Annotation

Над цією вишуканою і безжальною містерією Елізабет Костова працювала 10 років, і недаремно: роман був перекладений 20 мовами і породив справжнє міжнародне божевілля. Велика голлівудська кінокомпанія «Sony Pictures» готує його екранізацію.

Одного разу пізно ввечері, вивчаючи бібліотеку батька, молода дівчина знаходить старовинну книгу й конверт із жовтіючими листами, у яких було лиховісне звертання: «Мій дорогий й нещасний спадкоємцю…» Ця знахідка відкриває для неї світ, про який вона ніколи не мріяла – лабіринт, у якому таємниці минулого батька й загадкова доля матері пов’язані зі злом, що ховається в глибинах історії.

Переклад з англійської: Elizabeth Kostova «The Historian», A Little, Brown Book, Great Britain, 2005.

Елізабет Костова

ДО ЧИТАЧА

ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

ЧАСТИНА ДРУГА

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Розділ 63

Розділ 64

Розділ 65

Розділ 66

Розділ 67

Розділ 68

Розділ 69

Розділ 70

Розділ 71

Розділ 72

Розділ 73

Розділ 74

Розділ 75

Розділ 76

Розділ 77

Розділ 78

Розділ 79

Епілог

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

Елізабет Костова
ІСТОРИК

Присвячується моєму батькові, який перший розповів мені деякі із цих історій

ДО ЧИТАЧА

Я ніколи й гадки не мала віддати цю історію паперові Але нещодавно деякі події змусили мене повернутися до найбільш хвилюючих епізодів життя – мого і найближчих людей. Це історія шістнадцятирічної дівчини та її батька, який колись втратив свого улюбленого куратора, та історія самого куратора й оповідь про те, як усі ми знайшли себе на найтемнішій стежці, що веде назад, в історію. Це оповідь про тих, хто пережив той пошук, і про тих, хто не зміг. Будучи істориком, я зрозуміла, що насправді не всі, хто повертається в історію, можуть пережити це. Проте повернення наражає нас на небезпеку, хоча іноді й сама історія безжально тягнеться до нас своєю темною рукою.

Тридцять шість років, що минули після того, як мені стали відомі ці події, моє життя було порівняно спокійним. Весь свій час я присвячувала дослідженням і випадковим подорожам, студентам і друзям, писала книги на історичні теми, а не про особисте життя, занурилася у справи університету, що став для мене ніби захистом. Досліджуючи минуле, на щастя, я мала доступ до більшості особистих документів, які багато років зберігались у мене. Я поєднувала їх на свій розсуд, щоб виходила суцільна оповідь, яку іноді мені доводилось доповнювати власними спогадами. Хоч я і навела розповіді батька в такій самій формі, як їх почула, все-таки ретельно попрацювала над його листами, частина з яких дещо повторювала вже відомі мені історії.

Щоб найточніше відновити ці джерела, я випробувала кожен можливий спосіб спогаду й дослідження – інколи навіть відвідувала певні місця, аби поновити в пам’яті забуте. Найбільшу втіху мені давали зустрічі (у деяких випадках листування) з тими ученими, які ще були живі та брали участь у подіях, описаних тут. Їхні спогади стали безцінним доповненням до інших моїх джерел, так само, як і спілкування з молодшим поколінням учених.

І останнім джерелом, до якого я зверталась у разі потреби, була моя уява. Я робила це з розважливою обережністю, вигадувала для читача лише те, що було схоже на правду, і лише тоді, коли свідомі припущення могли розставити ці документи в правильній послідовності. Без пояснень я залишала події чи мотиви, яких не могла пояснити, через повагу до їх прихованого змісту. Найдавніші історичні події у цій книзі я досліджувала так само ретельно, як би досліджувала будь-який науковий текст. Погляди на релігійні й територіальні конфлікти між мусульманським Сходом і християнським Заходом можуть бути до болю знайомі сучасному читачеві.

Мені важко належним чином подякувати всім, хто допомагав мені в цих проектах, але хочу назвати принаймні декого: доктора Раду Георгеску з археологічного музею Бухарестського університету, доктора Іванку Лазарову з Болгарської академії наук, доктора Петара Стойчева з Мічиганського університету, чудовий персонал бібліотеки Британського музею, бібліотекарів Рузерфордського літературного музею і Філадельфійської бібліотеки, отця Василія з монастиря Зографу на Святій горі Афон і доктора Тургута Бора зі Стамбульського університету.

Дуже сподіваюся, що, ставши надбанням публіки, ця книга знайде принаймні одного читача, який зрозуміє її саме такою, якою вона є насправді: «cri de coeur»[1]. Тобі, проникливий читачу, я присвячую цю історію.

