу, хапаючи рамку.

- Сейдж, - бурмоче він. - Я б хотів, щоб це залишилося між нами. У всіх зараз достатньо турбот, і я не хочу, щоб вони турбувалися про мене через одну галюцинацію. Особливо Рук. Він достатньо біситься.

Мені здається неправильним приховувати це від нього. У мене було достатньо секретів від Рука, і я не хочу робити це знову.

Він ледь вірить мені в тому вигляді, в якому я є зараз. Мені не потрібно давати йому ще одну причину не довіряти мені. Я б не пробачила собі, якби щось трапилося з Сайласом, знаючи, що я нічого не зробила, щоб запобігти цьому. Розі ніколи не пробачить мені цього.

- Я не скажу йому, - кажу я. - Ти сам скажеш. Даю тобі кілька днів, Сайласе, але, якщо ти йому не скажеш, я скажу.

- Давай, Сейдж!

Її голос лоскоче мені вуха, її сміх розноситься по деревах. Я обертаюся, дивлячись на важкий шар снігу, що вкриває землю.

- Розі? - шепочу я, мружачись, намагаючись пристосуватися до яскравості світла, що відбивається від снігу. Я обхоплюю себе руками, сорочка з короткими рукавами і шорти - єдине, що прикриває моє тіло від негоди.

Моє дихання виривається видимими хмаринками, коли я дивлюся прямо за лінію дерев і бачу Розі, що стоїть посеред річки Тамбридж. Я була тут лише кілька разів, здебільшого влітку на денних вечірках, коли вчилася в старших класах.

Я, спотикаючись, підходжу до берега і бачу товстий шар льоду над зазвичай бурхливою річкою. Мої брови хмуряться в замішанні, і я піднімаю очі.

- Ро! Повернися сюди. Там небезпечно!

Але вона нічого не говорить. Вона стоїть нерухомо, звісивши руки з боків. Її темне волосся виділяється на тлі блідої сукні, яку вона носить. Невдовзі вона починає обертатися по колу, спочатку повільно, але потім набирає швидкість.

- Розмарі! - я кличу її знову, але вона все ще не чує мене.

Я різко вдихаю, коли земля піддається під її обертовими ногами, і вона падає у воду внизу. Я чую, як її тіло падає в річку, і адреналін струмує по моїх венах.

Не дбаючи про власну безпеку, я перебираюся через замерзлу річку, тільки зараз помітивши, що мої ноги босі. Холодне повітря обпікає мої легені з кожним подихом, коли я рухаю руками швидше, щоб рухатися вперед.

Я відчуваю, що біжу на місці. Як би я не старалася, я все ще так далеко від неї.

Вона потоне.

Вона помре.

- Розі! - я кричу, нарешті досягаючи ополонки в кризі, не знаходячи нічого, крім непроглядної чорної води. Моє серце стукає у вухах, піт тече по лобі. Я падаю на коліна, гарячково повзаючи в пошуках того місця, куди її могла затягнути течія.

Починається паніка, що колюча мою шкіру, як голки.

Мої руки горять, коли я проводжу ними по інію, шукаючи її під поверхнею.

Не дай їй потонути.

Не дай їй померти.

Надія мерехтить, коли я мигцем бачу її волосся. Одна з її рук піднімається і притискається до льоду, ніби вона замкнена по інший бік скляної стіни.

Я починаю нав'язливо стукати кулаками по замерзлій воді. Кров ллється з моїх суглобів, малиново-червоний яскравий контраст з яскраво-білим, і вона просто продовжує ллється.

- Ти можеш це зробити. Ти можеш врятувати її.

Я піднімаю обидва кулаки над головою, потім опускаю їх донизу. Мої руки починають боліти і зводити судомою. Мої легені не можуть вдихнути досить швидко, і пекучий біль у руках пронизує все тіло. Але я продовжую, грюкаючи руками знову і знову, поки він, нарешті, лід не розбивається.

Вода пузириться, і я одразу ж опускаюся в холодний потік, рубаючи довкола, щоб дотягнутися до неї. Я дав їй знати, що я тут, і я збираюся врятувати її. Що з нею все буде гаразд.

Але я не відчуваю її тіла.

Ні, поки вона не вискакує з води, волосся прилипає до голови, а очі не схожі на людські. Вони згнили й почорніли, з очних ямок витікає темна рідина, і все, що я можу робити, це кричати, коли її нігті впиваються в мої руки, як кинджали.

- Це мала бути ти, - шипить вона з повним ротом чорної сажі, що сочиться, як смола.

- Роза! - я задихаюся, підхоплюючись із подушок, моя рука стискає футболку просто над серцем.

Моє дихання переривчасте, і я відчуваю, як піт стікає по нижній частині спини. Я агресивно скидаю ковдру з тіла, притискаю долоні до очей і розтираю обличчя. У мене не було кошмарів відтоді, як я була в психлікарні.

Я дивлюся на годинник і бачу, як блимають зелені цифри, даючи зрозуміти, що зараз третя година ночі.

Я думала, що моя підсвідомість, нарешті, дала мені перепочинок. Що мій мозок покінчив із повторюваними кошмарами, до яких, незалежно від того, скільки разів вони мені наснилися, я все ще не була готова.

Мабуть, я помилилася.

Перекидаючи ноги через край, я ворушу пальцями на холодній дерев'яній підлозі. У мене в роті таке відчуття, ніби я полоскала горло піском, і мені відчайдушно не вистачає води. Я просто сподіваюся, що не розбудила нікого з Готорнів.

Я хапаю кардиган, який носила сьогодні вранці, на випадок, якщо хтось ще не спить. Я надто втомилася, щоб намагатися пояснити шрами на моїх зап'ястях батькові Сайласа, якщо він почне збиратися на роботу.

Мої двері скриплять, коли я відчиняю їх, змушуючи мене зіщулюватися. Я бреду коридором, піднімаюся сходами і йду через вітальню, поки не доходжу до їхньої кухні відкритого планування. Так тихо, як тільки можу, я відчиняю майже кожну шафку, намагаючись знайти склянку, хапаючись за двері останньої, перш ніж знаходжу її.

- Звичайно, - шепочу я. Чому все в моєму житті має бути таким до біса складним? Я навіть не можу знайти посуд без проблем.

Я відкриваю кран, перш ніж наповнити склянку до країв, переконуюся, що вона холодна. Підносячи обідок до губ, я дивлюся у вікно перед собою і ковтаю половину води зі склянки. Дощ м'яко барабанить по склу, і я сподіваюся, що це продовжиться, бо я завжди сплю найкраще, коли йде дощ.

Я знову наповнюю чашку і повертаюся на подушечці стопи, щоб зробити крок, але потім бачу, що він стоїть там. Рук, оповитий темрявою, притуляється до дверцят холодильника і дивиться на мене. Моя хватка на склянці слабшає, чашка падає на землю і падає на кахельну підлогу. Великі й крихітні уламки скла розлітаються простором, а звук укупі з його присутністю в тінях змушує мене підстрибувати.

Голчастий щипок змушує мене відірвати ногу від землі, вилаявшись від дискомфорту. При тому мізерному світлі, що на кухні, я бачу, як шматок блискучого скла розрізав підошву моєї підошви.

Я чую, як його кроки наближаються до мене, знаючи звук його ходьби. Я піднімаю очі й бачу, як місячне світло відкидає тьмяне сяйво на його обличчя, і все моє єство починає боліти.

Його каштанове волосся скуйовджене після сну, очі прикриті й затуманені, але якимось чином його погляд залишається гострим і пронизливим. Нічні тіні контрастують з його оголеною верхньою частиною тулуба, підкреслюючи кожен поріз і кожну борозенку. Ці вузькі лінії його тіла здаються вигравіруваними на камені. Усе, від його плечей до нижньої частини живота, що вигинаються щоразу, коли він вдихає, твердо і чітко.

Моє ядро пульсує так сильно, що я скоро заплачу.

Я проводжу язиком по своїх потрісканих губах, коли він починає наближатися, моя рука тягнеться, щоб зупинити його, перш ніж він наступить на гострі осколки, що лежать між нами.

- Ні, - шепочу я, але він робить те, що вміє найкраще.

Ігнорує мене.

Він робить ще один крок, не звертаючи уваги на скло, і обіймає мене за талію, притягаючи мене догори і в своє тепле тіло. Мої очі стежать за татуюванням змії, що прикрашає його шию і зникає на спині.

Я впиваюся зубами в нижню губу, фізично стримуючи себе, щоб не притулитися носом до його шкіри і не вдихнути його запах. Залишки одеколону дня і землистий запах марихуани липнуть до нього як влиті.

Його толстовки раніше були моєю улюбленою річчю для сну через запах, через тепло і комфорт. З дивовижною м'якістю він кладе мене на острів, мої ноги звисають з краю.

- Залишайся тут, - наказує він хрипким голосом, імовірно, через те, що тільки-но прокинувся або через те, що курив. У будь-якому разі, я б хотіла почути більше про це.

Коли він відвертається від мене, місячне світло падає на його спину, і цього разу мене застають зненацька не накачані м'язи.

Це навіть не татуювання від лопатки до лопатки. Крила ангела, що цілує кожен кінчик його плеча, і тіло прив'язаної людини, до якої вони прикріплені, нанесені чорнилом по центру його хребта.

Ні, річ не в тому, що воно красиво облягає його тіло.

Це шрами.

Деякі з них повністю загоїлися, запали і злегка знебарвлені. Інші - пильно-рожеві, що вказують на те, що вони щойно розпочали процес лагодження. Але є кілька, які все ще багряно-червоні від подразнення, ледве вкриті кіркою, і виглядають так, ніби можуть луснути в будь-яку секунду.

Вони йдуть трохи нижче татуювання, аж до западини на хребті. Кілька, деякі з яких мають такий вигляд, ніби їх відкривали занадто багато разів, щоб бути здоровими.

Коли він повертається, він несе аптечку, яка вже відкрита, і кладе її поруч зі мною, поки бере деякі матеріали зсередини.

- Зі мною все гаразд. Тобі не потрібно цього робити.

- Замовкни. Це моя вина, що ти впустила склянку. Дозволь мені це виправити, - він тягнеться донизу, обвиваючи пальцями мою щиколотку і піднімаючи її догори, щоб краще роздивитися пошкодження.

Між нами повисає тиша. Це не ніяково і не натягнуто. Це зручно.

Зубами він розриває тампон зі спиртом, від різкого запаху в мене тут же починає горіти ніс. Я так ненавиджу цей запах, що мене кидає в тремтіння.

- З тобою все гаразд?

Я киваю.

- Ага. Просто ненавиджу цей запах. Нагадує "Монарха". Клянуся, вони просочували коридори цим лайном щоночі, - він треться подушечками об мою шкіру, викликаючи укол у моїй нозі. Я дивлюся на нього зверху вниз. - Що ти тут робиш?

- Переконатися, що ти в безпеці.

Моє серце трохи стукає.

- Не знав, що тобі не байдуже.

- Хотів би я цього не робити.

Ой. Думаю, я це заслужила.

- Здається, ти непогано розбираєшся в цьому. Звик промивати рани?

На його обличчі з'являється усмішка.

- Алістер кілька разів ламав собі суглоби пальців за ті роки, що ми були друзями. У якийсь момент довелося навчитися, інакше він, імовірно, стікатиме кров'ю.

- А шрами на спині? Ти їх теж чистиш? - запитую я, знаючи, що не маю абсолютно ніякого права знати правду про них, але все одно бажаю цього.

Він сильніше тисне на мою свіжу рану, змушуючи мене трохи сіпнутися.

- Не став запитання, на які ти не готова почути відповіді, Любителю Театру.

Мої груди стискаються, коли я чую, як він мене так називає. У якийсь момент я ненавиділа це чути, але коли я була в тих чотирьох стінах, я б віддала все, щоб знову почути, як він це скаже.

- Хто сказав, що я не готова до них? Я благала тебе про них у якийсь момент і майже нічого від тебе не отримала. Я завжди була готова до твоєї правди, Рук.

Що ближче ми ставали торік, то більше мені здавалося, що він ховається від мене, віддаючи тільки те, що хотів, тоді як я показувала йому всі свої скелети в шафі. Я не думаю, що він коли-небудь дійсно довіряв мені від самого початку.

Але все, що я хотіла, це краще зрозуміти його. Знати його, а не тільки його ім'я, як усі. Я хотіла знати, що змусило його цокати. Його мрії, якщо вони в нього залишилися на цей момент. Його кошмари.

Я просто хотіла дізнатися його.

- Що з тобою сталося? - запитую я, сподіваючись, що він дасть мені що-небудь. Що-небудь.

- Зі мною нічого не сталося. Я зробила це для себе, - хмикає він, хапаючи марлю, що лежить поруч зі мною, - Ну, різав Тетчер, але я напросився.

- Навіщо? Чому? - я зніяковіло хмурю брови.

Коли я вперше побачила їх, я подумала, що насильство з боку його батька переросло в щось більше, ніж просто розбиті губи і синці під очима. Я не очікувала, що він назве одного зі своїх найкращих друзів.

Їхні стосунки один з одним є загадкою. Неважливо, скільки вони тобі розкажуть, ти все одно ніколи не зможеш зрозуміти, на які глибини вони готові піти заради одне одного.

І Рук найхитріший з усіх.

Головоломка, яка стає ще більш заплутаною з додаванням шматочків.

Але все ж, я хочу його розгадати. Випробовувати і розшифровувати кожну його частину, щодня шукати відповіді на його таємницю, тому що це те, на що він заслуговує.

Хтось, хто ніколи не кине пошуки, щоб знайти його.

Ніжними рухами він кілька разів обертає марлю навколо моєї ноги, зв'язуючи кінці вгорі, коли закінчує.

- Це було покаранням, - каже він, усе ще борючись зі мною, перш ніж повернути аптечку туди, звідки взяв її раніше. Він повертається на кухню, притуляється до стійки навпроти мене, схрестивши руки на грудях.

- Навіщо Тетчу карати тебе? Що ти з ним зробив?

- Крім того, що дратую його до усрачки? Нічого такого, - він нахиляє голову вліво, люто ламаючи шию. - Я хотів покарати себе. Я хотів, щоб він порізав мене. Я міг би зробити це сам, але це було егоїстично. Тому я дозволив йому це зробити.

Холодний озноб стрясає мої кістки, по шкірі біжать мурашки.

- Для чого?

Він дивиться мені прямо в очі, і навіть у темряві вони все ще до біса світяться.

- Ти.

Порожнеча в грудях пульсує. Я не думала, що щось ще всередині мене може зламатися, але щось зламалося. Він розбився.

- Я попросив його порізати мене, тому що мені потрібно було покарати мене за те, що я довірився тобі. За те, що дозволив собі бути слабким.

- Рук, я не розумію, - бурмочу я.

- Якщо мій батько чогось і навчив мене, то це того, що в усіх нас є гріхи, за які ми маємо відповідати. Наслідки наших дій. Я волів би контролювати покарання, яке спіткає мене за те, що я зробив.

Просто є речі, які не заслуговують на прощення, Сейдж.

Весь цей час він завдавав собі болю за що? Тому що він довіряв мені? Через те, що він зробив?

- Ось чому ти дозволив йому бити себе?

- Мені подобається біль. Я живу заради цього, - він знизує плечима, і його зізнання ранить мене до кісток. Усе своє життя він завдавав собі шкоди тільки для того, щоб заплатити за помилки, яких він сам навіть не робив. Він такий поранений, такий зломлений, що біль був єдиним виходом, який у нього був.

- Я не вірю в це. Це не може бути причиною...

- Тому що я вбив свою матір, - його ніздрі роздуваються. - Це те, що ти хочеш, щоб я тобі сказав? Хочеш цю потворну, гірку кляту правду, Сейдж? Я вбив свою маму.

Він випускає тверезий подих, проводячи пальцями по волоссю.

- Ми їхали додому зі школи. Вона розмовляла по телефону з моїм батьком і говорила про тайську їжу на вечерю. Це був звичайний день, я ніколи не думав, що в такий день може трапитися щось погане, - він хитає головою. - Цього не повинно було статися. Не для таких, як вона.

Я сиджу, завмерши, вбираючи кожне слово, відчуваючи кожну частинку його минулого своїми кістками.

- Я був мудаком, штовхаючи спинку її сидіння. І вона повернулася, щоб насварити мене за це, - його хрипкий голос трохи ламається. - Вона ніяк не могла побачити, як машина попереду нас загальмувала. Не було достатньо часу, щоб сповільнитися. Усе було незрозуміло, тому що в мене боліла голова, але я пам'ятаю, як хтось витягнув мене з автокрісла і забрав у безпечне місце якраз перед тим, як уся машина загорілася. Воно було поглинуте помаранчевим полум'ям і димом так сильно, що я навіть не міг бачити її всередині. Я думав, вона вибралася. Що хтось врятував її.

Це те, що він носив на своїх плечах більшу частину свого життя. Гріх, який, як він думав, він зробив. У цьому корінь усього його болю, у тому, що він звинувачує себе в смерті своєї матері.

- Я це зробив, - він тикає себе в груди. - Я забрав життя своєї матері, і я заслуговую на те, щоб розплачуватися за це. Так що так, я дозволив йому перемогти мене. Але це невелика ціна, коли я став причиною того, що він втратив кохання всього свого життя.

Я зісковзую зі стійки і йду до нього, не піклуючись про те, що я йому зараз не подобаюся. Не піклуючись ні про що, що сталося до цього моменту просто тут.

Коли я була в "Монарха", в одній із моїх груп була молода дівчина. Вона боролася з депресією і важким самоушкодженням, використовуючи свої стегна і зап'ястя, щоб впоратися з внутрішніми проблемами.

Це неприємна битва, особливо коли ти один.

Рук, він збирався воювати проти нього, навіть не знаючи, хто ворог.

Але те, що він дозволив батькові вдарити себе, змусив Алістера битися з ним, змусив Тетчер різати його, це те саме, що він сидить у своїй кімнаті з лезом для гоління, встромленим у шкіру. Він хоче, щоб внутрішній біль відбивався зовні.

Він пристрастився до нанесених собі ран, щоб впоратися зі смертю матері, з усім, що він коли-небудь втрачав. Включно зі мною.

- Рук, - майже шепочу я, простягаючи пальці, щоб торкнутися його. - Ти не вбивав свою маму. Це був жахливий нещасний випадок? Так, але це було саме так. Нещасний випадок.

Зі швидкими рефлексами він хапає моє зап'ястя своєю рукою, міцно стискаючи,

- Не виправдовуйся переді мною. Я знаю, що я зробив, - його щелепа смикається, коли він скрипить зубами, і я помічаю самотню сльозинку з куточка його ока. - Я знаю, хто я.

Я торкаюся її іншою рукою, мокра крапля намокає на кінчику мого пальця. Знедолений ангел, наповнений гнівом і ненавистю, але всередині він усе той самий ангел. Той, хто втратив усе, коли був вигнаний з небес через прихильність свого батька.

Тому що Рук втратив не тільки маму, а й батька того дня. Усе, що він колись знав, згоріло разом із цією машиною, і він зробив усе, що міг, із тим, що в нього було.

Він побудував себе в хаосі й болю, відчуваючи, що краще правити в темряві, ніж бути проклятим при світлі.

- Ти людина - ось хто ти. Той, хто відчуває біль і печаль. Той, хто не заслуговує на те, через що ти дозволяєш іншим змушувати тебе проходити. Ти не диявол, Рук.

Стіни руйнуються, і вперше я не бачу нічого, крім його вразливості. Його очі такі чисті й такі живі, що в мене перехоплює подих. Я бачу його таким, яким він є, і це так красиво.

Він опускає моє зап'ястя, хапаючи мене ззаду за шию. Він збирає моє волосся біля основи і притискає догори, пришиваючи туди руку. З невеликою силою він притягує мене до своїх грудей, утримуючи там, огортаючи своїм запахом.

- Я ніколи не хотів бути таким, - шепоче він.

Тихо.

Уперше за довгий час.

Немає нічого, що потрібно було б сказати. Немає аргументів для перемоги. Я знаю сувору реальність, яка чекає на нас за межами цього простору, але вона не повинна настати до ранку. Зараз я дозволяю йому тримати мене. Я дозволила собі закохатися в нього.

Безсоромно закохана, навіть якщо ніколи не зможу сказати про це вголос.

І це не ідеально. Це потворно, зламано, і коли сонце пронизує хмари, він цілком може знову ненавидіти мене. Я знаю це.

Але це ми, і зараз, у цей жорстокий момент відчаю, цього достатньо.

Рук

Кладовище.

У вихідні тут жваво і пахне незаконними діями. Саме тут багаті діти отримують свою дозу, живучи так небезпечно, як тільки можуть, не пожинаючи жодних наслідків. Крики натовпу реве майже так само голосно, як двигуни на трасі.

Це живий, дихаючий звір, що живиться адреналіном.

Бої. Наркотики. Секс.

Єдине місце, де можна знайти проблеми, коли ти активно їх шукаєш.

- Я не підписувався бути в'ючним мулом, - важко каже Тетчер, допомагаючи Алістеру витягнути непритомне тіло Каїна на порожню колію.