Оксфорд, Англія

15 січня, 2008

ЧАСТИНА ПЕРША

Чому ці документи було розкладено саме в такій послідовності ви зрозумієте, коли прочитаєте їх. Усі непотрібні факти було виключено, щоб історія, яка багато в чому різниться із сучасними поглядами, могла вважатись реальною. У цій історії не йдеться про деталі минулого, в яких можна заплутатись, а вибрані записи точнісінько збігаються із сучасними поняттями, незважаючи на те, що вони зібрані на розсуд і в межах знань тих, хто був авторами цих документів.

Брем Стокер, «Дракула», 1897

Розділ 1

1972 року мені було шістнадцять років – я була замала, як казав батько, для того, щоб супроводжувати його в дипломатичних поїздках. Йому приємніше було знати, що я регулярно відвідую заняття в міжнародній школі в Амстердамі: тими днями там знаходилась його організація, це місто було моєю домівкою так довго, що я майже забула наше колишнє життя в Сполучених Штатах. Зараз мені дивно, що була такою слухняною в підлітковому віці, у той час, коли молодь усього світу експериментувала з наркотиками й протестувала проти імперіалістичної війни у В’єтнамі, але тоді мене дуже опікували. У мене було настільки безтурботне життя, що подальше буття кабінетного вченого здавалося мені сповненим пригод. Почнемо з того, що в мене не було матері, тому батьківська турбота ґрунтувалася на подвійному почутті відповідальності, за інших обставин він оберігав би мене менше. Моя мати померла, коли я була ще маленькою, до того, як батько організував Центр миру й демократії. Батько ніколи не говорив про неї і завжди відвертався, коли я щось запитувала. Ще в дитинстві я зрозуміла, що ця тема була для нього надто болючою. Але він самовіддано дбав про мене, виховував сам й оточував різними гувернантками та економками. Коли йшлося про моє виховання, гроші нічого не важили для нього, хоча загалом жили ми просто.

Останньою з таких економок була місіс Клей, яка доглядала наш будинок, споруджений у сімнадцятому сторіччі: він стояв на Раамграхті – каналі в самому серці міста. Місіс Клей щодня зустрічала мене після школи, а коли батька не було вдома, що траплялося нерідко, майже замінювала мені матір. Місіс Клей була англійкою, набагато старшою за мою матір. Як економка вона чудово поралася з мітелкою для витирання пилу, але не вміла поводитися з підлітками. Інколи, дивлячись за обіднім столом на її жалісливе обличчя й великі зуби, я уявляла, як вона, можливо, думає про мою матір, – і ненавиділа її за це. Коли батько виїжджав, по будинку гуляла порожнеча. Ніхто не міг допомогти мені з алгеброю, ніхто не хвалив моє нове пальто, не кликав до себе й не обіймав, ніхто не дивувався щодо того, як я виросла. Коли мій батько повертався додому з якогось місця, позначеного на карті Європи, що висіла на стіні в їдальні, від нього віяло іншим часом і місцевістю, це був запах цікавості і втоми. На канікулах ми відпочивали в Парижі, у Римі, батько охоче показував мені ті визначні пам’ятки й місця, які, на його думку, мені треба побачити, але я завжди мріяла побувати там, де був він, у тих загадкових країнах, де я ще не була.

Коли його не було вдома, я тільки те й робила, що ходила до школи, а повертаючись звідти, з гуркотом кидала свої книжки на полірований столик у холі. Ні місіс Клей, ні батько нікуди не відпускали мене ввечері, за винятком тих випадків, коли я ходила на фільм, котрий вони схвалювали, разом із друзями, які їм подобалися. І тепер, озираючись назад, дивуюся, чому я не протестувала проти цих правил. У будь-якому разі мені більше подобалася самітність, можливо, завдяки обстановці, у якій мене виховували, де я плавно пересувалася й пливла за течією. Я мала успіхи в навчанні, але не в суспільному житті. Дівчата мого віку лякали мене, особливо досвідчені курящі брутальні дівиці з родин знайомих дипломатів, у їхній компанії завжди відчувала, що моя сукня задовга чи надто коротка або що мені взагалі треба вдягатися інакше. Хлопчики були для мене загадкою, хоча я мало цікавилася чоловіками. До речі, найщасливішою я почувалася в бібліотеці мого батька, у гарній великій кімнаті на першому поверсі нашого будинку.

Колись ця бібліотека, напевно, була вітальнею, але зараз батько там тільки читав, він завжди казав, що велика бібліотека набагато важливіша від великої вітальні. Батько давно вже познайомив мене зі своєю колекцією книг. За його відсутності я годинами сиділа в бібліотеці, робила уроки за червоним письмовим столом або вивчала книги, які стояли на полицях уздовж стін. Пізніше я зрозуміла, що мій батько або забув про те, що лежало на верхніх полицях, або, імовірніше, вирішив, що я ніколи не дістануся туди. Але настав день, коли я знайшла не тільки переклад «Камасутри», але й старий томик та конверт із пожовтілими паперами.