- Перестань скиглити, - лається Алістер крізь зціплені зуби.

Разом вони кидають його на асфальт, його голова без підтримки б'ється об тверду землю, його очі сіпаються, коли він починає ставати більш пильним. Удару, нанесеного Алістером збоку по голові, було достатньо, щоб вирубати його, що дало нам достатньо часу, щоб доставити його сюди без проблем - ну, крім того факту, що він мертвий вантаж і важкий.

Сьогодні кладовище пустує. Але в нього все ще є той стійкий запах паленої гуми і масла, який я так люблю. Це звичайне середовище, і всі живуть своїм упорядкованим життям, жадають, коли настане час втекти звідси, в анархію, але для нас беззаконня співіснує в нашому повсякденному житті.

Сьогодні Кладовище - це вівтар монстра, який відповість за свої злочини. Навіть якщо він не хоче зізнаватися в них добровільно. Він заплатить ціну за дотик до неї своїм життям.

Коли він прокидається, він одразу ж усвідомлює своє скрутне становище. Мотузки, що зв'язують його руки і ноги разом, утримують його на землі. І я сумніваюся, що він зможе вислизнути від мене досить швидко. Йому і так занадто довго сходив з рук його хворий злочин.

Алістер підходить до мене, кладучи руку мені на плече.

- Він весь твій.

Я кусаю сірник у роті, постукуючи великим пальцем по стегну. Мені не потрібне його схвалення, але я ціную його підтримку.

Тетчер робить глибокий вдих, потім плює Каїну на груди, перш ніж подивитися на мене.

- Краще змусити його стікати кров'ю за те, що він намагався мене застрелити.

Я усміхаюся, злегка посміхаючись, і хитаю головою.

Гаразд, можливо, захоплення Кейна з його квартири пройшло не так гладко. Він наставив пістолет на Тетча якраз перед тим, як той втратив свідомість. І в мене таке відчуття, що Тетчер не збирається здаватися найближчим часом.

Каїн намагається закричати через ізоляційну стрічку на губах, але йому вдається тільки нагадати мені, що він усе ще дихає тим самим повітрям, що й вона. Я розриваюся між бажанням його швидкої смерті і продовженням його тортур доти, доки його людське тіло може їх витримати.

Я повертаю голову і бачу Сайласа. Він довго стоїть нерухомо, просто спостерігаючи за мною, перш ніж підняти з землі кілька ланцюгів і протягнути їх до мене.

- Змусь його молити про смерть, - просто каже він, кидаючи мені в руки здоровенні ланки.

Я киваю, знаючи, що він говорить мені, і не потребуючи повного пояснення. Глибоко зітхнувши, я ламаю шию, зосередившись на тілі Каїна.

Він не дурний - я бачу, як він намагається прорахувати, як вибратися з цього. Для мене це навіть краще, бо неважливо, яке рішення він запропонує, від мене нікуди не дітися. Я його розплата.

Щоразу, коли я дивлюся на нього, безумство всередині мене тільки посилюється. Тиск у моїй голові наростає, і все, що я бачу, - це зменшена версія Сейдж. Її крихітне тіло згорнулося в тугий кокон, і вона тихо плаче у свої простирадла, почуваючись зіпсованою і спустошеною.

Усі її мрії про майбутнє, уся радість від блаженного невідання про морок, що чекає на тебе в житті, - усе це було в неї вкрадено.

Їй потрібен був рятівник.

А коли ніхто так і не з'явився, вона стала сама по собі, викувана зі зла, яке з нею створили. Вона стала тим, ким мала стати, щоб забезпечити це.

Я - ми - з усіх людей знаємо, що це таке.

Краще, ніж будь-хто.

Сейдж не потребує нікого, щоб убити її демонів. Я знаю це.

Але її внутрішня дитина зробила це, і, хоча вона, ймовірно, молила ангела замість розгніваної людини з рогами, я все одно збираюся зробити те, що нікому іншому не вдавалося.

Захистити її.

Мої черевики глухо стукають по доріжці, коли я підкрадаюся до його тіла. Перш ніж заговорити, я не поспішаю, щоб оглянути його з ніг до голови.

- Перш ніж я зніму цю плівку з твого рота, я хочу прибрати з дороги кілька запитань, - я сідаю навпочіпки ліворуч від його голови. - Чому я тут? Ну, по-перше, Кейн Маккей, ти довбаний педофіл.

Його очі розширюються, голова тут же трясеться, коли він намагається спростувати мої претензії до нього.

- Ні-ні, - я нахиляю голову, клацаючи язиком. - Брехня тобі не допоможе. Ніщо не допоможе тобі. Тож, коли я зніму це, не витрачай свої останні слова на спроби переконати мене у зворотному.

Я лізу в задню кишеню і дістаю два предмети, які спеціально прихопив із собою. Одна з них - моя Zippo, а інша - набір плоскогубців, які я витягнув із колекції інструментів Тетчер.

Він не зрадіє тому, що вони ось-ось стануть дуже, дуже брудними.

- Подивимося, що ще... Не роби цього, бла-бла. Тобі не потрібно цього робити, бла-ой! - я вдаряю його по грудях плоскогубцями. - Що ти збираєшся зробити зі мною? Гарне запитання, Каїне. Це мій улюблений.

Я клацаю своєю Zippo, повітря наповнюється приємним свистом, змушуючи мої пальці поколювати від передчуття.

Полум'я горить рівно, не вагаючись, терпляче.

- Я збираюся вбити тебе, - я дивлюся йому прямо в очі, коли кажу це, тому що, хоча він і не заслуговує на те, щоб піти як чоловік, я хочу, щоб він побачив, наскільки темна моя душа. Я хочу, щоб він знав, що це буде болісно. - Тепер, коли ми відповіли на всі ці запитання... - я різко відриваю ізоляційну стрічку від його рота. - Давай приступимо до роботи.

Як я помітив, він починає кричати так високо і гугняво, що в мене дзвенить у вухах.

- Отже, ми кричимо, так? - я відкриваю рот, розширюючи легені і видаючи громоподібний крик. Мій сповнений люті й голоду, а його випромінює страх. Суміш у повітрі змушує мене посміхатися. - Ти виріс тут, Каїне, не вмирай безглуздо. Ти знаєш, що не має значення, наскільки голосно ти кричиш на кладовищі. Ніхто за тобою не прийде.

Йому потрібен час, щоб перестати кричати, але сьогодні ввечері я в настрої потерпіти. Я дивлюся на значок на його грудях, прикріплений до срібного ланцюжка, і піднімаю його, смикаючи намисто, поки воно не зірветься з його шиї.

- Ти не будеш брати чоловічий значок, ти, грьобаний панк, - шипить він, його голос зірвався від занадто частих криків.

- Ти не чортів чоловік. Ти огидна свиня, яка полює на маленьких дівчаток, - випльовую я. - Тож я візьму все, що захочу.

Я засовую його у свою толстовку, залишаючи там разом із думкою про те, що я буду з ним робити після того, як усе це закінчиться.

- Це вона тобі сказала? - він сміється тремтячим голосом. - Вона зробила майже все, щоб привернути більше уваги, ніж Роуз. У тому числі брехню. Ось що вона робить, вона бреше. Влаштовує велике шоу, щоб увесь світ їв біля її ніг. Ти всього лише ще один пішак у її грі.

Я стискаю зуби, перестаю говорити погано про жертву, над якою він знущався. Я не дозволю йому так про неї говорити.

Він більше ніколи не зможе навіть вимовити її ім'я.

- Що я говорив про брехню, Каїне? - я б'ю його долонею по лобі, б'ючи його головою об асфальт.

- Вони прийдуть за нею. Неважливо, вб'єш ти мене чи ні. Вони знають, що вона замішана. Ніхто з вас звідси живим не піде.

Я використовую плоскогубці, щоб вирвати його язик, натискаючи на рукоятку, щоб вона стиснула вологу губку, перш ніж витягнути її з рота.

- Дозволь їм. Їх спіткає та сама доля, - шиплю я. - І я сподіваюся, що наступного разу вони надішлють не тільки тебе.

Знову підкидаючи Zippo, я підношу полум'я до його язика. Природно, він починає чинити опір, намагаючись втекти від вогню, але я опускаю коліно йому на груди, так сильно впиваючись колінною чашечкою в його тіло, що я знаю, що йому важко дихати.

Zippo швидко спалює його слину, висушуючи тканину до того, як почнеться процес випалу. Пряме полум'я на рожевий м'яз змушує його гноїтися, змінюючи колір на млявий білий. Він виє в болісному стражданні.

- Я просто зараз підсмажую тисячі нервових закінчень, і це навіть не мала частина того, що ти заподіяв їй, - додаю образу до рани, моє тіло залишається нерухомим, поки я підпалюю його плоть.

Запах різкий, але мені подобається.

Гнійні кишені починають закипати, їхня жовта рідина починає надто швидко витікати через занадто сильний жар. Вона просочується йому в горло, задихаючись від власної інфекції. Сльози течуть з його очей, коли він штовхається ногами, все ще борючись зі мною.

Але він нічого не може зробити.

Я полум'я, яке ніколи не згасне, і я не зупинюся, поки він не перетвориться на попіл.

Щойно м'яз починає чорніти, я відтягую Zippo назад, відчуваючи, наскільки гарячий метал торкається моєї власної долоні, але я використовую цей короткий сплеск болю, щоб підживлювати своє прагнення до помсти.

Шматочки його язика падають на підборіддя, буквально шматочки розплавленої тканини капають на шию.

Я встаю, кидаю плоскогубці й засовую Zippo назад у джинси. Залишивши його страждати, поки я неквапливо йду до ланцюгів і єдиного замка, я тихенько насвистую, хапаючи їх із землі.

Вони дзвенять і дзвенять, коли я тягну їх доріжкою за собою.

Каїн скиглить і намагається відкотитися, борючись із долею, ще не розуміючи, чим усе це скінчиться. Я вважаю, що можу зрозуміти; коли ти дивишся смерті в обличчя, цілком природно відвернутися.

Я просто не можу повірити в це місто і людей, яких вони звели на трони. Коронування убогого і злого.

Тим часом, вони принижували мене в дитинстві.

Сховати ґвалтівника. Приховати секс-торговців, чорт забирай.

І все ж хлопчик, який бачив, як його мати згоріла живцем просто в нього на очах, був антагоністом. Він був Люцифером. Він був лиходієм.

Не цієї ночі.

- Б-боже, будь ласка, - бурчить він, просячи допомоги у святого духа, поки він здійснював такі пекельні дії.

Це лицемірно, і це мене бісить.

- Він не чує, - хмикаю я, беру один кінець кайданів і починаю намотувати вісімку на його схрещені ноги. - Він залишив тебе, щоб тепер я міг розібратися з тобою.

Після того, як я обмотую їх достатню кількість разів, я надягаю замок на скоби, фіксуючи їх на місці. Я дивлюся на свою роботу, як гордий розвідник-орел, який щойно отримав свій перший значок вузла.

Я встаю над ним ще раз, мої ноги по обидва боки від його тіла. Просто спостерігаю, як він трясеться від сліз, хитає головою взад і вперед, мовчки благаючи мене, моя брова піднімається, і я посміхаюся, коли бачу велику мокру пляму, яка розтеклася по його джинсах.

- Ти готовий? - запитую я, грайливо нахиливши голову. - Пекло чекало на тебе.

Відступаючи від його тіла, я обертаюся, тримаючи інший кінець ланцюга в лівій руці, відчуваючи кожну краплю зла, поки йду до свого мотоцикла.

Щойно я добираюся туди, я клацаю гаком, який з'єднаний з кінцями ланок на рамі мого мотоцикла, озираючись на нього, щоб востаннє побачити, який він має вигляд цілим, перш ніж я піднімуся на нього і заведу двигун.

Адреналін стукає по моєму черепу, як барабан. Мої ноги вібрують від сили того, що знаходиться піді мною. Я швидко кидаю погляд убік і бачу всіх хлопців, які притулилися до сітчастого паркану і немиготливо дивляться.

Я дивлюся вперед, на чотири повороти траси, знаючи, що Кейн, імовірно, не переживе одне коло, але мовчки сподіваючись, що він це зробить, тож його страждання триватимуть.

Повертаючи зап'ястя назад, паливо вистрілюється прямо в двигун, і мій байк їде вперед. Минає лише кілька секунд, перш ніж ланцюг слабшає, і я відчуваю, як вага тіла Каїна тягнеться за мною.

Його крики тривають довше, ніж я очікував, але я заглушаю їх думками про неї.

Минулої ночі я дозволив собі бути м'яким. У безмовному просторі того моменту моя пильність повністю впала перед Сейдж, і частина мене хотіла залишитися там якомога довше. Всередині тріщини хаосу, де було відчуття спокою.

Я все ще відчував її теплу шкіру, щільно притиснуту до мого тіла, поки ми стояли на кухні. Це не було сексуальним. Це навіть не відчувалося фізичним.

Це було щось глибоко-глибоко всередині мене, що вмовляло вийти назовні, втішаючись запахом її свіжовимитого волосся. Це було найближче, що коли-небудь було до мого прощення. І хоча знадобилася б не одна темна ніч на кухні, щоб загоїти мої внутрішні рани, допомогти мені побороти своїх демонів і навчитися прощати себе, в той момент цього було достатньо.

Однак я не міг залишатися там. Не назавжди. Я не живу у світі, де це було можливо.

Неважливо, ким ми були. Що трапилося тієї ночі або яким м'яким я був. Тому що просто зараз я кожна частинка моєї репутації. Гротескна, мерзенна душа, що жадає помсти. Це все, що мене хвилює.

Переконавшись, що ніхто ніколи більше не зіпсує її крила.

Моє дихання стає переривчастим, коли я перетинаю фінішну лінію, сповільнюючись до зупинки там, де я колись стартував. Мій пульс підскакує в горлі, коли я опускаю підніжку, залишаючи двигун бурчати.

Тіло Каїна покотилося, коли я їхав, підстрибнуло і зрикошетило від тротуару через силу натягу. Я здивований, побачивши, що всі його кінцівки все ще прикріплені до його тулуба. Підійшовши ближче, я бачу, якої шкоди завдала невблаганна плата.

Довгий, товстий слід із крові та шкіри відзначає стежку позаду нього, петляючи по всьому шляху навколо доріжки. Частини його шкіри голови відокремлені від черепа, застрягаючи у волоссі. Я нахиляюся, розглядаючи його тремтяче і понівечене тіло.

Його одяг був зірваний і подертий через дорожній висип; оголена плоть була обпалена від тертя. Частина його великогомілкової кістки прорвала шкіру, м'ясиста біла кістка стирчала назовні. Великі ділянки розірваної тканини і м'язів розкидані по всьому його тілу, але я все ще бачу, як його груди намагаються піднятися і опуститися.

Здається, що цього недостатньо, але людське тіло може витримати не так багато. Якби я міг, я б лагодив його знову і знову, просто щоб знайти нові способи розірвати його на частини.

- Б..б...будь ласка... - булькає він, задихаючись і давлячись малиновою рідиною, що витікає з його легенів. Утоплення.

Хвиля перемоги омиває мене.

Сайлас запитав мене про одну річ.

Змусити його благати про це, і я зробив саме це.

Я заподіяв йому стільки страждань, що він благає про смерть, але, як любить говорити Тетчер, смерть потрібно заслужити.

- Останнє коло.

Сейдж

Це всього один день. Ти можеш впоратися з одним днем.

Я кажу собі це, знаючи, що я пройшла через важчі речі, ніж це. Я провела місяці свого життя в пастці в психіатричній лікарні, де зі мною погано поводилися і знущалися. Я втратила свою сестру-близнюка внаслідок жахливого вбивства і пережила найгірше, що тільки можна уявити, будучи молодою дівчиною.

Я пережила всі ці травмувальні речі, і все ж цей весняний обід на честь мого батька здається мені останньою краплею.

- Сейдж, - чую я, готуючись до чергової нудної розмови з іншою людиною, яку не хвилює жодне слово, яке я скажу.

Те саме для кожної нової групи людей.

Як справи?

Як до вас ставляться в коледжі? У чому ви спеціалізуєтеся?

Деякі з них вставляють жарт, який вони вважають оригінальним, про те, що коледж - це найкращі роки вашого життя. Батько час від часу хвалив мене за успіхи в навчанні й говорив про те, яким світлим буде моє майбутнє.

Але я бачу в їхніх очах те, що вони насправді хочуть у мене запитати. Їм все одно на все це.

Вони хочуть знати, чи здорова я психічно, як я ставлюся до зникнення Розі, як втрата моєї матері вплинула на мене як на жінку. Я можу їх читати; вони тонкі, як папір у цьому світлі. Але замість того, щоб насправді запитати мене, вони мовчать, чекаючи, щоб зробити свої власні висновки, коли я піду.

Я моргаю, повертаю голову і бачу Коннера Годфрі, мого шкільного психолога, що стоїть поруч зі мною з посмішкою на обличчі і келихом шампанського.

- Ти виглядаєш нещасною, і я подумав, що це може допомогти.

- Дякую, - просто кажу я, притискаючи край келиха з шампанським до губ.

Відвідування цього безглуздого заходу було не моєю ідеєю. Це було умовою, коли я розмовляла з Каїном у церкві. Я не дізналася жодної нової інформації, і, щоб залишатися в його прихильності, я мала з'явитися, вдягнути щось гарне та зіграти роль доньки, яка підтримує.

- Я не знала, що ви дружите з моїм батьком, - кажу я, зав'язуючи розмову, не бажаючи нічого здогадуватися про нього, але також не розуміючи, чому він тут. Наскільки мені відомо про нього, він спокійно живе з дружиною і двома дітьми, переїхавши сюди всього кілька років тому.

- Ми поговорили мимохідь. Ми зі Стівеном разом навчалися в аспірантурі, - каже він, чарівно посміхаючись. - Він фактично влаштував мене на роботу в Голлоу Гайтс. Я не походив із сім'ї з таким багатством.

- Я б ніколи не подумала, що з прізвищем Годфрі.

- Я чую це частіше, ніж ти думаєш.

Не в силах зупинити себе і не піклуючись ні про що, я висловлюю свою думку.

- Стівен завжди був пихатим мудаком? - я дивлюся на нього, спостерігаючи, як він зберігає посмішку на обличчі й хихикає.

- Він завжди був... - він на мить замислюється. - Відомий. Але ні, були часи, віриш чи ні, що він натикався на нашу спільну квартиру п'яним у сечу. Але його батько був дуже суворий із ним щодо того, щоб узяти на себе сімейний бізнес. Я думаю, що за ці роки він щойно зробив те, до чого ми всі прагнемо, - змусив наших батьків пишатися.

Він має рацію. Я не вірю, що Стівен здатен на щось, окрім самовладання та дисципліни. Однак, схоже, він передав цю традицію своєму синові, перетворивши його на іншого чоловіка, підживлюваного отруйною мужністю і владою.

- Не всі цього прагнуть, - чесно кажу я. - Іноді навпаки.

У мене немає причин брехати або підтримувати імідж. І хоча я не стала б бігати й кричати, що мій батько причетний до махінацій з метою сексуальної експлуатації та є причиною смерті моєї сестри, щоб захистити Рука, я не буду прикидатися, що він мені подобається. Вже ні.

Це змушує його задуматися на секунду, перш ніж кивнути, приймаючи мою відповідь і приймаючи її набагато краще, ніж будь-хто інший.

- У всіх нас є щось, що рухає нами, і неважливо, що це таке, головне, щоб у підсумку це зробило нас кращими.

- Це гарна порада. Ви коли-небудь думали про те, щоб стати консультантом? - я піднімаю брову, посміхаючись, і він посміхається, демонструючи свою білосніжну посмішку.

Я можу не знати повністю, хто я і чого я хочу для себе - я не думаю, що це більше важливо, тому що ми повинні рости, змінюватися, зцілюватися, - але я знаю, що мною рухає.

Щоб я ніколи не стала такою, як вони, всі ті люди, які мене оточують. Я відмовилася стати тією, ким вони хочуть, щоб я була. Я ніколи більше не дозволю нікому намагатися зліпити з мене образ, який вони собі уявляють.

І це здається набагато важливішим, ніж незнання того, хто я така.

- Ось ти де, - чую я голос батька. - Моя прекрасна донька. Я купив цю сукню для тебе в Парижі на твоє шістнадцятиріччя, чи не так?

Я кидаю погляд на чорну шифонову сукню в стилі Гепберн. Вона тане на мені, бо була пошита спеціально для мого тіла, а також через спеку, спричинену перебуванням на вулиці весь день. Я знала, що довгі рукави змусять мене пітніти, але я вважаю, що, коли про короткі рукави і тонкі бретелі не може бути й мови, ти викручуєшся так, як можеш.

Крім того, я одягла цю сукню не просто так.

- Не приписуй собі такого роду кредитів. Розмарі купила це для мене, - я знову дивлюся на нього таким суворим поглядом, що готова перерізати йому горло.

- Я залишу вас двох наодинці, - каже Коннер, перш ніж відкашлятися. - Сейдж, було приємно поговорити з тобою.

Я дивлюся, як він зникає на вечірці, залишаючи мене наодинці з батьком уперше за рік.

Я дивлюся на Френка в його пильно-рожевому блейзері та кремових штанах, і мені соромно, що я взагалі в спорідненості з цією людиною. Мені здається неправильним стояти поруч із ним, показуючи мою підтримку, тоді як я знаю, хто він усередині.

Вбивця. Шахрай. Жадібна до грошей свиня.

Це єдина роль, яку я більше не хочу грати. Моя сім'я померла в день смерті Розі, і коли все це буде сказано і зроблено, я хочу розірвати всі зв'язки з моїм родоводом Донах'ю.

- Не треба все так ускладнювати, Сейдж, - видихає він, відчиняючи двері на задній двір. - Я все ще твій тато.

Я дивлюся на нього, не в силах позбутися огиди.

- Мій тато? - я усміхаюся. - Батько - це людина, яка зробить усе, щоб захистити сім'ю, яку він зробив. Ти дешева, слабка людина, абсолютно безхребетна. Ти для мене ніхто, крім людини, яка вбила мою сестру.

Я шукаю в його очах будь-яку форму жалю або печалі, але нічого не бачу. Він нічого не зробив, тільки віддав мені половину своїх хромосом і зруйнував моє життя. Ось і все. А скоро він і ним не стане.

Він буде трупом.

- А, я бачу, ти знайшов її! - з'являється Стівен Сінклер з посмішкою на обличчі, коли він входить у мій простір, наче йому дозволено, і цілує мене в щоку. - Я так радий тебе бачити, це було надто давно. Вибач, що не зайшов поговорити в кампусі. З усіма збоями в минулому семестрі я гасив пожежі направо і наліво.

Я піднімаю ліву частину рота в напівпосмішці, не пропускаючи мається на увазі твердження про буквальну пожежу, яка почалася. Я не впевнена в причетності Стівена до всього цього, але було б наївно вважати, що він принаймні не знав про те, що замишляли Рук і його друзі.

- З великою силою приходить велика відповідальність, - глузливо кажу я.

- Цитата Вольтера. Я завжди говорив Істону, що ти занадто розумна для свого ж блага. Я засмучений, що між вами двома нічого не вийшло. Вам було так добре разом.

Не вийшло? Це те, що він збирався сказати?

Я маю на увазі, якщо хтось і був вдячний за розрив стосунків з Істоном, так це я, але нічого не вийшло?

Він поводиться так, ніби не вніс мене до чорного списку, щойно затягли до психлікарні. Епізод із моїм психічним здоров'ям був би плямою на репутації його сім'ї, а він не міг цього допустити.

- Взагалі-то це з Людини-павука, - я нахиляю голову, роблячи ковток свого напою. - Мері набагато розумніша за мене. Я думаю, що вони підходять одне одному набагато краще, ніж ми. Вона набагато слухняніша.

Я знала, звідки ця цитата, але я в настрої бути розумником. Він і його сім'я не заслуговують ні краплі моєї поваги.

Стівен не єдина людина в цьому просторі, яка може грати брудно. Якщо він хоче копати, нехай візьме чортову лопату, тому що я гарантую, що в кінці моя яма буде глибшою, ніж його. Я втратила багато речей цього року; мій гострий, як бритва, язик не був одним із них.

Він сміється, і це справді звучить правдоподібно. Як і я, кинути йому виклик - це найкумедніша річ, яку він відчув за останні роки.

- Може, ти й маєш рацію, - каже він, трохи протверезівши. - Однак у мене є деякі справи на Східному узбережжі, якими потрібно зайнятися в найближчі кілька тижнів. Я попросив твого батька приєднатися до мене та Істона. Я думаю, тобі справді варто подумати про те, щоб піти з нами. Це може бути гарна невелика відпустка, і, можливо, ви з Істоном могли б знову запалитися.

Мій мозок переходить у режим підвищеної готовності. Це більше не гра, хто кого перехитрить.

Що він робить із моїм батьком?

Я підозріло схрещую руки перед собою.

- Бізнес? - запитую я, намагаючись, щоб мій голос звучав легко, коли я дивлюся на них двох. - Який бізнес? Ви декан коледжу. Я думала, що ваш бізнес складатиметься з бюджету на навчання і планування шкільних обідів.

Він уважно дивиться на мене.

- Я не знав, що ти так цікавишся внутрішньою роботою того, що я роблю, Сейдж. Плануєш коли-небудь зайняти мою роботу?

- Просто тримаю свої здогадки відкритими.

Я хочу сказати, що розкусила тебе.

І з того, як мова його тіла трохи змінюється, я можу сказати, що він це знає.

Тож допоможи мені, Боже, якщо я дізнаюся, що він причетний до того, що сталося з Розі, мені не доведеться чекати того, що ми зробимо з моїм батьком.

Я вб'ю його перед відділенням поліції і одягну на себе наручники.

- Якщо хочеш знати, - видихає він, - Це можливість фінансування. Ми вивчаємо додаткові пожертви на стипендії, щоб талановиті молоді студенти з неблагополучних родин могли відвідувати заняття, не турбуючись про фінансовий тягар. Як твоя подружка Браяр.

Я примружую очі, коли він вимовляє її ім'я. Він так набитий лайном, що починає текти з вух. Чоловіки Сінклери - купка придурків з покоління в покоління.

- Як дуже гуманно з вашого боку, Стівене, - кажу я. - Це було добре, надолужити згаяне, але мені потрібно відійти у вбиральню, - я перекидаю свій келих із шампанським на них обох, перш ніж розвернутися на подушечках стопи і піти в протилежному напрямку.

Я відходжу від нього і прямую до скляних дверей, через які просочуються всі офіціанти.

Усі вони виглядають нещасними у своїх білих жилетах і срібних тацях. Я впізнаю в одному з них одного з хлопців, які спіймали мене, Браяра і Ліру під час Рукавички.

Люди з Вест Трініті Фолс нерідко працюють на мешканців Пондероз Спрінгс. Для них вони просто наші слуги, люди, які прибирають наші недоїдки. Дивно, що я раніше цього не помічала, скільки ж із них працювало на багатіїв, намагаючись забезпечити собі життя.

Я можу тільки уявити, що вони думають про нас. Б'юся об заклад, вони сидять і говорять про те, як нам пощастило, як легко в нас це виходить, і певною мірою вони, ймовірно, мають рацію.

Але трагедія не робить відмінностей між бідними і багатими. Вона приходить до всіх, і їй байдуже, живеш ти в особняку чи у квартирі, наповненій тарганами. Вона їсть нас усіх.

Не поспішаючи повернутися на вечірку, я блукаю залами. Я знаю цей будинок як свій власний, адже я провела тут більше часу, ніж мені хотілося б.

Я йду до кабінету, мої пальці ковзають по запорошених книгах, перш ніж я виходжу на терасу. Я стою на місці, дивлячись униз зі свого місця на другому поверсі на всіх гостей, які юрмляться на галявині за будинком. Чітке уявлення всього, що я зневажала у своєму вихованні.

Я відчуваю запах свіжих квіткових композицій на вітрі, букетів гортензій, фіалок і орхідей. Усі вони елегантно розташовані навколо просторої зеленої галявини, а сонце, що заходить, відбиває колір на їхніх пелюстках.

Великі білі балдахіни стратегічно встановлені, щоб захистити гостей, поки вони їдять. Круглі обідні столи були бездоганно прикрашені якимось дизайнером, який так і не отримав за це належного визнання. Усі жінки у величезних капелюхах і чоловіки в піджаках доповнюють естетику, немов ідеально підібрані прикраси.

Усе в порядку. Тут немає дітей, які радісно бігають на сонці, або занадто гучного сміху.

Усе це організовано так, щоб звучати і виглядати як багатство.

Усі ці знайомі обличчя, серед яких я виросла, але ніколи ні з ким із них не розмовляла по-справжньому. Я бачу Ліззі, що стоїть поруч зі своїми матір'ю і батьком, і запитую себе, чи не ввалився він напередодні ввечері п'яний і пахне парфумами іншої жінки. Мені цікаво, чи приховує вона все ще, хто вона насправді, під цією зшитою на замовлення білою сукнею.

Сьогодні присутні всі впливові особи в Пондероз Спрінгс, і всі тут, щоб відсвяткувати переобрання мого батька.

Те місце, яке він здобув за допомогою жалю і просочених кров'ю грошей.

Коли я дивлюся на них з їхніми прикрасами та дизайнерським одягом, мені здається, що я вперше бачу їх такими, якими вони є. Один великий міраж успіху і щастя. Здалеку можна побачити життя, про яке мріють люди, але насправді, коли підходиш ближче, картина стає яснішою.

Це все гра.

Шоу, яке вони влаштовують, копаючи ями глибиною шість футів, щоб заховати в них свої секрети. Запхнувши всі свої скелети, криві шляхи і неприємні скандали в могилу, залишивши землю вбирати всю цю злість.

Я не вірю в привидів і духів.

Але якщо якесь місто і прокляте злодіяннями його жителів, то це Пондероз Спрінгс. Він змушує ґрунт поглинати їхнє зло, збагачуючи землю зловісним добривом. Тепер це настільки очевидно для мене, що я можу відчувати це, коли ходжу.

- Я поцілував тебе вперше прямо тут.

Відраза б'є мене, як автобус.

- Ти погрожував підстригти мене ножицями, якщо я цього не зроблю, - кажу я, повертаючись і дивлячись на Істона. Він одягнений у накрохмалену сорочку і темно-сині штани, його світле волосся акуратно зачесане назад, створюючи невимушений вигляд красеня, який я могла б визнати, якби ще не знала, якою жахливою людиною він був.

- Здається, ми пам'ятаємо речі по-різному, - жартує він, засовуючи руки глибоко в кишені.

- Ми багато чого пам'ятаємо по-різному.

Між нами двома так багато історії, що поєднувалася зі стосунками ще до того, як ми зрозуміли, що це означає. Коли ми були молоді, він був іншим. Ми зійшлися як друзі. Він був веселим і розумним, завжди придумував, чим зайнятися. Лазити по деревах, кататися на велосипедах, їсти морозиво.

Ми виросли разом.

І я не впевнена, коли він змінився, коли став тим, ким він є зараз.

Ми з друзів від народження перетворилися на ворогів.

Можливо, все пішло б по-іншому, якби я змогла полюбити його. Можливо, я б не боролася з цим життям так сильно, як раніше. Можливо, я б здалася і стала тим, чого він потребував, але навіть будучи підлітком, я знала, що не хочу цього для себе.

Я роблю ковток ігристого напою.

- Що сталося з твоїм обличчям?

До лівого боку його обличчя прикріплена яскрава пов'язка, що захищає якусь рану від інфекції.

Він скрипить зубами, доторкається до марлі і смокче зуби.

- Я думав, ти втомилася прикидатися дурепою, Сейдж?

Я хмурю брови, не розуміючи, про що він говорить.

- Ти справді не знаєш? - запитує він, трохи насміхаючись. - Рук, твій психопат, приятель, спалив мені половину обличчя. Знадобилося два шкірних трансплантати, щоб виправити, і все одно я ходитиму як потвора.

- Чому в мене таке відчуття, що ти зробив щось, щоб заслужити це?

Я починаю йти, коли відчуваю, як рука Істона хапає мене за передпліччя, притягаючи мене ближче до себе. Мій баланс злегка порушується, і я притуляюся до його грудей.

Спалахи наших минулих стосунків вражають мене, як батіг, і інстинктивно я хочу зламати йому пальці за дотик до мене.

Він не має права.

Він ніколи не мав права, і мені соромно, що в якийсь момент я так і думала.

Його рот наближається до мого вуха, від чого мене починає нудити.

- Раніше нам було добре разом. Ми були щасливі. Ти все ще можеш отримати це, Сейдж. Спосіб життя, якого ти завжди хотіла, увагу, популярність. Ти все ще можеш мати все це. Все, що тобі потрібно зробити, це повернутися до мене.

Мені нема до чого повертатися, бо я ніколи нічого не залишала. Усе, що в мене було з Істоном, було підробкою. Шахрайство. Людиною, якою я мала бути, щоб витримати тиск життя в цьому місті.

- Відпусти мене, Істоне, - я витираюся.

На секунду я бачу хлопчика, якого знала раніше. З яким я колись дружила. До того, як одного дня він прокинувся іншою людиною, людиною, яка вважала мене власністю, тією, кого хвилювало тільки те, як його сприймали.

- Був час, коли ти благала мене доторкнутися до тебе, Сейдж Донах'ю. Час до Рука, до всього цього. Ти знаєш мене, ти виросла зі мною. Я знаю, що ми могли б бути щасливі, якби ти просто впустила мене. Дозволь мені показати тобі.

Паніка охоплює мене, коли він наближається, моя рука намагається вирватися з його хватки, але його вона стає тільки міцнішою.

- Краще прибери від неї руки, Сінклер, - я знаю цей голос. - Поки ти не розплавиш іншу сторону обличчя.

Рук.

Його присутність - темна хмара в цей теплий день, і я дивуюся, як сильно сумую за тінню. Те, як він притуляється до входу, схрестивши руки, кидаючи виклик моїм очікуванням щодо того, як далеко він готовий зайти, щоб спричинити хаос.

Хоча батько Рука присутній на більшості цих зібрань, його син жодного разу не показувався серед такого натовпу. Він не відповідає тому суспільству, в якому вони всі живуть. Тому, в якому жила я.

Я відсмикую руку від Істона, відступаючи від нього.

- Чув про твою аварію, Підпалений. Треба навчитися бути обережнішим із мотоциклами - вони сильно нагріваються, - Рук посміхається, лише підливаючи олії в полум'я, що вже вирує.

Моє серце трохи підстрибує, коли я дивлюся на нього.

Його срібний ланцюжок блищить на сонці, моя увага прикута до його оголених грудей, де кілька ґудзиків на його сорочці розстебнуті. Татуювання, що прикрашають його шкіру, частково видно, цього достатньо, щоб я облизала губи, достатньо, щоб мені захотілося більшого.

Він вигинає одну темну брову, даючи мені зрозуміти, що прекрасно розуміє, що я трахаю його очима.

Темно-фіолетова класична сорочка на його широких плечах, чорні штани в тон підтягнутим м'язам стегон - це не те, до чого я звикла на ньому. Але це починає ставати чимось, до чого я можу звикнути.

- Ой, - дується Істон. - Усе ще ревнуєш, що я трахнув її першим, чи ти все ще засмучений тим, що вона тут, де їй саме місце, замість того, щоб прикидатися з тобою?

Рук відштовхується від одвірка, рухаючись у простір, заповнюючи кімнату своєю присутністю. Я не сумую за тим, як Істон відступає назад.

- Ось у чому ти помиляєшся, Сінклер, - каже він. - Їй ніколи не доводилося прикидатися, що їй щось подобається зі мною.

Його бунт завдає мені болю.

Йому все життя говорили, що він диявол. Це була роль, яку він прийняв, та, яка могла захистити його від болю і решти світу. Він завжди буде таким; це ніколи не зміниться.

І я навчуся приймати демонів усередині нього.

Однак це не означає, що він не здатний на більше.

Істон повертається до мене.

- Це те життя, яке ти хочеш? Нетрі? Це? Бути ізгоєм? Я знаю, ти не хочеш цього для себе, Сейдж. Обери мене, ти знаєш, що я маю рацію. Якщо ти вибереш мене, всі твої проблеми зникнуть, але, якщо ти підеш із ним, я не можу гарантувати, що ти не потрапиш під перехресний вогонь.

Відтоді, як я повернулася, мені говорили, що я впала в немилість. Як я стала кимось зовсім іншим, ніж була раніше. Але я думаю, це тому, що я стаю тією, ким завжди мала бути.

І я хочу зробити це, стоячи поруч із людиною, з якою мені завжди судилося бути.

Цей момент - моя вічна проклята історія походження. Замість того, щоб приховувати це, я вперше публічно визнаю, чого я хочу. Я показую йому саме те, що я хочу для себе.

Я тихо проходжу повз Істона, знаючи, що моїх дій буде достатньо, щоб дати йому відповідь. Я відчуваю, як його осудливі очі б'ють мене, коли я знову вигнана з їхніх самовдоволених небес.

Але вони не могли скинути мене з того місця, звідки я добровільно спустилася. Не цього разу.

Я стою поруч із Руком, не знаючи, що означає моє місце поруч із ним, але знаючи, що я хочу бути там у будь-якому разі.

Я дивлюся на нього, очі палахкотять пекельним полум'ям, знаючи, що, якщо він знову впаде з небес, впаде, як блискавка, з неба, я стану громом, що переслідує його. Я залишуся там із ним, у вічному вогні, поки його вогонь лиже моє тіло.

Він мій Люцифер, і мені час показати йому, що я можу бути його Ліліт.

Рук

Я ніколи нічого не боявся.

Я сказав собі, що, якщо коли-небудь виникне страх, я зустріну його віч-на-віч з посмішкою і сірником.

Але щойно на мене накотилася крапля трепету, я вчинив із точністю до навпаки. Я повернувся в інший бік і побіг.

Я ніколи нічого не боявся.

До неї.

- Якого біса ти тут робиш?

Двері більярдної голосно зачиняються за нею, замикаючи нас усередині пропахлого тиковим деревом приміщення. Я чую тріск каміна, який потрібно затопити, але я проігнорував його.

- Що я за людина, якщо дозволю тобі прийти на святкування твого батька без пари? - запитую я жартома.

- Рук, - лається вона, схрестивши руки перед собою в обороні.

Я не планував з'являтися.

Але цей страх почав гноїтися. Це настільки рідкісна емоція, що я впізнав її майже одразу.

Я думав про те, що тут був її батько, Істон, усі люди, якими вона колись оточила себе, як щитом, відвернулися від неї, і я не боявся того, що вони зроблять із нею. Вони слабкі. Боягузи.

Я нервував через те, що вона могла з ними зробити.

Що сталося б, якби її батько зайшов занадто далеко, якби Істон продовжив те, що, як я знаю, він хотів зробити в тій кімнаті? Я знаю, які приливні хвилі емоцій захльостують її, як багато її терпіння випробовується тут. Досить одного крихітного кременю, і вона перетвориться на нестримну лісову пожежу.

Спалюючи все і вся на своєму шляху.

Я відчуваю це.

Її гнів. Її надламану самовладання. Її відчай.

Тому я подумав, що може бути краще, щоб підживити ворожість усередині неї, ніж дати їй саме те, чого вона жадає.

- Є дещо, що я маю тобі сказати. Кілька речей.

Я йду в її напрямку, не поспішаючи, змушуючи її здогадуватися про те, що я задумав. Вона дивиться на мене скептично, що мене не дивує. Я відомий своєю непередбачуваністю.

- І це не могло почекати допізна?

Усмішка з'являється на моєму обличчі, мої ноги зупиняються, щойно вони торкаються кінчиків її підборів. Запах її парфумів б'є мені прямо в обличчя, викликаючи біль у паху.

- Це все, чим ми займалися, ЛТ, - приглушено кажу я, витягуючи сірник з рота. - Чекаємо, щоб зробити свій хід, чекаємо федералів, чекаємо, щоб убити твого батька.

Я підношу червоний кінчик сірника до її шкіри, проводячи грубим кінцем по її ключиці, якраз там, де знаходиться її шрам. Такий самий, який я ношу сам.

Той, який я дав собі, щоб доля знала, що ми були в цьому житті разом.

Вона нервує.

Я відчуваю, як це хвилями скочується з неї, поки вона стоїть і задається питанням, чим я міг займатися цього разу. Я заподію їй біль? Чи покінчу я з цим раз і назавжди? І мій особистий фаворит, я доторкнуся до неї?

- Я втомився чекати.

- А як же поліція? А Каїн? - її брови тривожно насуплені, але очі горять від хвилювання.

- Із цим розібралися, - видихаю я, проводячи лінію від її шраму до центру її грудей. - Тепер нас ніщо не зупинить.

- Це те, що ти прийшов сказати мені?

- Це одна з речей.

- А інші?

Я насолоджуюся моментами, коли я міг зловити її ось так.

Щоки розчервонілися, і вона не впевнена в собі. Тільки я можу її так турбувати. Я хочу, щоб світ побачив у ній сильну жінку, якою вона є. Як грьобана сила, з якою потрібно мати справу.

Мені важко дивитися, як люди зіщулюються навколо неї. Навіть якщо вона сама цього не бачить, я бачу. Незалежно від сили, яку, на її думку, вона втратила, люди все ще бояться її, і мені до біса подобається це в ній.

Мені подобається, що я єдиний, хто може її зламати. Єдиний, хто здатний пролізти під її шкіру і заритися в неї.

Мої руки опускаються на її тіло, ковзаючи під сідницями її дупи і плавно піднімаючи її, підтягуючи до моєї талії.

Її рот ледь відкривається, з губ зривається зітхання.

- Що ти робиш?

Я підводжу її до більярдного столу, кладу її на край м'якої зеленої повсті.

- Вибачаюся, - бурмочу я, залишаючи між нами відстань у дюйм і пильно дивлячись на неї.

- Рук, тобі нема за що вибачатися.

Не поспішаючи, я з глухим стуком опускаю одне коліно на підлогу, друге слідом за ним, готуючись до того, що мені потрібно зробити. Я проводжу руками вниз по її ногах, беру її литки в долоні й ніжно масажую її великим пальцем.

- Є, - кажу я, дивлячись на неї зі свого місця на землі.

Мій вівтар.

Мій порятунок.

- За те, що не вірив у тебе, за те, що не вірив у нас. За те, що не розгледів брехню і не боровся за тебе, як мав би. Я розстібаю ґудзики на сорочці, стягую її з плечей і дозволяю їй упасти на підлогу.

- Зроби мені боляче. Змусь мене заплатити.

Я був так поглинений власним страхом бути зрадженим, скривдженим, втратити її, що дозволив собі ненавидіти. Я не погодився з тим, що моє серце весь час намагалося сказати мені, що вона була іншою.

Що вона була моєю.

Я дозволив собі ненавидіти її, і через це вона пройшла через пекло на самоті.

Це єдиний відомий мені спосіб загладити свою провину.

Я чекаю секунду, перш ніж відчуваю кінчик її каблука під своїм підборіддям, піднімаючи голову. Я дивлюся на неї, піднявши брову, і дивлюся їй в очі.

Вона випромінює контроль, її плечі розправляються, коли вона дивиться на мене зверху вниз.

Мій фенікс.

- Мені не потрібен твій біль, Рук Ван Дорен. Я хочу, щоб ти дав мені слово.

Я ніколи не хотів нічого більше, ніж хочу її просто зараз. Я хочу, чорт забирай, зжерти її. Я б зробив усе, щоб мати його.

- Скажи мені, що це, - кажу я, - І воно твоє. Це все твоє, крихітко.

Немов спокусниця, вона підтягує обидві ноги до столу, широко розкриваючи їх, через що її сукня задерлася до стегон, залишаючи її повністю відкритою для мене.

- Я хочу, щоб ти пообіцяв мені, що перестанеш завдавати собі болю.

Повітря густе і важке в моїх палаючих легенях. Її солодкого аромату достатньо, щоб потонути в ньому, викликаючи в мене запаморочення. Я слідую поглядом за її блідими пальцями, коли вони знаходять її центр, дражливо проводячи вгору і вниз по її прикритій щілині.

- Ти хочеш загладити свою провину переді мною? Хочеш доторкнутися до мене, палій?

Я б помолився Богу, щоб мати змогу доторкнутися до неї просто зараз.

- Тоді пообіцяй мені. Більше ніяких порізів. Не буде більше болю, - вона сильніше тисне на свою кицьку, з її рота виривається тихий стогін. - Обіцяй, що прийдеш до мене. Ми можемо допомогти одне одному. Я можу допомогти тобі.

На її тонких трусиках з'являється темна мокра пляма, і в мене течуть слинки, груди ниють. Її груди рухаються вгору і вниз у стійкому ритмі, а дихання стає більш хаотичним.

Хтивість і душевний біль кружляють навколо моєї голови.

Чи може її бути достатньо, щоб привести мене до прощення? Чи може її бути достатньо, щоб допомогти мені відпустити?

Я не дурень. Я не вірю в казки і довгий час відмовлявся потурати збоченому маренням про те, що вона любить мене у відповідь.

Але біль, який я переслідую, ніщо порівняно з болем від неможливості доторкнутися до неї. Не мати можливості мати її. Я міг би навчитися прощати себе, але я не хочу бути без неї.

Не знову.

- Це буде не дуже красиво, - кажу я хрипким голосом. - Мій біль - потворний, пожираючий звір, Сейдж. Ти можеш впоратися з чимось подібним?

- Ти не єдина людина, яка завдає собі болю, коли його стає занадто багато, Рук.

Я слідую за її руками, коли вона прибирає їх зі свого центру, простягаючи руку назад, щоб розстебнути сукню, яка захищає її від мене. Вона не поспішає роздягатися, витягуючи руки з рукавів і стягуючи чорну тканину вниз, поки вона не стягується навколо її талії.

Я проводжу язиком по нижній губі, а вона спокусливо витягує його з-під ніг і жбурляє його на підлогу, коли закінчує. Мої очі не можуть зрозуміти, куди дивитися насамперед. Запальна блакить її очей, витончені вигини її стегон або її м'які цицьки ідеального пильно-рожевого кольору просять мого рота.

Вона була моїм найбільшим душевним болем. Того, хто проробив у мені таку глибоку дірку, що я ніколи не думав, що зможу її заповнити. Я звик до порожнечі у своїй душі.

Але вона також мій єдиний порятунок.

Єдиний вівтар, якому я наважився вклонитися.

Я нарешті знаходжу, куди хочу дивитися, бо вона опускає руки перед собою, оголюючи не зовсім білі шрами, які там є.

Вони починаються біля основи її зап'ястя, рухаючись вертикально вгору по руках, доки не зупиняються трохи нижче згину її ліктя.

- Мій тато зробив вибір, і я теж, - видихає вона. - Він хотів залишити мене, але я хотіла переконатися, що він не отримає жодну з нас. Ми не повинні страждати поодинці, Рук.

Я встаю.

Вона ніколи не зможе привести мене до Едемського саду або перлинних воріт раю. Занадто пізно для цього.

Але ми могли б створити свій власний світ. Наш власний порятунок на наших умовах. Наше власне небесне місто в царстві вічного вогню.

Я хапаю її за зап'ястя, скручую пальці, вивчаючи запалу шкіру. Всі ці шви, вся ця кров, яку вона, мабуть, втратила. Вона була зовсім одна, така до біса нещасна, що хотіла покінчити з усім цим. Я б ніколи не побачив її знову. Я б втратив її назавжди.

Це схоже на швидкий удар по яйцях, різкий удар у живіт.

- Ти більше не нелітаючий птах, Сейдж. Ти фенікс. Вони намагалися задушити тебе, але ти не дозволила їм. Ти побудувала себе з цього попелу без моєї чи чиєїсь допомоги. Тільки ти.

Я лізу в передню кишеню, витягуючи витончений золотий ланцюжок, і пташка посередині ловить світло.

- Померти легко. Ти можеш горіти для мене?

Я не просто так питаю.

Я благаю.

Вона простягає руку, хапаючи амулет, що висить, і проводить пальцем по вкритій металом крилатій істоті.

- Де ти це взяв? - шепоче вона, самотня сльоза тече по її щоці, і в мене виникає тілесне бажання злизнути її з неї. Щоб зловити її печаль і проковтнути її, щоб вона ніколи не відчувала її знову.

- Я виплавив його зі значка Каїна, - кажу я. - Як нагадування про те, що він більше ніколи не зможе доторкнутися до тебе. Ніхто не буде. Ні, якщо ти їм не дозволиш.

Я бачу запитання в її очах. Вона хоче знати, що сталося, що я зробив, але вона знає, що зараз краще не говорити про це.

Я беру метал і надягаю його на її шию, зачіпаючи ззаду так, щоб він ідеально лягав на центр її ключиці. Вона дивиться на нього зверху вниз, якийсь час дивиться, і спочатку я не впевнений, чи подобається він їй. Це жахливий подарунок.

Але коли вона знову дивиться на мене, її губи злегка прочинені, вона дає мені свою відповідь:

- Рук, я хочу, щоб ти доторкнувся до мене зараз.

Мені не потрібно, щоб вона говорила щось іще. Це єдиний дозвіл, який мені потрібен.

Я наближаю своє тіло до неї, заповзаю на стіл і забираюся на неї. Моя талія знаходиться між її молочно-білими стегнами, і я опускаю свій рот на її, вбираючи червоний колір її рота, доки вона не розпухне від моїх поцілунків.

Вона стогне в мене, коли наші язики сплітаються разом, пожираючи один одного, виливаючи кожну крихту чистих емоцій у рот один одному. Всі муки, всі страждання одні, вся любов.

Мої груди болять. Моє серце тремтить, пожвавлюючись уперше за рік. Приємно винагороджувати себе, а не навпаки. Ці розплавлені гарячі ланцюги, які роками чіплялися за моє тіло, починають розплутуватися.

Той, хто потребує, той, хто бажає, і кожен шматочок мій.

Я рухаю ротом донизу, не знаючи, чи на смак чутлива шкіра на її шиї більше схожа на полуницю, чи на мед, але в кожному разі, смак на моєму язиці - це те, що я ніколи не хотів забути.

Що далі я працюю, то більше фіолетових і червоних слідів залишаю на ній. Я хочу відзначити кожен її квадратний дюйм, поки вона не буде повністю покрита мною. Я б жодного дня не прожив так, щоб увесь клятий світ не дізнався, що вона моя.

- Твій рот такий приємний, - пхикає вона, коли мої руки обмацують її груди. Гладкі й пружні, теплі й такі, що ваблять до моїх цікавих пальців. Я болісно граю з її сосками.

Я занадто довго заперечував правду про те, що вона завжди була моєю. І тепер я божеволію від думки про те, щоб володіти нею повністю, володіти кожним дюймом.

- Скоро стане ще краще, - шепочу я, залишаючи затяжний поцілунок просто над її трусиками. - Чорт, я пропустив це.

- Я чи?

- Ти. Я сумував за тобою, - я рухаю ротом навколо її оголеного тіла, - Я сумував за тобою, я не думав ні про що інше відтоді, як ти пішла. Я більше нікого не чіпав. Немає нікого кращого за тебе.

Я скочую пояс вниз, одним махом скидаючи спідню білизну з її ніг.

Я абсолютно голодний для неї. У мене течуть слинки, побачивши її блискучу рожеву кицьку, вологу і готову для мене. Я занадто довго відмовляв собі в її піхві на моєму язиці. Я хочу виправити це.

Помістивши своє тіло між її ніг, змушуючи її стегна розкритися, щоб звільнити місце для моїх плечей, я проводжу язиком від вершини її горбка до її отвору. Вона смикається біля мене, намагаючись притиснути свій центр до мого обличчя, ганяючись за тертям, ганяючись за задоволенням.

З радістю підкоряючись, я опускаю рот до її клітора, смокчучи чутливий бутон з достатнім зусиллям, щоб вона могла це відчути. Я повільно обводжу навколо нього кінчик язика, дражнячи нас обох. Я можу грати всього кілька секунд, перш ніж починаю пожирати заборонений плід між її стегнами.

Її пальці занурюються в моє волосся, притискаючи мене до центру, жадаючи більшого. Мій гарячий язик ковзає по її слизьких складках, і я вдихаю її, ніби вона моя остання їжа на землі.

Двома пальцями я використовую її соки, щоб легко вводити їх у її вузьку дірочку, відчуваючи, як вона стискається навколо мене, коли я вводжу їх у її піхву і виштовхую з неї.

- Усі ці непристойні звуки для мене? - я стогну в її лоно, мій голос вібрує на її чутливому бутоні. - Як до біса мило з твого боку, крихітко.

Я притискаю язик до її клітора, дозволяючи їй тертися об мене, дозволяючи їй контролювати тиск і ритм. Дозволити їй використовувати мене, поки вона не буде готова зламатися.

На її лобі утворюються маленькі зморшки, стогони стають голоснішими, все її тіло звивається, а хребет піднімається над столом. Мій член важкий і пульсує, відчайдушно бажаючи відчути, як її стінки стискаються навколо мене.

Я знаю, що вона близько.

Я завжди знаю.

Тому що я знаю свою дівчинку.

Я відчуваю, як її соки стікають по моєму підборіддю, покриваючи мене її рідиною, такою святою, що її може бути достатньо, щоб очистити світ від гріхів. Вільною рукою я розмазую її мастило у напрямку до її дупи, масажуючи вузький отвір подушечкою пальця.

- Ти будеш хорошою повією і дозволиш мені трахнути і цю дірку?

Частина мене дражнить.

Інша частина мене дико претендує на кожну дірку без обмежень.

Вона скиглить, киваючи, поки я продовжую грати, просовуючи кінчик пальця всередину і стогну від того, наскільки вона туга.

- Скажи це. Попроси мене.

Піднявшись на ліктях, із червоним від задоволення обличчям, вона дивиться на мене між своїх стегон.

- Я хочу, щоб ти трахнув мою дупу, - в її блакитних очах стільки бажання, що я не можу їй відмовити. - Будь ласка.

- Бля, - стогну я, повертаючись до її губ, засовуючи свій язик їй до рота і дозволяючи їй скуштувати свої соки на моєму язиці. - Я страшенно хворий на тебе, Сейдж.

Я проводжу рукою вниз по тілу, вивільняюся зі штанів і сідаю на коліна. Обхопивши себе долонею і натираючи всю довжину, я спостерігаю, як з кінчика витікає кілька крапель предеякуляту.

- Рук, будь ласка, малюк. Ти мені потрібен, - стогне вона, притискаючись до мене.

Обережно, я розсовую її ноги набагато ширше, притискаючи її до своїх стегон, потім просовую руки під її дупу, щоб підняти її до мене.

Інстинктивно її ноги опускаються на мої плечі, її підбори все ще прикрашають її ступні.

Я використовую її гладкість, щоб змастити свій член, перш ніж направити себе до її ануса.

- Ти дозволяєш комусь ще трахати тебе тут, повія? - запитую я, скрегочучи зубами, коли полегшуюся всередині неї. Я відчуваю, як її стіни намагаються витіснити мене, відкидаючи мій розмір, але я продовжую тиснути.

- Н-ні, тільки ти, - вона агресивно хитає головою, заплющивши очі, щосили намагаючись пристосуватися до мене. - Бляха, горю.

Я використовую великий палець, щоб стимулювати її клітор, намагаючись допомогти їй відкритися.

- Тобі потрібно розслабитися, маленька. Впусти мене, - шепочу я, просуваючись всередину все далі й далі, чим більше я трахаю її клітор своїм великим пальцем. - Усе, це моя дівчинка. Чорт, ти відчуваєш себе неймовірно. Ти відчуваєш, як я розтягую твою дупу? Стискаєш стінки для мого члена?

- Я відчуваю... - її наздоганяє стогін, який охоплює все її тіло. - Так наповнено, так добре.

Щойно я повністю опинився всередині її дупи, я не знаю, як зможу вирватися через те, як сильно вона стиснула мене.

Але поступово я починаю працювати стегнами, рухаючи великим пальцем трохи швидше. Я не можу стримати посмішку, що розпливається по моєму обличчю, відчуття того, що вона розслабилася навколо мене настільки, що я можу рухатися швидше.

- Ти така гарненька маленька повія, Сейдж. Приймаєш мене так добре.

Незабаром я входжу в неї з більшою силою і бачу, як на її обличчі наростає напруга. Мої стегна знову і знову шльопають її по шкірі, коли я все глибше проникаю в неї.

Моє власне звільнення лиже мені п'яти, скручує живіт, але мені все одно. Я просто хочу подивитися, як воно прийде до неї.

Я хочу бачити, як ейфорія спалахує на її шкірі, вибухаючи з голови до ніг. Мені було б однаково, якби я більше ніколи не приходив, якби це означало, що я зможу бачити це обличчя до кінця свого життя.

Якраз цього було б достатньо.

- Бля, бля, - лається вона, впиваючись нігтями в мої стегна. - Рук!

- Так туго, до біса добре, - бурчу я, коли мої рухи стають дедалі більш безладними, неконтрольованими, відчуваючи її спазми піді мною.

Цього недостатньо. Я хочу більше. Я хочу все це.

Я хочу, щоб її зламали і ретельно трахнули. Настільки слабка, що мені доводиться забирати її з цієї безглуздої вечірки, де її ніхто не розуміє.

В оточенні всіх цих людей, які посадили її в клітку, тому що боялися того, що вона може зробити, якщо вони дадуть їй повну свободу дій.

- Давай ще, - гарчу я, хапаючи її ноги за щиколотки і розсовуючи їх так, що вони падають на стіл, залишаючи її відкритою для себе.

Я занурюю середній і безіменний пальці в її кицьку, продовжуючи довбати свою довжину в іншу її дірочку.

- Занадто багато, - видавлює вона. - Чорт, це занадто.

Рухаючи пальцями всередину і назовні, прискорюючи темп, я обов'язково проводжу ними в заповітній точці її піхви.

- Я сказав, кінчай, - наказую я, відчуваючи, як мої органи прорізають мене, коли вона починає беззвучно кричати, і задоволення повністю захльостує її.

Її спина вигинається над столом, намагаючись відсторонитися від мене, але я продовжую закачувати своє сім'я в її глибини, все ще ворушачи пальцями.

Прозора рідина вихлюпується на нижню частину мого живота, її піхва омиває мене, коли її другий оргазм руйнує її. Я різко стогну, коли вона напружується.

Кімната наповнюється переривчастим диханням, поки ми обидва залишаємося в цьому стані блаженства, її тіло переживає афтершок її оргазму.

Я тримаю себе всередині неї, нахиляючись, залишаючи ніжні поцілунки на понівеченій шкірі її шиї. Емоції змішуються з припливом жадання, коли мій язик кружляє навколо слідів, які я залишив, пробуючи солоний піт на її шкірі.

Замість того, щоб запитати, як минулого разу, я роблю заяву, яка не підлягає обговоренню.

- Я тримаю тебе, - кажу я сухим голосом, відчайдушно потребуючи зволоження.

Її пальці занурюються в моє волосся, злегка смикаючи кінці, і я відчуваю, як її губи згинаються в усмішці.

- Я завжди була в тебе, Рук. Завжди.

Сейдж

Ще один день.

У нас був план, і нарешті настав час його виконати.

Цього чекали довго, і остаточність цієї події висить у повітрі, як гниюче м'ясо. Це переслідує мене всюди, докучає мені.

Я хотіла зробити це сьогодні, але нам довелося чекати на Алістера, який проводив день із Браяром у свого дядька на його день народження. Потрібно було переконатися, що існує баланс між помстою і любов'ю.

За той час, що я була поруч із ними, я зрозуміла, що Алістеру потрібно бути поруч, коли щось іде не так. Не тільки тому, що в нього були проблеми з контролем або йому потрібно було взяти на себе відповідальність, а й тому, що, якщо справи підуть погано, він хотів бути тим, хто зазнає поразки. Щоб бути тим, хто б вивів їх із біди і від будь-якої шкоди. Ось хто він для них.

Старший захисник.

Захисник.

Їхня постійна тінь.

І я поважаю його за це, навіть якщо він досі не перейнявся до мене симпатією. Власне, ніхто з них толком не розігрівся, особливо Тетчер. Він ясно дав зрозуміти, що не є моїм шанувальником.

Але це нормально, тому що Рук є.

Рук горить у мені, і я маю намір бути киснем, щоб продовжувати розпалювати це полум'я.

Минуло кілька днів після Весняного Обіду, і я не думаю, що він хоч раз провів час поза моїм тілом. І мене це більш ніж влаштовувало.

Навіть серед усієї метушні й хаосу, що коїлися навколо нас, ми знайшли свою маленьку гавань між тріщинами, живучи й дихаючи в моменти, коли були тільки ми.

Раніше я не усвідомлювала, як багато чого мені не вистачало через те, що ми не могли разом з'являтися на публіці. Тепер я можу відкрито витріщатися на нього, коли він входить до кімнати, або сидіти поруч із ним у класі, якщо захочу.

Ми разом.

І я ніколи не почувалася більш живою, навіть у той час, коли я переживала стільки горя. Я знаю, що він у мене є, і мені більше не потрібно стикатися з темрявою наодинці, тому що він - світло, яке ніколи не гасне. І все це моє.

Мене вражає, як ми все ще живемо таким нормальним життям, тоді як такі зловісні плани перебувають у процесі розробки. Що, незважаючи на те зло, яке відбувається, ми можемо зробити з цього щось прекрасне.

- Це займе всього хвилину, обіцяю. Мені просто потрібно переодягнутися, - кажу я Лірі, яка йде позаду мене тротуаром до будинку Сайласа.

Рук усе ще хоче, щоб я залишилася там, поки Френк не помре.

- Що не так з одягом, який зараз на тобі? Ми просто йдемо в "Тіллі".

- Я ношу цю спідницю весь день і відчайдушно потребую легінсів. Це займе дві секунди.

Те, що я знайшла в шафі Ліри, було чимось, що я віднесу із собою в могилу. Це була її таємниця, яку вона повинна була зберігати, її правда, яку потрібно було спалити. Я знав, що рано чи пізно це вийде назовні, але поки цей час не настане, я триматиму її одержимість при собі, як і обіцяла.

Останні кілька днів усе йшло так гладко, що я мала очікувати, що щось піде не так.

Я повинна була передбачити це.

Але не було нічого, що могло б підготувати мене до того, що на нас чекало, або до того, як різко це змінить хід усього.

Коли двері відчиняються, відбуваються три речі.

Одна.

Мати Сайласа, Зоя, сидить на дивані, а Калеб і Леві стоять з боків від неї, втішаючи її, а великі сльози течуть по її обличчю.

Два.

Скотт Готорн, витончений, лагідний батько, походжає підлогою. Хто б не був на іншому кінці телефонного дзвінка, він витримує бурю, в якій я не хочу брати участь.

Три.

Кров на підлозі, що веде до дверей. Недостатньо, щоб виправдати чиюсь смерть, але достатньо, щоб змусити вас хвилюватися.

- Сейдж! - Зої задихається, встаючи. - Ти чула що-небудь від Сая?

- Ні, що відбувається? З ним усе гаразд? - запитую я, беручи гору над занепокоєнням.

О, ні.

Ні, ні, ні, ні.

Тільки зараз я помітила, що у Скотта на руці біла пов'язка, з якої просочується кров.

- Що сталося? - кажу я, майже боячись почути відповідь.

- Сайлас перебуває в середині психотичного епізоду, одного з перших відтоді, як він був маленьким хлопчиком. Він піддався своєму психозу і почав вірити, що це його реальність.

- Але його ліки, я думала, вони допомагають...

- Допомагали, - схлипує Зої. - Але він перестав їх приймати. Ми й гадки не мали до сьогоднішнього дня, коли його батько заявив йому про погіршення симптомів, і він зізнався, що замінив таблетки на вітамінну добавку. Ми ніяк не могли знати.

Я повертаюся до Ліри. Моє перше спонукання - зателефонувати Руку - адже він знає, що робити, правда?

Почуття провини плаває в моєму животі.

Це частково моя вина. Я дала йому занадто багато часу, щоб розповісти Руку про те, що сталося між нами. Але останні кілька днів він був у порядку. Він здавався в порядку, і тепер ми тут.

Усе, що для цього було потрібно, - це клацання пальця.

- Я намагався завадити йому піти, але він був занадто глибоко у своїй голові. Я боровся з ним, намагаючись утримати його в будинку досить довго, щоб викликати швидку допомогу, але він... - Скотт піднімає поранену руку, кажучи це не словами, а діями. - Він просто продовжував говорити про те, як голоси казали йому, що йому потрібно зробити, щоб він міг... - він задихається від слів, сум неспокійного батька оволодіває ним. - Щоб він міг повернути Роуз.

Є так багато речей, які можуть означати, і водночас ми не можемо мати ані найменшого уявлення, тому що те, що зараз відбувається всередині Сайласа, знаходиться між Сайласом і його демонами, чого ніхто з нас не може зрозуміти.

Шизофренія - непередбачуване психічне захворювання, яке не щадить своїх жертв, і Сай - не виняток.

Мої руки трусяться, коли я витягую телефон із кишені.

- Ми не знаємо, де він, куди прямує, на що здатен наодинці із собою, - Скотт роздратовано проводить рукою по обличчю.

- Мій малюк, - плаче Зої, продовжуючи текти сльозами, коли вона йде до чоловіка по розраду, яка може йти тільки від того, що Сайлас перебуває вдома в безпеці. - Скотт, наш малюк.

Він притягує її до своїх грудей, міцно притискаючи до свого тіла, ніби його руки можуть захистити її від болю зовні.

- Я зателефоную Руку, - нервово кажу я. - Можливо, він краще зрозуміє, де перебуває.

Я натискаю на його ім'я на своєму телефоні, все ще під назвою Люцифер.

- Ми вже дзвонили йому. Він був першим, з ким ми зв'язалися, - каже Скотт, коли я чую, як припиняється гудок.

Я чую дихання Рука на іншому кінці дроту.

Я відчуваю його паніку. Його занепокоєння. Його біль.

- Ми збираємося повернути його, - кажу я їм, не знаючи, що ще я можу сказати, щоб зробити це краще.

- Не кажи їм того, у чому ти не впевнена, ЛТ, - каже Рук мені на вухо, змушуючи мої груди пульсувати.

Ми з Лірою виходимо з дому і прямуємо до машини.

- Рук, я маю тобі дещо сказати, - бурмочу я, - Я мала сказати щось раніше, я знаю, і це моя вина. Я знаю, що це моя вина...

Я боюся сказати, що мені потрібно.

Тому що я знаю, що, коли я це зроблю, він зненавидить мене.

І я не можу зробити це знову. Він не може мене ненавидіти.

Я щойно повернула його.

Однією з останніх речей, про які Роуз говорила зі мною, був її страх перед Сайласом, який її ненавидить, і я подумав, яке це безумство. Що вона боїться такої дурості.

Але тепер я розумію.

- Мені дуже шкода, але Сайлас...

- Він сказав мені.

Полегшення і замішання охоплюють мене.

- Про все? - я хриплю.

- Усе. Він навіть включив частину про те, що ти поставила йому ультиматум, - він видихає. - Це не твоя вина.

Я прослизаю на пасажирське сидіння машини Ліри, бажаючи тільки опинитися перед ним, щоб він міг бачити, як я кажу це.

- І це не твоя вина, Рук. Ти думав, що він приймає ліки. Ні ти, ні будь-хто інший не могли знати, що він їх підмінив.

Я знаю, де він подумки. Я знаю, що він тільки й робить, що звинувачує себе за те, чого не міг передбачити. Він карає себе, бажаючи нашкодити собі за те, що не помітив ознак або не розпізнав цього раніше.

- Це не твоя вина, - бурмочу я в динамік, сподіваючись, що він сам це зрозуміє.

- Він мій найкращий друг, Сейдж. Я розумів, що щось не так, але просто не хотів цього приймати. І зараз...

На задньому плані чути гучний удар кулаком по чомусь твердому, після чого голос Тетчер бурмоче щось про те, щоб заспокоїтися.

- Зараз ми нічого не можемо з цим вдіяти, Рук. Але ти маєш рацію, він твій найкращий друг. Ти знаєш його краще, ніж будь-хто інший. Куди він прямує? Куди б він пішов прямо зараз?

Це далеко не так, тому що ми не знаємо, хто такий Сайлас, коли він у своєму психозі, але, якщо хтось і знає, так це Рук. Я готова прийняти все, що виходить від болю, якого зараз потребує Рук, але мені потрібно, щоб він спочатку зосередився на пошуку Сайласа.

Тому що так, він його найкращий друг.

Але він також єдине кохання моєї сестри. Вона ніколи не пробачить мене, якщо з ним щось трапиться, і я ніколи не пробачу себе.

- Рук, - кажу я трохи сильніше. - Куди міг піти Сайлас?

Настає пауза тиші.

- Френк. Він іде до Френка.

Рук

Я знав, що він не в порядку.

Я знав це задовго до цього моменту.

Я знав це задовго до того, як він сказав мені, що намагався поцілувати Сейдж посеред галюцинації.

Я знав, що з ним не все гаразд, і нічого не робив, тому що бачив, як він приймає ліки. Я бачив, як він їх забрав, і довірив їм свою роботу. Щоб захистити його від голосів, від яких я не міг захистити його.

Але він до біса довго приймав вітаміни. Я не міг зрозуміти, чому він вчинив так безрозсудно. Чому він ризикує ще більше зануритися у свою хворобу через скорботу Роуз. Я думав, що зробив достатньо, прочитав достатньо про це. Я думав, що був готовий до такого можливого результату, як шизофренія.

Я не був.

- Сайлас...

- Заткнися! Замовкни, - чую я крик мого друга. - Я знаю, що ти зробив. Вони знають. Ми знаємо. І я маю щось із цим робити. Якщо я зроблю це, я поверну її, розумієш? Я можу повернути її.

Він стоїть до мене спиною, але я бачу Френка, що лежить на підлозі у вітальні, з його чола капає кров. Він піднімає руки майже в молитовному положенні.

- Вона пішла, - його голос тремтить. - Я шкодую про те, що зробив, але її більше немає. Убивство мене нічого не дасть.

Неправильно.

Його вбивство нагодує пекельного гончака в наших душах. Френк носить ознаку смерті, як густий одеколон. Його час минув. Він розбестив і обдурив достатньо людей, і настав час носіям смерті послужити своїй меті.

Але це буде не кінець, чи не так?

Цього не може бути.

Ми не можемо просто передати цю інформацію ФБР або поліції, як спочатку планували. Не тоді, коли ми знали, що Каїн був брудним - ми й гадки не маємо, скільки з них були залучені в "Гало". Йти до них було б помилкою.

Однак це підняло питання, що нам робити зі зниклими дівчатами?

Ми могли б прожити своє життя з кров'ю, просоченою нашими руками, зі смородом смерті, назавжди пов'язаним із нашими душами. Це було рішення, з яким ми всі змирилися, але чи могли ми усвідомлено дивитися в інший бік, поки дедалі більше дівчаток брали і продавали в сексуальне рабство?

Я не можу говорити за всіх нас, але я знаю свою відповідь.

- Ні, ні, - бурмоче Сайлас, пістолет тремтить у його руках. - Я знаю, я знаю, що він зробив. Я знаю, що я зробив. Так, я знаю, що маю зробити, просто... - він упирається руками в голову. - Будь спокійний. Будь спокійний.

Наче він розмовляє з кількома людьми і не може зрозуміти, кому відповісти першим. Усі його слова збиваються до купи, і все, що він говорить, не має жодного сенсу. Він застряг у війні всередині власного розуму, і я поняття не маю, як допомогти йому в цій битві.

Там немає меча. Немає щита. Немає зброї.

У мене нічого немає.

- Сайласе, - спокійно кажу я, відступаючи далі в простір, Тетчер слідує за мною. - Це всього лише я, чувак.

Я ненавиджу ставитися до нього як до дикої тварини, тому що це не так. Він просто в пастці й не бачить виходу.

Йому просто потрібна допомога.

Раптово він обертається, дивлячись на мене, але здається, що насправді він мене не бачить.

- Рук, - каже він, - Вони не дали мені почекати. Я не можу більше чекати. У нас було мало часу.

Я киваю.

- Усе гаразд. Нам не потрібно чекати. Тобі не потрібно чекати.

Я підходжу до нього ближче, мені потрібно вирвати пістолет з його рук. Я стояв перед кількома цілями, поки Сайлас стріляв по об'єктах навколо мене. Я ніколи не сумніваюся в його меті, і я не збираюся відмовляти йому в смерті Френка, але я боюся того, що він зробить після того, як закінчить у нього стріляти.

- Дозволь нам допомогти тобі, добре? Ось чому ми тут. Ми тут, щоб допомогти, - я намагаюся тримати свій голос рівним, незважаючи на мою нервозність.

Я продовжую йти, поки не опиняюся прямо перед ним, зосередившись тільки на ньому.

Я ніколи не був у будинку Донах'ю, тільки бачив його ззовні, коли ми підвозили Розі та коли я потайки виводив Сейдж уночі. Ви могли б подумати, що я звик до звичайних місць, що приховують зловісні речі.

- Не дай йому вбити мене, будь ласка. Він збожеволів - ви не можете дозволити йому вбити мене. Ви повинні мені допомогти, - кричить Френк зі свого місця на землі.

Сайлас агресивно хитає головою, дивлячись праворуч від мене, де нікого немає, тільки двомісне крісло.

- Він мій друг. Він би цього не зробив, - каже він, - Не став би.

- Гей, гей, Сайласе, подивися на мене, - кажу я йому, намагаючись утримати його тут, у реальності, боячись доторкнутися до нього, бо не впевнена, чи допоможе це йому, чи зашкодить.

- Що вони кажуть? Поговори зі мною.

- Вони... - він заплющує очі, зіщулюючись, ніби йому боляче. - Вони кажуть мені, що ти збираєшся зупинити мене. Що ти не хочеш, щоб я повернув Роуз. Вони хочуть, щоб я... - він знову розплющує очі, дивиться на мене, і я клянуся, все, що я бачу, це його крики про допомогу. - Вони хочуть, щоб я вбив тебе.

Я відчуваю, як Тетчер совається в мене за спиною, і ми обидва відвертаємося від кухні.

- Якби я міг повернути Розі, клянуся Богом, я б це зробив, Сайласе. Я б зробив усе, що завгодно, - кажу я, маючи на увазі кожну унцію цього. - Але я не можу. Ніхто нічого не може зробити, щоб повернути її. Голоси, це твій розум грає з тобою злі жарти. Вони не справжні, зрозуміло? Це просто у тебе в голові.

Я такий злий, що ці речі в його голові забирають його в мене, і я нічого не можу зробити. Я не можу боротися з ними. Я не можу боротися з ними за нього, і я просто почуваюся марним. Не прямо зараз.

Я пообіцяв, що буду піклуватися про нього. Я пообіцяв собі, що не дозволю, щоб із ним щось трапилося.

І подивися, чому я дозволив трапитися.

- Ти не можеш цього зробити. Вони не дозволять тобі...

Мої руки кілька разів смикаються, перш ніж я повертаю голову в бік Френка.

- Якщо ти ще раз відкриєш рота, я випалю тобі кляті очі, зрозуміло? - огризаюся я.

- Будь ласка, Рук. Ти знаєш мене відтоді, як був хлопчиком. Не роби цього. Якщо ти залишиш мене в живих, я розповім тобі все, що знаю. Тут, у Пондероз Спрінгс, задіяно більше людей. Так багато, що ти не маєш ні найменшого поняття. Я був усього лише жертвою їхньої організації. У влади є більш впливові люди. Ти можеш посадити їх усіх до в'язниці, включно зі мною, тільки не вбивайте.

- Френку, - бурчу я, пильно дивлячись на нього зверху вниз, - Що тебе тут не влаштовує? Нам не потрібно, щоб ти розбирався в усьому цьому. Живий ти мені не потрібен, зрозумів? Найкраще, що ти можеш зробити для мене зараз, це померти.

Він хитає головою, по його розпухлому обличчю течуть жирні сльози.

- Будь ласка, я ніколи не хотів, щоб Роуз помирала, вона була моєю маленькою дівчинкою...

- Він сказав, щоб ти мовчав! - кричить Сайлас, встромляючи приклад пістолета в голову Френка, викликаючи гучний удар, після чого той падає на підлогу. Його очі заплющені, а тіло обм'якло, але я все ще бачу, як ворушаться його груди, даючи зрозуміти, що він усе ще живий.

Сумнів накочує на мене хвилею, чи зможемо ми без інсайдера з'ясувати, хто ще був пов'язаний із "Гало"? Я маю на увазі, що ми зайшли так далеко.

Ми зайшли занадто далеко.

І якщо так подумати, нам не потрібно шукати когось ще в цій справі.

Вони прийдуть за нами.

Дуже скоро.

Сайлас продовжує ходити туди-сюди, незв'язно бурмочучи щось собі й комусь іще, кого він зараз бачить у цій кімнаті. Я підходжу трохи ближче, обережно простягаючи руку.

- Усе скінчено, Сайласе. Усе скінчено, добре? Френк пішов, бачиш? - я вказую на землю, де нерухомо лежить переобраний мер Пондероз Спрингс. Я знаю, що він непритомний, але Сайю не потрібно цього знати.

- Ми зробили це. Усе скінчено, і тепер ми можемо допомогти тобі, - легко кажу я. - Просто дай мені пістолет, і я обіцяю тобі, все буде добре. Мені просто потрібно, щоб ти довіряв мені.

Схоже, він відчуває фізичний біль, його тіло тремтить, а голова труситься, і я нічого не можу зробити, щоб заспокоїти його від страждань, які він відчуває просто зараз.

- Ні, ні, це неправильно. Вона повинна була повернутися, - він проводить рукою по обличчю, озираючись направо, а не на мене. - Що ти маєш на увазі? - каже він, насупивши брови. - Ти обіцяєш? Так, якщо ти обіцяєш, я зроблю це.

Весь мій світ, здається, приголомшливо зупиняється, коли Сайлас знову переводить погляд на мене, і все, що я бачу, це порожнеча всередині. Нічого, крім суворої порожнечі, що дивиться на мене, коли він піднімає ствол пістолета до голови.

Я відчуваю, як у мене пересихає в роті, а живіт скручується і вирує.

Круглі важкі сльози течуть із куточків його очей.

- Не роби цього зі мною, Сайласе, - вимагаю я, встаючи на його місце. - Давай я тобі допоможу.

Сльози падають на підлогу, коли він хитає головою, прикушуючи нижню губу.

- Ви не можете мені допомогти. Єдиний спосіб допомогти мені, якщо я вб'ю себе. Ти маєш зрозуміти, що я зобов'язаний це зробити.

- Ні, - видавлюю я, хапаючи його за плече, - Ти не залишиш мене. Я не дозволю тобі. Ти повинен знати, що це не ти, що вони не справжні. Це правда, Сайласе. Ми справжні.

Щось усередині нього ламається, тому що, щойно його рука смикається, я виймаю пістолет із його пальців, беручи його у свою долоню.

Його голова падає мені на плече, його тіло майже безвольно падає в мої руки.

- Я так втомився, Рук, - шепоче він.

- Я знаю, - кажу я, погладжуючи його по спині.

Втомилися від голосів.

Втомився від своєї хвороби.

Втомився від усього цього.

У якийсь момент я маю запитати себе, чи не приносимо ми йому більше шкоди, ніж користі, вишукуючи, що трапилося з Роуз. Ми знали, що помста не поверне її, це не змусить нікого з нас сумувати за нею менше, і все, що вона зараз робить, це ще більше ламає Сайласа.

- Сину, мені потрібно, щоб ти опустив пістолет і, щоб усі підняли руки вгору.

Ти, мабуть, обманюєш мене.

З пістолетом, все ще в моєму володінні, я піднімаю його і повертаюся, зустрічаючись очима з детективом Фінном Бреком, який тримає свою зброю збоку від голови Тетчер, обвиваючи рукою його шию, тримаючи його до своїх грудей, щоб він не рухався.

Тетчер все ще трохи вищий на зріст, що робить цю ситуацію досить комічною, якби його життю не загрожувала небезпека.

- Чому люди завжди спрямовують на мене зброю? - Тетчер зітхає, закочуючи очі, наче це лише незначна незручність, а не питання життя і смерті.

Вони стоять перед відкритою кухнею, я вважаю, Фінн увійшов через задні двері. Найімовірніше тому, що Френк подзвонив йому до того, як Сайлас його втихомирив.

Я тримаю пістолет спрямованим на Фінна, повністю усвідомлюючи, що, якщо він зробить рух, я з більшою ймовірністю завдам удару.

- Або ти поклади це і приходь добровільно, або я пристрелю тут твого друга. Навіть Стівен за мого напарника, - каже він, злобно виблискуючи очима.

Я не стану цього заперечувати, тому що тільки один із нас вибереться з цього, а я не збираюся лізти зі шкіри геть.

- Я весь час думав, що ти один із хороших. Чи є тут щось у воді, через що всі перетворюються на віроломні шматки лайна? Чи ви всі просто народилися в сексуальному рабстві та педофілії? - запитую я, запитально схиливши голову.

Я здивований, що він був замішаний у цьому зі своїм більш ніж мертвим партнером. Той, якого перетворили на суп. Сірчана кислота - чудодійний засіб для людини, яка намагається позбутися тіла.

Але я не шокований. Кожен замішаний у чомусь аморальному. Це місто тоне в ньому.

- Не дивись на мене зверхньо через лайно, якого ти не можеш зрозуміти, хлопчику.

Задні двері тихо відчиняються, і я бачу це краєм ока. Я ніколи не був дівчиною, що потрапила в біду, і мені ніколи не був потрібен порятунок, але зараз я б не відмовився від невеликої допомоги.

- Ти маєш рацію. Я не можу зрозуміти, як людина із сім'єю може викидати їх заради якихось брудних грошей? Хто тепер схожий на хлопчика?

- Це набагато більше, ніж це. Ви навіть не торкнулися поверхні того, як далеко йде "Гало" або в кого він вчепився своїми кігтями. Навіть якщо ви зможете знайти вихід із цього, вони не зупиняться, поки ви всі не помрете. Вони знають вас. Вони знають ваші імена. Ваші сім'ї, ваші життя. Я роблю тобі послугу, - сміється він, - Покінчимо з цим тут і зараз, доки за тобою не полювали люди набагато страшніші за мене.

- Це не закінчиться так, як ти думаєш, - кажу я йому, обіймаючи Сайласа рукою, щоб він не рухався.

- Так? У кого тут більше контролю? - він усміхається, душа Тетча трохи сильніше, змушуючи мого друга загрозливо примружитися, втомившись від того, що хтось, кого він не знає, торкається до нього. - Федерал, чий напарник був убитий групою розбурханих школярів? Або нагороджений офіцер, який намагається захистити мера міста?

Погані речі трапляються, коли розгнівані люди залишаються сумувати. Ще гірше трапляється, коли хороші люди змушені захищати тих, про кого вони піклуються.

- Ставлю свої гроші на дівчину з ножем.

Ліра встромляє сріблястий край леза в шию Фінна, занурюючись у вену, ніби розрізаючи дозрілий фрукт. Крововтрата негайна. Вона виривається з відкритої рани, коли Ліра висмикує його з отвору.

Червона рідина, від якої пахне металом, стікає каскадом по плечу Тетчера, стікаючи по його сорочці, немов стрімкий водоспад. У його очах дикий вираз, якого я ніколи раніше не бачив, коли він спостерігає, як вода стікає по ньому, зісковзуючи з коміра його сорочки.

Рука Ліри тверда, коли вона кидає ніж на підлогу. На її обличчі немає ні страху, ні паніки; вона виглядає як завжди - пасивна і не стурбована тим, що відбувається у світі. Кров покриває її крихітну бліду руку, і замість того, щоб дивитися на людину, яку вона щойно вбила, коли вона падає на землю, вона просто відступає, дозволяючи її тілу сповзти на підлогу, і залишається зосередженою на Тетчері. Її погляд не відривається від нього ні на секунду.

- Це була нова сорочка, - видихає він, його груди здіймаються, коли він обертається, щоб подивитися на неї, мертве тіло - єдине, що розділяє їх.

- Вона була некрасива. Від крові стало краще, - каже вона, піднімаючи на нього запалі очі. Із закривавленою рукою і ліловими мішками під очима від недосипу вона нагадує мені героїню Тіма Бертона - кучеряве волосся, надто великі для її обличчя очі, бліда шкіра.

- Він помер? - я чую звуки з кухні, і мені достатньо її голосу, щоб звернути всю свою увагу на неї.

Я ніколи не вірив ні в рай, ні в пекло.

Доля чи призначення.

Я ніколи не стояв зовні і не загадував бажання під час падаючих зірок.

Ні, я ніколи ні в що подібне не вірив, але я вірю в неї.

- Мій тато помер? - вона дихає, в її очах танцюють маленькі невинні демони, і я ніколи не бачив хаосу в такому прекрасному стані.

Такий вражаючий відтінок синього, переплетений із вогнем, з яким я люблю грати.

Це доля? Це доля?

Що хлопчиком, ще до смерті моєї матері, я годинами сидів, дивлячись на відкрите полум'я, відмовляючись відірвати від нього погляд. Занадто поглинений, занадто захоплений тим, як клуби диму співали, а вугілля обпікало мою шкіру.

І ті самі язики полум'я танцюють у куточках її очей. Такі гарячі, такі до біса сині, і я хочу засмажитися в них живцем.

Можливо, я завжди бачив її всередині вогню.

Або, можливо, я просто народився в полум'ї.

- Поки що ні, - каже Тетчер. - Нам потрібно прибрати це, Рук.

- Візьми Сайласа, йди з Лірою і забирайся звідси до біса. Коли з'явиться поліція, я не можу допустити, щоб ти була вся в крові, - кажу я, підходячи до Сейдж.

- Чим ти плануєш зайнятися?

- Усе, що потрібно зробити. Мені просто потрібно, щоб ти забралася звідси, перш ніж це станеться.

Я дотягуюся до неї, мої руки захоплюють її обличчя, притягуючи її губи до своїх. Я потопаю в її дотику на відокремлений момент між хаосом. Мій шматочок раю всередині мого власного пекла.

- Ти мені довіряєш? - я шепочу їй у рот.

Вона киває, обвиваючи пальцями моє зап'ястя.

- Завжди.

Я веду її далі на кухню, шукаючи потрібні мені матеріали. Я кидаю мідну каструлю на плиту, відкриваю її холодильник і беру випадковий шматок замороженого м'яса, перш ніж взяти рослинну олію.

У нас немає часу, щоб позбутися двох тіл. У нас немає часу прибирати докази з цього місця. Тут задіяно занадто багато змінних, і нам потрібно позбутися цього безладу просто зараз.

- Що ми будемо робити? - запитує вона, спостерігаючи, як я вмикаю всі конфорки на максимум і ставлю сковорідку на одну з відкритих разом із м'ясом.

Я виливаю всю пляшку олії на плиту, сковороду, на кухонну стійку. Найкраще, що ми можемо зробити з цього, - зробити цю пожежу схожою на нещасний випадок, наче люди, які загинули всередині, не були вбиті; вони просто потрапили в пастку полум'я.

Це було воно.

Момент, якого ми всі так довго чекали.

Рим не за один день будувався, так Алістер твердив мені, коли я втрачав терпіння.

Але згорів в одному.

- Спали це. Усе це. На чортову землю. І справа не в нас, - кажу я, дивлячись на неї, знаючи, що якщо щось піде не так просто зараз, я зроблю все, щоб захистити її від цього.

Вона ніколи не була невинною Євою в саду.

Вона завжди була моєю Ліліт. Моєю рівною. Моєю королевою. Фенікс.

Я лізу в передню кишеню і дістаю сірники.

- Це твоя помста. Твоє вугілля, щоб зробити і твій попіл, щоб повстати. Тобі ніколи не потрібно було нічого, крім сірника.

Сейдж

Я сиджу біля стіни численних вільних спалень Пірсона. Наївно я думала, що всередині це місце буде більше схоже на морг, ніж на будинок. Я повністю очікувала знайти труну в спальні Тетчера. Було б логічно, що він спатиме всередині однієї з них. Це відповідало б істоті, з якою люди любили порівнювати його.

Я була неправа.

В екстравагантному будинку, який він називав будинком, було все, що можна очікувати від людини з такими грошима, як у нього. Першого разу, коли я перебувала тут кілька тижнів тому, я була надто розсіяна, щоб звертати увагу на те, скільки грошей було в Пірсонів.

Поки ми всі були в достатку, Тетчер купався в багатстві. Важка праця його прадіда зі створення компанії з продажу нерухомості забезпечила життя його сім'ї набагато довше, ніж його роки. Навіть якби Тетчер, його діти та онуки не працювали жодного дня у своєму житті, вони ніколи ні в чому не потребували б.

Надзвичайно високі стелі та архітектура, натхненна Гетсбі, зробили будинок моєї родини схожим на кімнату для прислуги. Як і Алістер, Тетчер жив у маєтку.

Ми знаходимося в західному крилі, де, як нам сказали, зупинялася більшість гостей. І було дивно залишатися в такому недбало дорогому будинку після того, що ми щойно зробили.

Заплющуючи очі, я притулилася головою до стіни, не бачачи нічого, окрім диму і виру помаранчевого полум'я. Я застигла на галявині перед своїм будинком, а спалахуючі сирени просто глухо вили в глибині моєї свідомості.

Моя рука була стиснута між пальцями Рука, ми обидва стояли, а сині миготливі вогні відбивалися від наших облич. Мої сусіди вийшли назовні, щоб оглянути хаос. Це буде притчею во язицех протягом добрих трьох місяців.

Сльози текли по моєму обличчю не через те, що я втратила всередині, бо, поки горів цей вогонь, здавалося, що все скінчено. Уперше після смерті Розі в мені запанувало це умиротворення, хоча всі довкола бачили повну протилежність.

Мій батько, детектив Брек, усі болючі спогади, які цей будинок приніс мені впродовж усього життя, тепер перетворилися на попіл і прах. Кіптява, яку пожежники вранці змиють чобітьми.

Тепер, сидячи тут, я все ще не можу знайти в собі сили жалкувати про скоєне.

Я знаю, що вбивство когось має стати відміткою у твоїй душі, яка залишиться з тобою назавжди, чимось, що роз'їдає людяність усередині тебе, аж доки ти, нарешті, не зламаєшся і не розкажеш світові про те, що ти зробив.

Але це не так.

І, можливо, це робить мене якоюсь психопаткою або щось у цьому роді, але все, що я відчуваю, це полегшення від того, що його більше немає. Що людина, відповідальна за найгостріший біль, який я коли-небудь відчувала, більше не дихала, а була лише купою обвуглених кісток і обпаленої шкіри. Його тіло було знищено, і я сподівалася, що його душа відправиться на якісь тортури. Де він проведе свої роки, страждаючи за те, що він зробив зі своєю плоттю і кров'ю.

Рук послався на "Пекло Данте", коли я запитала його, чи думає він, що мій батько був у пеклі. Він сказав, що ті, хто обирає гріх жадібності, віднесені до четвертого кола Пекла. Ті, хто збирають занадто багато грошей або віддають перевагу багатству над усім іншим. Але він вважав, що це занадто просто для нього.

Він сказав, що буде в останньому кільці, у дев'ятому колі, серед тих, хто зраджує своїх рідних. Де всередині мій батько проведе вічність, оселившись у замерзлому озері льоду головою вперед. Всупереч більшості релігійних вчень, Данте говорив, що безодня пекла холодна і позбавлена любові.

Рук сказав мені це, поки ми чекали на прибуття поліції та пожежників, і я виразно пам'ятаю, як посміхалася, згадуючи часи, коли мій батько вмикав термостат у нашому домі, бо не міг терпіти холод.

- Чому ти на підлозі?

Я розплющую очі і бачу, що на Руці немає нічого, крім білого рушника навколо талії. Його волосся мокре і звисає на лоб, краплі води падають на груди.

Моє тіло було втомленим, морально виснаженим від усього, що ми щойно пережили за останні кілька годин. Від пожежі до поліції, потім до лікарні. Але якимось чином мої ноги знаходять у собі сили встати і рушити до нього.

Його шкіра палає червоним. Він дозволяв собі стояти під потоком палюче гарячої води, поки вона не стала холодною, я впевнена. Мої пальці тягнуться до верхньої частини його лопаток, у моїх очах смуток.

- Рук... - бурмочу я,

- Не треба, Сейдж, - він перериває мене, стискаючи щелепу. - Я тримаюся за свою обіцянку на волосині.

- У тому, що сьогодні сталося з Сайласом, немає твоєї провини, - все одно кажу я йому, хоча він і не хоче цього чути.

Розгніваний моїми словами, він проходить повз мене, прямуючи до нашого ліжка на ніч, і падає на край матраца. Зі зітханням він опускає голову на плечі, дивлячись у землю.

Я знаю, що він не сердиться на мене. Не зовсім. Він злий на себе, бо відчувала, що якби хтось і міг зупинити це, то це був би він.

- Тоді чия це була вина? Хм? - він хмикає, емоції переповнюють його. Рук був таким сильним у лікарні. Стояв на своєму, навіть коли мати Сайласа, Зоя, розплакалася в нього на руках.

Він міцно тримав її, його хребет напружився. Уперше відтоді, як я зустріла його, він зміг прибрати із себе всі емоції. Емоція, яка рухала ним, зникла.

Я знав, що врешті-решт йому доведеться зламатися. Він міг бути сильним тільки так довго. І коли він спостерігав, як його найкращого друга закочували в машину швидкої допомоги для перевезення до лікувального закладу, я бачила тріщину в його очах.

Це зламало його.

- Я знав, що він не в порядку, - він притискає пальці до грудей. - Я, чорт забирай, знав це і нічого не робив. Це мій найкращий друг, Сейдж, і я мало не дозволив йому накласти на себе руки.

Його пальці перетворюються на тверді кулаки, він кілька разів вдаряє ними себе в груди. У гонитві за полегшенням, яке приходить від заподіяння собі шкоди.

Я стаю на коліна між його ніг, хапаю його за зап'ястя, ненавидячи бачити його таким.

Мій бог вогню.

Той, що горить так яскраво і так люто, танув із кожною секундою.

- Рук, подивися на мене, - шепочу я, - Подивися на мене, - кажу я знову, доки він нарешті не піднімає сльозяться очі на мої.

Усередині них зараз немає пекельного вогню. Тільки блискучий відтінок карого. Немає ні диявола, ні Люцифера. Тільки людина з розбитою душею, яка не знає, як її полагодити.

- Шизофренія, - кажу я. - Ось чия це вина. Ні твоя, ні моя, ні чиясь. Сайлас хворий, і йому просто потрібна допомога. Ти нічого не міг зробити, щоб перешкодити йому припинити прийом ліків.

Я намагаюся пояснити йому. Щоб він побачив, що це була хвороба, яка жила всередині Сайласа. Та, з якою він занадто втомився боротися. Але я повинна була знати, що це неможливо, не тоді, коли рана була такою свіжою.

Усе, що я міг зробити зараз, це тримати тиск і сподіватися, що він не стече кров'ю, перш ніж я зможу зашити його.

- Мені потрібно зробити боляче, ЛТ, - він задихається. - Мені потрібен біль. Чорт, мені це так потрібно прямо зараз. Хтось має змусити мене заплатити за це. Іди за Тетчером. Подзвони Алістеру. Що-небудь. Будь ласка, крихітко, мені потрібно зробити собі боляче.

Я почувалася так, ніби мене обмотали колючим дротом, який повільно стягувався навколо мене, що більше він говорив. Не було виходу, не розірвавши себе на шматки. Я не могла дозволити йому нашкодити собі. Я не могла дозволити йому вийти з цієї кімнати в підвал Тетчера і дозволити йому різати його.

Я застрягла між тим, щоб дозволити комусь іншому нашкодити йому, дозволити йому нашкодити собі або взяти це у свої руки. Але думка про те, щоб заподіяти йому фізичні або душевні страждання, змусила мене стиснутися.

Опускаючи руки, я кладу їх йому на стегна, облизуючи пересохлі губи, і наближаю своє чоло до його, наші носи торкаються одне одного. Запах його засобу після гоління - суміш диму і м'яти наповнює мою голову. Мої очі блукали по його обличчю, відстежуючи краплі води, що залишилися, пропущені рушником.

Він повертається до мене, відстань між нашими тілами скорочується до кількох дюймів, і раптово повітря стає пекучим. Наче вдих тільки наповнить твої легені димом - жаром, який спалить тебе зсередини.

Мої руки повільно піднімаються вгору, ковзаючи під рушником. Мої пальці тягнуться до його промежини, і я чую, як він втягує повітря крізь зуби.

- Що ти робиш? - він стогне, і від цього звуку в мене в животі спалахує іскра.

- Єдине, що я можу зробити для тебе просто зараз, - бурмочу я, - Довірся мені.

Ці слова змушують мене нервувати. Просити його зробити це, знаючи, через що ми пройшли.

Я охоплюю пальцями його напівзбуджений член. Тепло його тіла, тепло від душу, зігріває мою руку. Моє серце підскакує до горла, коли я відчуваю, як він твердне в моїх обіймах.

- Це протилежно тому, що мені зараз потрібно, - він різко вдихає, коли мій великий палець проводить по кінчику. - Лайно, - він шипить від задоволення.

Я не могла заподіяти йому біль. Не так, як він хотів, але я знала, що йому потрібно щось, щоб зняти гостроту, щось, що заземлить його. Я просто хочу бути тим, що йому зараз потрібно. Може, це мій спосіб помститися йому за те, що мене не було поруч раніше.

Я швидко прибираю рушник, відкриваючи його член повітрю, перебудовуюся на колінах, щоб мені було зручніше між його ніг. Я підношу пульсуючий член до своїх губ, дозволяючи моєму язику лише кружляти навколо срібних кульок, що пронизують верхівку. Я постійно простежую їхній візерунок, поки не дізнаюся, що він нещасний через дражнення.

Мої пальці на ногах підгинаються, коли він заривається руками в моє волосся, і вони обидва хапають мої короткі локони. Я відчуваю пристрасть у його обіймах. Він виходить від мого черепа до пальців ніг.

- Сейдж... - каже він мені обережно, я відчуваю, як він намагається притиснути мою голову нижче, я відчуваю, як сильно він жадає всього мого горла. Бажання наповнити його і розтягнути, поки я не задихнуся.

Але сьогодні цього не станеться, хоча я відчайдушно цього хочу.

Я злегка відстороняюся, прибираючи язик. Моя хватка на його члені міцнішає. Я перевіряю воду, скільки він може витримати, перш ніж він застогне від збоченої суміші дискомфорту і задоволення.

- Ти отримуєш тільки те, що я тобі даю, зрозумів? - кажу я йому, піднімаючи погляд, щоб він міг бачити мої очі. За цими очима вирує вихор, що обертається так швидко і так жарко, що він поглинув би мене цілком, якби я дозволив йому. Я знав, що якщо ми збираємося це зробити, то це буде за моїми правилами. Я поки що візьму його під свій контроль.

Хоч би як мені подобалося стояти на колінах біля його ніг, відмовляючись від контролю заради задоволення, було щось потужне в командуванні.

- Що...

Я викручую зап'ястя, грубо стискаючи його.

- Ти хочеш болю? Тоді ми зробимо це на моїх умовах.

Він не має змоги відповісти, бо я беру кінчик його члена до рота, граючись із кульками його пірсингу. Дражню ще один болісний момент, перш ніж опускаюся нижче на його член, беручи в рот ще більше його члена.

Я відчуваю, як набряклі вени лоскочуть моє горло, коли мої руки і язик працюють в унісон. Працюємо у швидкому темпі, від якого паморочиться кімната. Звуки його стогонів посилають хвилі бажання по всьому моєму тілу.

Моя щелепа розширюється, коли я повністю втягую його у своє горло, мій ніс притискається до його лобкової кістки, і я щосили намагаюся дихати. Борючись із бажанням кашлянути, але насолоджуючись цим почуттям. Змушую себе переконатися, що я даю йому те, що він хоче. Що йому потрібно.

У глибині мого шлунка відчувається голод. Прагнення довести свою точку зору. Щоб він зрозумів. Я продовжую працювати вгору і вниз, прискорюючись, коли моя вільна рука охоплює його важкі яйця, катаючи їх навколо пальців, перш ніж стиснути.

- Чорт, - лається він, - Сейдж, я збираюся...

Я знала, що це буде важка частина. Тому що, коли я дивлюся вгору, він виглядає до біса гарним, коли женеться за звільненням, як його голова закидається, а вени на шиї здуваються з-під шкіри. Його напружена щелепа змусила всю мою душу гудіти від хвилювання. Я постійно захоплююся тим, наскільки гарний Рук Ван Дорен.

Мені фізично боляче робити те, що я замислюю, але я все одно це роблю. Я занадто сильно посмоктую кінчик, перш ніж повністю прибрати дотик. З гучним хлопком відстороняюся від його члена.

Слина тонкою цівкою стікає з його члена і мого рота, мій язик прокочується по нижній губі, відчуваючи, наскільки вона розпухла.

- Що за... - він дивиться на мене, насупивши брови, розчарований втраченим оргазмом.

Кінчик мого пальця навмисно смикає пірсинг. Усвідомлення цього має бути як мінімум незручним, але з його терпимістю до болю це, ймовірно, майже не турбує його.

- Це була не твоя вина. Ні в чому з цього не було твоєї провини. Ти нічого більше не міг зробити, Рук, - кажу я йому. - Ти мене чуєш?

- Чорт забирай, Сейдж, це не та розмова, яка мені потрібна, коли мій член у твоїх руках, - він намагається наблизитися до мене, його стегна смикаються, все ще потребуючи розслаблення.

Повітря раптово обпікає. Наче вдих тільки наповнить мої легені димом - жаром, який спалить мене зсередини. У мене перехопило дихання, замкнене в легенях.

Я тягну метал трохи сильніше.

- Скажи мені, що ти зрозумів. Скажи мені, що ти знаєш, що це не твоя провина, і я дозволю тобі прийти до оргазму.

Хвиля сили омиває мої кістки. Я змушу його побачити правду, правду, яка завжди була прямо перед ним. Що він карав себе за речі, в яких не був винен, щоб впоратися з болем, якого вони завдавали.

Замість того, щоб звинувачувати світ, як і всі ми, Рук завжди вибирав себе.

- Бля, - каже він, опускаючи голову, так що він дивиться на мене.

Його груди постійно розширюються й опускаються. Я бачу глибоко вкорінену в ньому крихкість, про яку я завжди знала. Ту саму, яку він так відчайдушно намагається задушити і морити голодом, поки вона не помре. Зараз він крихкий шматок скла. Якби я стиснула його занадто сильно, він міг би розколотися в моїй хватці, розщепивши мене своїми зазубреними краями.

І річ у тім, що я б дозволила йому.

Я розрізала собі пальці, поки долоні не стали мокрими, просто щоб зібрати осколки. Просто щоб я могла допомогти йому зібрати все назад. Я зроблю для нього все, навіть якщо це означатиме заподіяння шкоди собі.

Він був моїм богом вогню.

І я живу, щоб горіти для нього.

- Хочеш продовження, Рук? - я піднімаю брову, небезпечно наближаючись до кінчика його члена.

Я відчуваю, як він смикається.

- Так, крихітко, будь ласка. Мені потрібно... - він задихається від стогону, від якого вібрує все його тіло. - Будь ласка, дозволь мені.

- Дозволю, - бурмочу я, - Я хочу, щоб ти скінчив, малюк. Просто скажи мені правду. Скажи мені, що ти знаєш.

Усе моє життя цей нищівний тягар самотності тиснув на мою душу. Виносячи роки самотності, хоча я була оточена людьми. Тягар самотності, коли я можу покладатися тільки на себе, так довго утримував мене під водою.

Я майже забула, як це дихати.

Така була сила самотності на людину. Це змушує тебе так відчайдушно потребувати людського контакту, душі, за яку можна чіплятися.

І тут, із ним, я знаю, як дихати. Уперше я знаю, що означає бути бажаною. Усе, що я хочу зробити, це вдихнути його. Вдихнути в легені тільки його, поки це все, що залишиться.

- Це... - він скрипить зубами, - Я знаю, що це не моя вина. Я знаю, що ні в чому не винен.

- Хороший, хороший хлопчик, - я муркочу, трохи посміхаючись словам, які я вжила, повертаючи рот до його стовбура.

Я рухаю рукою вгору і вниз, концентруючись на кінчику, обертаючи язиком. Його хватка на моїй потилиці посилюється, і я відчуваю, як його стегна піднімаються в мій рот, змушуючи себе протискуватися до мого горла.

Ми знову знаходимо наш ритм, і незабаром він голосно стогне моє ім'я, а я ковтаю все, що він дає. Злегка солоний смак проникає в моє горло, не заспокоюючи мою спрагу до нього.

Я відстороняюся, важко дихаючи, і витираю слину з рота тильною стороною долоні, падаючи на задню частину ніг. Спостерігаючи за тим, як він заспокоюється з моменту кульмінації.

Жар пронизує моє серце, коли він дивиться мені в очі, лівий бік його рота злегка піднімається.

- Моя черга, але, як ти сказала, - каже він, - Тобі доведеться довіритися мені.

Він стоїть у повний зріст; рушник падає на підлогу, і я дивлюся на нього, милуючись вигинами його тіла. Коли він тягнеться до мене, я дозволяю йому допомогти мені піднятися з підлоги. Тільки для того, щоб Рук розвернув мене і притиснув до ліжка, а моя дупа звисала з краю.

Я відчуваю, як його пальці ковзають по моєму хребту крізь тканину сорочки. Моє обличчя ганяється за прохолодною тканиною ковдри, потребуючи полегшення від жару, що тече по моїх венах.

- Зніми штани. Мені потрібно дещо захопити, але залиш трусики. Я хочу сам зняти їх із тебе, - бурмоче він, залишаючи поцілунок на моїй потилиці, перш ніж піти у ванну.

- Ти збираєш колекцію моєї спідньої білизни, Ван Дорен? - запитую я, маючи на увазі пару зниклих безвісти трусиків з театру, вивільняючись зі штанів і відкидаючи їх через усю кімнату, коли вони спадають з ніг.

- Можливо.

Мені подобалася думка, що він так само одержимий мною, як я ним. Я хотів, щоб ми їли, спали і дихали одне одним. Пара, яка за своєю суттю стала дратувати тим, як ми були в захваті одне від одного.

Я хотіла бути сором'язливо закоханою в нього все життя.

Коли він повертається, я перебуваю в тому ж положенні, в якому він мене залишив. Звисаю з краю ліжка, моя дупа в повітрі до нього.

Його рука ковзає по моїй стегновій кістці, притягуючи мене ближче до його тіла. Його пальці граються з матеріалом моїх трусиків, перш ніж стягнути їх.

- Ти довіряєш мені, Сейдж? - він запитує, баси його голосу б'ють акорд глибоко всередині мене.

- Завжди, - бурмочу я, потребуючи його так само, як і людину.

- Добре, - його рука ковзає по внутрішній частині мого стегна, змушуючи мене ширше розставити ноги для нього, - Тому що те, що я збираюся зробити, буде трохи не приємним. Але потім усі дізнаються, що ти моя. Пондероз Спрінгс, доля, не буде питання про те, кому ти належиш, ЛТ.

Мій розум метушиться, намагаючись зрозуміти, що це означає, але раптово все стає порожнім. Тому що задоволення вилизує мій мозок начисто, коли його пальці проникають між моїх ніг.

Він розсовує мої губи пальцями, а їхні кінчики обережно обводять мій клітор, навмисно, але м'яко. Я стогну, обертаючи стегнами від його дотику, закликаючи його дати мені більше. Я так потребую. Я хотіла його так сильно, що могла плакати. Потрібно заповнити, поки не залишиться нічого, крім Рука.

Я дозволяю йому грати зі мною, дражнити мене, розбризкуючи мої соки, поки я не перетворююся на неохайну кашу. Усе моє ядро перебуває на межі, мені потрібен лише невеликий поштовх, щоб я міг зануритися у вир електричної ейфорії.

- Рук, будь ласка, - благаю я тремтячим голосом.

- Я знаю, крихітко, я знаю.

Саме тоді він вводить два пальці всередину мене, і мої стінки миттєво стискаються навколо нього. Вторгнення вітається, коли я притискаюся до нього стегнами, рвучко і відчайдушно.

Мої нігті вдавлюються в простирадло піді мною - дихання застрягло в легенях. Немає такого відчуття. Немає відчуття, як він.

Моє тіло тремтить, коли Рук входить і виходить з мене, завдаючи ударів тільки в те місце, на яке здатний тільки він. Розум, тіло, душа, все це було відправлено в перевантаження.

- Ти так сильно стискаєш мене, хотів би я відчути це на своєму члені, крихітко, - він гарчить. - Ти скоро скінчиш, чи не так? Так, я відчуваю, як ти стаєш мокрішою, твої стегна гойдаються швидше, ти так близько.

Я стогну, довго й уривчасто

- Так, Рук. Чорт забирай, так.

Моє серце могло б здатися в поспіху цього.

Я так близько, прямо тут, коли він прибирає пальці. Я думаю, що це його спосіб відплатити за те, що я зробила йому раніше, але замість цього я відчуваю його губи на своєму вусі.

- Пам'ятай, буде боляче лише кілька миттєвостей, а потім ти будеш моєю назавжди, - він гарчить.

Ось коли я це відчуваю.

Сильний раптовий спалах жару обпікає шкіру на задній частині мого стегна. Я видала гортанний крик, уткнувшись обличчям у матрац, поки він утримував тепло мого тіла, перш ніж прибрати його, коли закінчив.

Холодне повітря посилює опік. Він чимось позначав мене, але я відчувала це всією душею.

Щойно біль став занадто сильним, його пальці повернулися до мого тіла. Занурюючись глибоко в мій канал, де вони продовжувалися в тому ж темпі, що й раніше. Його палець кілька разів задирає мою точку G, поки я знову не перебуваю на межі.

Немов чортова магія, він виманює мій оргазм з мого тіла.

- Кінчай усіма моїми пальцями, крихітко. Будь моєю доброю дівчинкою, будь доброю для мене, - шепоче він, штовхаючись усередині мене сильніше, доки мої ноги не трясуться.

Усе здається таким сильним.

Жало прямо контрастує з хвилями блаженного задоволення, які вібрують у моєму тілі. Я не можу зосередитися на одному чи іншому через те, як добре вони поєднуються одне з одним. Ось ким Рук, і я завжди були.

Постійна суміш болю і задоволення. У нас ніколи не було б одного без іншого, тому що без болю ми б ніколи не зрозуміли, наскільки добре відчувається блаженство.

- Ось так, люба, ось так. Перечекай це, - його голос лоскоче мене, коли він заривається обличчям у мою шию, обсипаючи шкіру теплими поцілунками.

Наслідки мого оргазму змушують мене тремтіти, і я відчуваю гострий біль від того, що він зробив. Моє тіло і душа були настільки виснажені, що це навіть не мало значення.

Я відчуваю, як він на мить залишає моє тіло, щоб повернутися через кілька секунд. Я відчуваю, як холодна ганчірка притискається до моєї шкіри, змушуючи мене шипіти.

- Чорт, як боляче, - бурмочу я, повертаючись до нього через плече напівприкритими очима, - Що ти зі мною зробив?

Він дивиться на свою роботу, і щось на зразок гордості пливе в його очах. Потім він бере шматок зламаної Zippo. Це просто латунна кришка запальнички, і я бачу його ініціали, вигравірувані на ній.

- Більшість людей назвала б це брендом, - бурмоче він, - Але це щось більше.

Щось вчепилося мені в груди і запалило моє серце. Любов, яку я відчуваю до нього, з'їдає мене заживо зсередини.

- Це ми.

Наші погляди зустрічаються, і, хоча я ледь не знепритомніла від виснаження, я не випускаю з поля зору, як спалахує вогонь у його очах, стійке полум'я всередині них знову палає.

Запалений і готовий горіти вічність.

- Так, крихітко. Це ми.

Рук

Рук,

Якщо ти читаєш це, значить Френк мертвий, і я наслідував його приклад.

Я тільки одне речення в цьому, і це вже соковито. Я навіть не хотів залишати записку. Я вважав, що моє самогубство буде досить простим.

Я нещасний без неї, і знання того, що її вбивця в землі, щось заспокоїло мене, але цього недостатньо.

Я не залишив записку ні для кого, крім тебе, і я повинен сказати тобі, чому.

По-перше, ти єдиний, хто справді подобається моїм батькам. Вони б ніколи не сказали цього вголос, бо люблять і підтримують мій вибір у дружбі. Мій тато досі не пробачив Алістеру за те, що він пробив дірку в гіпсокартоні, а Тетчер доводить маму до мурашок (її слова, не мої).

Але ти їм подобаєшся, і я знаю, що, коли мене не стане, ти будеш поруч із ними. Я хочу, щоб ти нагадав їм, що вони все зробили правильно.

Вони подарували мені любов. Дім. Життя.

Вони зробили все, що могли, щоб допомогти мені з моєю шизофренією, і я вдячний за це. Скажи їм, що я люблю їх, і це рішення не було егоїстичним.

Я щиро вірю, що вони процвітатимуть без мене. Після того, як вони оплакуватимуть мене і почнуть відпускати, вони відчують, що тяжкість моєї душевної хвороби спала. Ніяких більше лікарів, ніяких запланованих ліків чи постійного занепокоєння. Вони будуть вільні.

Так само, як я.

Тобі не обов'язково, але я знаю, що ти слідкуватимеш за Леві та Калебом. Просто стеж за тим, щоб вони не надто влазили в лайно, а якщо потраплять, навчи їх, як не попастися наступного разу.

Тетчер і Алістер не отримали листа, бо знали, що це станеться, і я думаю, що вони вже підготувалися до цього.

Ти пробував усе, щоб відмовитися від цієї думки. Щоб запобігти цьому.

Вони не отримали листа, тому що, хоча вони будуть сумувати і страждати через мою втрату, вони не будуть звинувачувати себе.

Не так, як ти.

Так ось чому це мав бути ти, тому що я хочу, хочу, щоб ти знав, що це не твоя вина.

Не з твоєї вини в мене була шизофренія, не з твоєї вини Роза померла, і я знаю, що ти будеш боротися з цим, але ти нічого не міг зробити, щоб запобігти цьому.

Ви зробили все, що могли, і, хоча цього було більш ніж достатньо, ти все одно будеш думати, що зробив мало.

Не карай себе за мою смерть. Ти був єдиним, хто робив моє життя гідним, і якщо ти зіпсуєш мені пам'ять своїм почуттям провини, я надеру тобі дупу.

Знай, що я спокійний. Що я щасливий. Я вільний, Рук, і я з нею.

І одного разу, коли тобі буде далеко за дев'яносто, я все одно буду з тобою.

Не втрачай себе, намагаючись знайти чому, особливо після того, як я написав усю цю несмачну річ.

Ніколи не втрачай свій вогонь.

Зустрінемося в Стіксі.

- Сайлас

Я перечитав лист ще раз, радіючи, що мені ніколи не доведеться доопрацьовувати що-небудь усередині нього.

Змахнувши Zippo, я підношу помаранчеве полум'я до паперу, спостерігаючи, як воно хапається за тонкий матеріал і починає під'їдати краї.

Він згорає швидко, навіть швидше, коли я кидаю його у відро для сміття поруч із ліжком.

Один тиждень.

Ось як довго Сайласа не було. Усі ще живі, але все ж пішли.

Я відмовився дозволити його сім'ї відправити його на базу Монарха після того, що Сейдж розповіла мені про це місце, і вони залюбки погодилися відправити його куди-небудь недалеко від Портленда. Не для того, щоб уберегти його від принижень у Пондероз Спрінгс, а для того, щоб він отримав належну турботу, на яку заслуговував.

Ми не були впевнені, скільки часу знадобиться Сайласу, щоб оговтатися від психозу, або скільки часу йому знадобиться госпіталізуватися. Це може бути кілька тижнів, це може бути кілька місяців, це може бути рік. Усе, що ми знали, це те, що ми були готові підтримати його, поки він не отримає необхідну допомогу.

Лікарі сподівалися, що з когнітивною терапією і новим набором ліків він швидко повернеться до свого колишнього "я", але завжди залишався шанс, що він може втратити себе через галюцинації і маячню, які терзають його розум.

Я намагаюся не думати про це занадто багато.

Коли вогонь згас і від листа не лишається нічого, окрім сміття і попелу, я хапаю з ліжка куртку і спускаюся сходами.

Батько сидить за столом, перед ним розкидані кілька паперів, ліворуч від нього стоїть склянка з віскі.

Звук моїх кроків привертає його увагу до моєї присутності.

- Куди ти йдеш? - запитує він, хрипкість у його голосі говорить мені, що він у настрої вилити своє горе.

- Геть, - хмикаю я.

- Якщо я поставлю тобі запитання, Рук, я очікую реальної відповіді. Не мудруй, - він відсуває стілець зі свого місця на столі, зустрічаючи мене на півдорозі до дверей.

- Я йду на похорон Френка, віддаю данину поваги, оплакую мертвих, виконую свій християнський обов'язок.

- Не проявляй неповаги до Бога в цьому домі, синку. Не тоді, коли я знаю, що ти зробив, що ти продовжуєш робити.

- Я не збираюся сидіти тут і слухати твою самовдоволену нісенітницю, - бурмочу я, відступаючи вбік від його тіла, щоб піти без бою, але, схоже, сьогодні він налаштований саме на це.

- Ти стоятимеш тут стільки, скільки я захочу, - він хапає мене за сорочку спереду, притягаючи ближче до себе, щоб я відчула запах спиртного в його диханні.

Я міг дозволити йому вдарити мене. Я міг дозволити йому завдати мені болю за те, що я не зробив щось раніше з Сайласом. Я міг би стояти тут і дозволити йому вилити свій біль на моє тіло і продовжувати бути цапом-відбувайлом за смерть нашої матері.

На хвилинку, я хочу. Жага відчути гострий біль усе ще живе просто під моєю шкірою, чекаючи, коли її оголять.

Але я не роблю цього. Тому що вона чекає на мене, і я дав їй слово. Я борюся з цим бажанням, тому що хочу бути тим, хто їй потрібен. Людиною, до якої вона біжить, коли світ завдає їй болю, а не навпаки.

- Я більше не дозволяю тобі карати мене за те, що було випадковістю, - я обхоплюю руками його зап'ястя, болісно стискаючи, відриваючи їх від тканини сорочки. - Ти не можеш грати в Бога тільки тому, що сумуєш за мамою.

Вираз його обличчя можна було описати тільки як крайнє потрясіння в поєднанні зі страхом. Він знає, що я вб'ю його в бійці; він знає, що робив зі мною всі ці роки, що я дозволяв йому робити без наслідків.

- Нещасний випадок? Якби ти поводився нормально, хоча б раз, вона все ще була б тут! - усміхається він. - Навіть у дитинстві ти не міг слідувати правилам, тож допоможи мені і ти навчишся дисципліни в цьому домі.

Він піднімає руку, щоб дати мені ляпаса.

- Тобі краще бути готовим до того, що станеться після того, як ти приземлишся. Я знаю, що можу витримати твій удар - ти впевнений, що витримаєш, коли я вдарю тебе у відповідь? - попереджаю я. - Або я дам своїм друзям дозвіл, якого вони так чекали.

- Ти б не став, - видихає він.

- О, я б зробив це, - усміхаюся я. - І тобі слід знати, що вони не люблять батьків, які поводяться зі своїми дітьми як із лайном. Тож, перш ніж вдарити мене знову, запитай себе, тату, чи готовий ти відповісти за свої гріхи?

Цього разу, коли я проходжу повз нього, він відпускає мене, стоячи у власному страху перед покаранням.

Я думав про те, що станеться, якщо він зміниться, якщо я зможу змусити себе пробачити його за всі образи за ці роки. Я думаю, що це займе час, але я б це зробив, тому що занадто довго дозволяв йому це робити. Я майже дав йому дозвіл зробити це. Я дозволив йому.

Але тигри не змінюють свої смуги за одну ніч, і я б перейшов через цей міст, якби він коли-небудь був побудований.

Коли за мною зачиняються двері, я залишаю все там.

Тому що є дещо набагато важливіше, що потребує моєї уваги.

Сейдж притуляється до капота своєї машини, схрестивши руки перед собою, а на носі в неї сидять чорні сонцезахисні окуляри. Спідниця обгорнута навколо її талії, демонструючи її красиві ноги, які я люблю відчувати, коли вона стискає мене під час того, як я занурююся в неї.

Мій рот наповнюється слиною, побачивши її губи, пофарбовані в яскраво-червоний колір.

Отруйне яблуко.

У мене таке необачне бажання з'їсти його. Залишити його розмазаним по всьому її підборіддю від мого поцілунку, від усіх брудних речей, які я хотів би зробити з цим покритим отрутою ротом.

Ось що я роблю, тому що в мене вже низький імпульсний контроль, а поруч із нею він здається абсолютним.

Я притискаюся до її губ, не турбуючись про пляму, яку це залишить на моїй власній шкірі. Я п'ю її, як повітря, відчуваючи, як вона оживає під моїм дотиком. Мій пекельний вогонь і свята вода. Іноді вона мила, а іноді може спалити світ дотла.

І я люблю прокидатися, не знаючи, яку з них я отримаю.

Мої руки забираються під її спідницю, масажуючи великими пальцями, перш ніж піднятися вгору, мої пальці зачіпають підняту шкіру прямо над її лівою сідницею. Гордість переповнює мене.

- Як це заживає? - бурмочу я, відсторонюючись настільки, щоб дозволити їй відповісти.

Мої пальці на ногах згинаються, знаючи, що вона відзначена мною не тільки фізично.

Мої ініціали закарбувалися прямо на її дупі, як я й обіцяв їй. Вона носить витончений готичний шрифт, немов блискучий дорогоцінний камінь, і щоразу, коли я бачу його, мій живіт наповнюється емоціями.

- Чудово. Усе ще трохи болить, але мені це подобається, - вона прикушує мою нижню губу, грайливо відтягуючи її.

- Ага? Тобі подобається трохи болю, чи не так, ЛТ? - я посміхаюся, дивлячись на неї згори донизу, піднімаю одну руку і піднімаю окуляри, щоб вони лягли їй на маківку, щоб я міг бачити її очі.

- Тільки коли я знаю, що ти будеш лизати краще.

Я завжди думав, що закохатися в Сейдж було найгіршою помилкою в моєму житті. Що вона зробить мене слабким. Що вона погасить полум'я, яке завжди так гаряче горіло в мені.

Але вона кисень, що постійно підживлює мене, на краще чи на гірше. Вона зробила мене вищим, змусила горіти сильніше, додала сил.

Я пройшов через пекло - ми пройшли через пекло, - і я цінував це. Тому що я ніколи не міг розпізнати її благодаті, ніколи не знав, що таке гріх.

Ти ніколи не дізнаєшся, наскільки пошкоджений, поки не спробуєш полюбити когось.

Її очі сяють яскраво-блакитним, і це змушує мене нахилити голову,

- Про що ти думаєш? - запитую я, практично бачачи, як крутяться коліщатка.

- Твої очі, - бурмоче вона. - Це було перше, що я помітила, коли повернулася сюди. Вони виглядали такими порожніми, але тепер вони інші. Менш мляві.

- У тому-то й річ, крихітко, - я заправляю пасмо волосся їй за вухо. - Коли ми закінчили, ти нагадала мені, який я порожній. Яким до біса порожнім я завжди був. Єдине, що мене наповнює, - це ти, і це видно.

Це так.

Кожен шматочок.

- Як це минуло? - запитує вона, обвиваючи мене руками за талію.

- Я не стікаю кров'ю, тож це початок, - сміюся я. - Хоча я не турбуюся про себе. Чи готові ти до цього?

М'якими пальцями вона тягнеться до мого волосся.

- Я злюся, що його поховають поруч із моєю сестрою, але я думаю, що готова на все, коли ти поруч зі мною.

Усмішка розповзається по її щоках, коли вона нахиляється до мене ближче, її губи торкаються моїх.

- Мій бог вогню.

- Бог вогню, так?

- Ага, - бурмоче вона, посміхаючись мені з-під довгих вій. - Завжди готовий згоріти. Настільки яскравий. Якщо щось трапиться, я знаю, ти будеш там, щоб передати мені сірник.

Золоте намисто, яке вона носить, блищить на сонці.

- Я завжди буду поруч. Завжди. Що б не сталося, я завжди буду з тобою.

- Тому що ти вирішив залишити мене? - шепоче вона.

Попереду гори, речі, які перебувають поза нашим контролем, і, хоча ми про все подбали зі свого боку, є люди, які знають про нас. Хто знає, що ми за ними.

Незабаром вони пошлють нові перешкоди, щоб зупинити нас. Щоб спробувати розлучити нас. Ми більше не мисливці; скоро ми станемо жертвою полювання. Але ми всі готові до всього, що гряде.

Навіть якщо вони не прийдуть за нами, ми подбаємо про те, щоб сім'ї цих зниклих дівчаток отримали відповіді. Що, як би не було неприємно, ми подбаємо про те, щоб потрібні люди дізналися про те, що тут відбувається, і змогли зупинити це. Навіть якщо це означало накласти на себе руки в процесі.

Це була маленька перемога. Покінчити з життям людини, яка кинула Роуз у цю халепу, але це був не кінець. Не з усім, що ми знали зараз. На кону було занадто багато життів, і, хоча я ніколи не вважав себе героєм, я був порядною людиною, незважаючи на свою репутацію.

Хоч би яке пекло вони принесли, ми завжди приносимо ще. Немає нікого, хто міг би вигнати нас із хаосу. Ні тоді, коли ми народилися з нього, ніколи ми жили в ньому.

Я б зробив усе, щоб захистити свою сім'ю. Хоч би якими б довбанутими і нефункціонуючими вони були. І немає нічого, чого б я не зробив для них.

І, чорт забирай, я знаю, що Сейдж і я зібралися разом в урагані необачних рішень і хтивого безладу, але те, що ми знайшли під усім цим болем, усією брехнею, усією правдою, було чимось реальним.

Це кохання, яке буде зображено в жахливому світлі, і шепіт говоритиме про те, наскільки воно гріховне, розповідь викладено просто як зле дитя сатани, що розбещує найзаповітнішого ангела Пондероз Спрінгс. Вони б сказали, що я пробрався в її кімнату вночі і вкрав її у своє царство вічного прокляття, залишивши її тут назавжди.

Наша історія буде лиходійською, поки ми живемо тут.

Але вони не знають, що ми зробили.

Вони не знають, що вона більше, ніж просто тендітний ангел.

Вона сила, здатна знищити все на своєму шляху. Фенікс із попелу.

Ліліт моєму Люциферу.

Заради якої я б спалив усю чортову планету.

У непрозорій темряві ми знайшли любов, яку неможливо було стримати.

Отже, комусь наша любов здалася б нечестивою, актом проти самого Бога, але для нас?

Це більше.

Це наше.

Вона була права. Завтра птахи співатимуть, і вони співатимуть, поки ми разом.

- Тому що ти єдиний, хто гідний залишитися.

Сейдж

Я дивлюся вниз на вириту у вологій землі яму, наповнену каштаново-коричневою труною і вкриту тонким шаром квітів.

Я думала, що ховати людину, яку вже безоплатно кремували, було марною тратою грошей, але в його заповіті було написано, що він має бути похований на ділянці, яку він уже купив багато років тому.

Похорон - це місце, де ти маєш відчувати емоції. У Розмарі я почувалася розбитою і спустошеною, у мені було стільки смутку, що я ледь могла дихати.

Але сьогодні я нічого не відчуваю.

Ще одна п'ятниця в Пондероз Спрінгс.

Можливо, тому що мій батько помер для мене задовго до того, як перестав дихати. Я давним-давно вбила все, що до нього прив'язувалося, можливо, ще до того, як дізналася про укладену ним угоду.

Сьогодні люди оплакували людину, яку вважали героєм. Той, хто помер після того, як заснув під час приготування їжі.

Сьогодні поганий хлопець програв. Двоє з них.

Але для міста це був трагічний випадок, якому детектив Фінн Брек хоробро намагався запобігти, але опинився в пастці полум'я, намагаючись врятувати мого батька. Принаймні, так я сказала поліції, коли вони з'явилися.

Я сказала точнісінько те, що сказав мені Рук, що мій батько запросив Фіна разом із Каїном, який не зміг прийти, і я отримала попередження на свій телефон від домашньої системи безпеки, що виявлено пожежу.

Ми їхали так швидко, як тільки могли, але на той час, коли ми прибули, будинок був охоплений полум'ям. Ми нічого не могли зробити.

Я турбувалася про те, що може показати розтин, але, очевидно, доктор Говард Дісіл, трунар нашого міста, був у боргу перед хлопчиками. Ні про які травми тупим предметом або ножові поранення не повідомлялося.

У мене на очах виступили крокодилячі сльози, і я заридала, ніби збиралася на премію Оскар за найкращий фільм.

Я сьогодні не грала, всю службу зберігала пасивний вираз обличчя, а Рук стояв поруч зі мною, тримаючи мене за руку. Для інших він був підтримуючим бойфрендом, що стоїть поруч із шокованою дівчиною. Я маю на увазі, я втратила все в їхніх очах.

Моя мати, мій батько, моя сестра.

Усі вони пішли; вони могли зрозуміти моє заціпеніння. Я була дівчиною, у якої нічого не залишилося.

Але вони помилялися.

Рук не тримав мене за руку для підтримки.

Я тримала його.

Тому що мені було приємно стояти перед усіма людьми, які прокляли його, і заявляти, що він мій. Кожен зламаний, скручений шматок. Це було моє.

І так, я втратив усе. Але я придбав набагато більше.

- З тобою все гаразд?

Я дивлюся на Браяра і Ліру, бачачи їхню дружбу, якої я так давно відчайдушно потребувала. Двоє людей, які стояли поруч зі мною, які підтримували мене. Одна з них вдарила чоловіка ножем у шию. Якщо це не було доказом лояльності, то я не була впевнена, що саме.

Я киваю.

- З вами все гаразд?

Ліра не підписувалася ні на що з цього, і все ж тепер її руки були в крові, вона вічно жила з тим фактом, що забрала життя, щоб захистити людей, про яких вона дбала.

- Я ледь моргнула, - бурмоче вона, кусаючи щоку зсередини. - Я навіть не думала про це до того, як зробила це. Я тільки....

- Ти зробила те, що мала зробити, - заспокоюю я її, насупивши брови. - Тобі не потрібно вибачатися за те, що ти зробила, щоб вижити, Ліро.

- Я не вибачаюся. Я не шкодую про це. Я просто була здивована... - вона зітхає. - Як це було легко.

Ліра завжди вдавала себе сором'язливою ботанкою, яка насолоджувалася своїм невидимим життям. Вона була примарою, і для всіх інших так воно й було. Пливуть навколо, ширяють, зливаються.

Але я почала розуміти, що це було тільки те, що вона хотіла, щоб люди думали.

- Не можу повірити, що Пірсон навіть не подякував тобі за це, - пирхає Браяр, схрестивши руки на грудях. - Я розумію, у нього трохи довбанута голова, але неважко сказати: - Гей, дякую за порятунок мого життя.

- Це Тетчер. У нього немає емоцій. Було б дивно, якби він усе-таки сказав спасибі, - сміюся я, переживаючи цей дивний момент щастя, хоча стою над могилою батька.

- Так, - каже Ліра, трохи похитуючись на п'ятах. - У смерті є серце, коли вона забирає тих, хто страждає, або тих, хто поганий. Якщо в смерті є емоції, то й у нього теж.

На мить настає тиша.

- Ну, він усе ще мудак, - бурмоче Браяр собі під ніс, і всі ми робимо щось, що здається таким чужим, але таким добрим.

Ми сміємося.

Дивно, що один із моїх єдиних справжніх сміхів відбувається, коли я стою над могилою мого батька. Але це і є наша дружба.

Щастя навіть у моменти темряви.

Я кручу в пальцях квітку, яку мала кинути в його могилу, але натомість роблю кілька кроків праворуч, стою перед могилою Роуз і дивлюся на її надгробок. Я проводжу пальцями по верху і зітхаю.

Попри все, єдиним, що залишалося незмінним, було моє бажання, щоб Розі була тут. Я так багато хотіла їй сказати, так багато речей, які не встигла. Ліра мала рацію - смерть може бути милосердною, але вона також холодна.

Вона забирає тих, кого ми не готові втратити без співчуття.

Я обережно кладу білу троянду на її надгробок, бо інша могила на це не заслуговує.

Пальці переплітаються з моїми, і я не обтяжую себе відсмикуванням, бо знаю цей дотик. Наша шкіра плавиться, як глина, перетворюючись на єдиний витвір мистецтва.

- Роуз знала, що я тобі подобаюся, - кажу я, повертаючись до красивого обличчя Рука.

- Ти розповіла їй про нас? - його брови хмуряться, і мене пронизує біль.

- Ні, я ніколи... - я прикушую нижню губу. - У мене не було можливості сказати їй про це. Я думала, що в мене буде більше часу.

Я ненавиджу те, що я думала, що в мене є більше часу. Що вона ніколи не знала, як я до нього ставлюся. Людина, яка повернула до життя стару Сейдж і дала мету новій.

- Але вона знала, що я тобі подобаюся. Після того дня в "Тіллі" вона сказала, що ти не виявляєш інтересу до речей, які тебе не хвилюють. Думаю, вона знала все раніше за нас, - я дивлюся на її надгробок. - Вона добре знала, що потрібно людям, перш ніж вони самі це усвідомили.

- Так, знала, - видихає він, міцно стискаючи мою руку.

Ми стоїмо там, і я відчуваю, як він згадує її, як і я. Ми гріємося в її пам'яті, дозволяючи її світлу огорнути нас у секунду щастя. Я знаю, що вона не розсердиться на мене за те, що трапилося з Сайласом, але я знаю, що вона хотіла б, щоб я була поруч із ним.

Що я і планую зробити, чи то пекло, чи то паводок.

Сайлас Готорн не помре сумною людиною.

Вона б не хотіла, щоб він був самотній до кінця свого життя, і хоч би як чудово вони були разом, я знала, що є хтось, хто міг би любити його, як любила Розі. Я подбаю про те, щоб її прохання було виконано, незважаючи ні на що.

Що незважаючи ні на що, навіть якщо без неї, він буде щасливий.

- А як щодо всіх цих зниклих дівчат, Рук? Ми не можемо просто сидіти тут з усім, що знаємо, і нічого не робити. Вони просто продовжуватимуть продавати їх. Дівчата, як Роуз, позбавлені їхнього життя, - я дихаю, уявляючи, скільки родин ніколи не зможуть знайти спокій, поки їхні доньки не будуть знайдені.

- Ми збираємося щось зробити. Нам просто потрібно з'ясувати, кому ми можемо довіряти, ЛТ. Коли ми це зробимо, ми розкриємо все, що знаємо.

- Але що щодо...

- Навіть якщо це означає, що нас спіймають за те, що ми зробимо. Ми не дозволимо цьому зійти з рук. Я обіцяю тобі, - він каже мені, і його очі горять єдиною правдою, яка мені коли-небудь знадобиться.

Я довіряла йому. Незважаючи ні на що, я довіряла.

- Коли ми помремо, чи можна нас поховати разом? - я запитую.

Погляд шоку омиває його риси.

- Ти збираєшся померти найближчим часом?

Я сміюся.

- Ні, але, коли ми врешті-решт помремо, чи можна нас поховати разом із руками ось так? - я піднімаю наші з'єднані долоні вгору.

- Хоч би як я хотів повалятися в труні, мене кремують, Любителю Театру.

Звичайно, він хоче піти в полум'я вогню.

Я б не хотів по-іншому, хоча...

- Що ж, тоді я хочу, щоб нас змішали разом. Як про мене подбають після того, як я помру, не має значення, я просто не хочу бути сама. - я дивлюся на нього, серцем ловлячи вуглинки в його очах. - Я найбільше шкодую про те, що Розі померла на самоті. Ми прийшли в цей світ разом і пішли з нього порізно. Я не хочу бути сама.

Він підносить наші руки до рота, залишаючи пекучий поцілунок на кінчиках моїх пальців.

- Ти більше ніколи не будеш сама. Ніколи. Наш прах буде об'єднаний, - він притягує мене до себе своєю хваткою, і я відчуваю запах його диму на своєму язиці. - Щоб, де б ми не піднялися з них, ми зробимо це разом. Доля, можливо, не обрала мене, щоб носити твою мітку душі, але я подбаю про те, щоб вона знала, що в цьому житті і в усіх наступних я завжди буду твоїм. Я завжди був.

Десь я чую, як Шекспір плаче, що ми кинули виклик його надіям. Ми нещасні закохані, приречені з самого початку, і ось ми стоїмо.

Рука об руку.

Усі мертві поети, які писали про солодке, ніжне кохання, волають від відрази до нашої хворобливої, збоченої версії почуття.

Але це ми.

А ми вічний вогонь.

Назавжди.

Тетчер

Батько пише мені листи.

Чіткі, добре структуровані звіти про те, на що схожі його дні. Як вони тягнуться і чим він займається у вільний час. Іноді здається, що він просто у відпустці на загубленому острові.

Ось такі регулярні розмови.

Якби хтось інший підняв їх і простежив за його рукописним листом до останнього рядка, він би ніколи не запідозрив, що він замкнений у бетонній коробці, вичікуючи свого часу в камері смертників.

Ось такий він нормальний. Яким він завжди був нормальним.

Коли суспільство дізнається, що монстри світу не ті, хто має жовті зуби і гострі кігті? Скільки документальних фільмів ми мусимо переглянути, доки не побачимо правду, не побачимо себе такими, якими ми є насправді?

Ми лідери вільного світу. Ваш сусід, який влаштовує літні барбекю, чоловіки з сім'ями, політики, лікарі.

Ми не живемо під твоїм ліжком або в шафі - це занадто просто. Для нас це недостатньо складно.

Ні, ми стоїмо в денному світлі ваших будинків, на відкритому повітрі. Вивчаючи своє життя, кожного божого дня навчаючись тому, як перетворити себе на того, кого ти вважаєш "хорошою людиною". Людина, якій ти довіряєш, людина, яку ти впускаєш у свій дім на каву, людина, від якої ти найменше очікуєш, що вона безжально вб'є тебе на підлозі в спальні.

Що більше часу потрібно людству, щоб зрозуміти ці речі, то більше в нас переваг перед ними.

Земля прогинається під вагою моєї ходьби. Бруд забарвлює боки моїх туфель дербі від Dior, і я вже планую викинути їх, щойно зможу зняти їх з ніг.

Я не люблю, коли мене забруднюють. Безлад і бруд фізично відштовхують мене.

Я живу заради чистоти. Організація. Структура.

Білі атласні простирадла, біла ковдра, яку вибілюють по неділях рівно о десятій ранку. Суворе тренування, яке проводиться щодня перед сходом сонця. Той самий сніданок, той самий розпорядок, непохитний план, від якого я ніколи не відхиляюся.

Моє життя - це низка вміло спланованих миттєвостей. Усе, що я роблю, усе, що я кажу, має мету.

Навіщо витрачати час, дихання, гроші на те, чого немає?

До моєї великої відрази я все одно пробираюся крізь дерева. Тому що мені потрібно дещо... проаналізувати.

Я відчуваю, як літній вітерець торкається мого обличчя, натяк на квітковий аромат, переповнений мускусним ароматом сосни. Це речі, які я помічаю, але не відчуваю. Не так, як більшість людей.

Ліс починає відкриватися, старий мавзолей ловить сонце. Усі ці люди забуті, гниють усередині. Шкода, що тіла так і не прибрали.

Одразу за дверима в моторошну будову я бачу, навіщо я прийшов сюди.

Вона стоїть на колінах на мокрій землі, з-під неї визирають маленькі жовті гумові чоботи. Ця жахлива рибальська шапка, яку вона носить, прикрашає її верхівку, жахливо вправляючись із неслухняними кучерями, яких вона явно не підтримує.

Мене нудить від Ліри Ебботт.

Вічно ходить у брудному одязі, з липкими пальцями від тих вишень, які вона вдихає дюжинами, і в неї дивна фіксація на комахах, від якої мені стає погано. Усе, що вона робить, усе, чим вона є, протидіє мені.

Вона натрієва, а я калієвий.

Вона гідроксид амонію, а я оцтова кислота.

Бачачи, як вона гордо живе зі своїми брудними звичками і забрудненими інтересами, мені хочеться втопитися у відбілювачі. Потри мені очі, поки я не перестану її бачити. Поки вона не буде стерта з мене повністю.

Мені не подобається, як вона дивиться на мене і як щоразу це змушує мене почуватися зіпсованим.

Те, як вона стояла наді мною, коли кров Фінна хлинула з його яремної вени, змусило мене почуватися невпевнено, просочуючи мене густою, декадентською, малиновою рідиною, яку я так люблю. Я міг би насолодитися цим моментом, якби не побачив вираз її обличчя.

У людей не має бути такої реакції після вбивства когось.

Вона повинна була впасти в шок, заплакати, втратити свідомість.

Не вона.

Ні, Ліра зітхнула з полегшенням. На її обличчі іскрилося захоплення, а на плечі опустилося відчуття спокою. Їй сподобалося вбивати його, і я думаю, що, якби в неї була можливість, вона б зробила це знову. Це було те обличчя, яке змусило мене потребувати відповідей.

Я виконав досить хорошу роботу, відкрито ігноруючи її, навіть коли я міг виявити її поруч зі мною, відчувати її погляд на своїй шкірі. Я занадто цікавий, щоб ігнорувати її зараз.

Чи може вона бути на іншому боці мого спектра?

Чи міг мій батько створити іншу версію мене через мерзенний злочин, який він скоїв проти її матері?

Я був природженим психопатом. Я це вже знав. Я давно це прийняв.

Але вона, чи могла вона протидіяти цьому?

Соціопат, що відбувся.

Природа проти виховання.

Чи перетворило її перебування протягом цілого дня поруч із млявим і закривавленим тілом її матері на якусь форму аномалії? Мій батько мимоволі пов'язав нас своїм жахливим хобі?

Під моїми ногами тріщить гілка, і вона обертається, щоб прислухатися до звуку.

Її тіло завмирає, і я холодно посміхаюся.

Ми всі перебуваємо за шість хвилин від смерті щоразу, коли прокидаємося.

Дихання скидає цей годинник.

Я руки, які зупиняють це.

- Гадаю, настав час нам нарешті поговорити, мій дорогий привид.

Кінець

Пам'ятка

Цієї серії майже не було.

Спойлер: так і було.

Я застряг у цьому місці наприкінці минулого року, намагаючись зрозуміти, чим я хочу займатися після хокейної серії. Було багато різних речей, які я хотів спробувати, різні напрямки, в яких я міг би піти, думки, які я міг би прийняти.

Але я вибрав той, який не полишав мене, як би я не намагався його струсити.

Темний роман був повним поворотом наліво порівняно з моїми ранніми роботами, і було ризиковано змінювати жанри на самому початку моєї кар'єри, коли читачі тільки починали довіряти моїм словам і викладеним мною сюжетним лініям.

Проте я завжди знав, що темрява - це місце, де мені судилося процвітати. Де я хотів існувати.

Я знав це з того моменту, як прочитав оповідання Стівена Кінга "Манглер". Мені було тринадцять, я вже не спав і ховався під ковдрою. Я був поглинений, вражений і повністю закоханий у страх. Коли я закінчив його, я зрозумів, що щойно провів тридцять хвилин, розважаючись частиною машини пральні, одержимої демоном. Я також провів наступні два роки, уникаючи пралень за всяку ціну, але це не головне. Річ у тім, що я хотів писати історії, які шокували б людей. Це злякало їх. Змусило їх піддати сумніву їхню мораль і переконання. Я хотів бути другом, який першим увійде до будинку з привидами, потягнувши тебе за собою, навіть якщо цього стане занадто багато.

Отже, я кажу ось що.

Зроби це. Напиши кляту книжку.

Життя занадто коротке, щоб витрачати пристрасть і творчість даремно. Світ завжди може використати те, що ти йому даєш.

Я благословенний тим, що можу подякувати стільком людям, тож я збираюся зробити це зараз. (Ви можете пропустити, якщо хочете, але я думаю, що це найкраща частина.)

Флетчер, мій золотий хлопчик, ти світло в моїй темряві. Завжди.

Стіві, моя організаційна машина. Ти найкращий. Спасибі, що нагадав мені про пиття і сказав, коли мені потрібно опублікувати пост у соціальних мережах, тому що мене не було занадто довго.

Крістін, Кет, Джей Сі, я люблю вас, дівчатка, і нашого МС. Дякую, що розумієте, коли я зникаю у власній голові, і знаєте, коли мене звідти витягнути.

Тріліна, яка ж ти, блядь, королева. Дякую за всі ці двогодинні телефонні дзвінки, за чесність зі мною, за віру в ці книжки. Ти завжди в моєму кутку, а я в твоєму.

Мішель і Шафран за любов до Руку і Сейдж ще до того, як книга була написана. За те, що були поруч з усіма злетами і падіннями. (було багато падінь, людей). Я люблю вас двох.

Усім, хто допомагав створювати цю книжку. Форматери, редактори, дизайнери обкладинок, я у вічному боргу.

І ви, насамперед ви, читачі. Старі, нові і всі ті, яких я ще не зустрічав. Ви причина, через яку я публікую ці речі, бо, якщо чесно, я б написав, навіть якби цього не робив. Але ви обираєте читати їх, берете їх до рук і прямуєте за мною в кожній пригоді. Я вдячний за кожного з вас до останнього.

З усією любов'ю в моєму темному люблячому серці,

МДж

Переклад здійснювався виключно для каналу Буквояж

Для повного доступу до бібліотеки з нашими роботами звертайтесь за посиланнями вище 💌

Notes

[←1]

Американський тлумачний словник англійської мови.

[←2]

Диявол.

[←3]

Католицька молитва.

[←4]

Ініціали Рук Ван Дорен.

[←5]

Ідіома: розумна; кмітлива.

[←6]

Використовується при лікуванні синдрому дефіциту уваги і гіперактивності та нарколепсії.

[←7]

Асоціація восьми американських університетів, розташованих у семи штатах на північному сході США у країні.

[←8]

Маслкар виробництва компанії Dodge.

[←9]

Спеціальний одяг для фіксації рук, а іноді й ніг.

[←10]

Бренд сигар.

[←11]

Уявна людина, яка, як кажуть, лякає людей під ліжком.

[←12]

Смерть, уособлена людиною в плащі або скелетом із косою.

[←13]

Практика вдихання диму, а потім його видиху в рот іншій людині.

[←14]

Помутніння кришталика ока.