Навіть зараз я не можу сказати, що змусило мене взяти їх. Проте картинка всередині книги, запах часу, що линув від цих речей, і те відкриття, що папери є особистими листами, – усе це захопило мене. Я знала, що не можна читати особисті папери батька або чужі листи, до того ж боялася, що місіс Клей прийде витирати стіл, на якому немає пилу, – напевно, саме це змушувало мене обертатися через плече й час від часу дивитися на двері. Я не втрималася й прочитала перший абзац листа, який кілька хвилин тримала в руках, стоячи біля полиць.

12 грудня 1930 року

Трініті-коледж, Оксфорд

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

Я з жалем уявляю, як ти, хто б ти не був, читаєш викладене мною нижче. Частково мені шкода й себе самого, бо, якщо це потрапило у твої руки, зі мною, принаймні, вже сталося лихо, я можу бути мертвим, а може, відбудеться щось гірше. Але мені шкода й тебе, мій невідомий друже, тому що колись цей лист прочитає лише той, кому потрібна така огидна інформація. Якщо ви не є моїм послідовником у якомусь іншому сенсі, ви незабаром станете моїм спадкоємцем, і мені сумно через те, що заповідаю людській істоті мій власний, можливо, неймовірний досвід спілкування зі злом. Чому я сам успадкував це, не знаю, але сподіваюся колись розгадати це, можливо, листуючись із тобою, а може, й у світлі подальших подій.

На цьому місці почуття провини чи щось інше змусило мене покласти листа назад у конверт, але я думала про нього цілі два дні. Коли мій батько повернувся з останньої подорожі, я шукала нагоди розпитати його про листи й дивну книгу. Я чекала, поки він звільниться, щоб ми могли залишитися наодинці, але тими днями він був дуже зайнятий і до того ж щось у моїй знахідці заважало мені наблизитися до нього. Нарешті я попросила його взяти мене у наступну подорож. Тоді в мене вперше з’явилася таємниця від нього і я вперше наполягала на чомусь.

Батько неохоче погодився взяти мене. Він поговорив з учителями й з місіс Клей і нагадав мені, що там у мене буде досить часу для навчання, поки він перебуватиме на зборах. Мене це не здивувало, адже дитині дипломата завжди доводиться чекати. Я зібрала валізу, взявши свої підручники й багато пар чистих довгих шкарпеток.

Уранці, замість того щоб іти до школи, я, сповнена щастя, мовчки йшла поруч із батьком до станції. Потяг віз нас у Відень. Батько ненавидів літаки: він говорив, що через них подорож втрачає свою привабливість. Одну ніч ми провели в готелі. Потім пересіли на інший потяг, що повіз нас через Альпи, через усі ці біло-блакитні плями на карті, що висіла в нашому будинку. Залишивши жовті стіни брудної станції, ми пересіли в найняту машину. Коли батько завів мотор, я затамувала подих і не могла заспокоїтись, поки ми не під’їхали до брами міста, про яке він так багато розповідав, що я вже чітко малювала його у своїй уяві.

До підніжжя Словенських Альп осінь приходить рано. Не встигає ще й вересень початися, як після збирання багатого врожаю раптово починається злива, що не вщухає цілими днями й зриває листя з дерев біля сільських доріг. Зараз, у свої п’ятдесят, озираючись назад, я бачу, що через кожні кілька років, коли поверталася в це місце, то згадувала той перший раз, коли побачила сільську місцевість Словенії. Це давня країна. Щоосені вона стає ніжніша, «in aerturnum», її початок завжди однаковий і має ті самі три кольори: зелений пейзаж, два або три жовті листочки, що опадають на тлі сірого неба. Напевно, римляни, які залишили тут стіни фортець і гігантські арени на заході, теж відчували таку осінь. Коли наша машина проїжджала крізь ворота давніх юліанських міст, я аж притиснула руки до грудей. Уперше я була вражена тим збудженням, що охоплює мандрівника, коли він дивиться в таємниче обличчя історії.

З цього міста починається моя історія, і я назву його Емона, це римська назва, я роблю це, щоб захистити його від туристів, які подорожують навмання, керуючись інформацією у книзі. Місто Емона збудовано у період бронзового віку. Це видно з того, що будинки безладно нависають один над одним уздовж річки, але зараз тут з’явилося багато архітектурних споруд у стилі модерн. Наступний день чи два ми гуляли, розглядаючи особняк мера, міські будинки сімнадцятого століття з вигравіруваними на фасадах геральдичними лілеями, проходили повз золотаво-чорну споруду ринку, сходи якого від старих замкнених дверей вели до самої води. Кілька століть поспіль через ці двері річкові торговці возили товар, постачаючи все місто. Понад берегами, де колись тулилися прості хатини, росли європейські платани, вони розрослися над стінами уздовж річки й скидали закручені локонами уламки своєї кори у воду.

Поруч із ринком на тлі похмурого неба розташовувалася головна площа міста. В Емони, як і у її сестер на півдні, було розмаїте минуле. Вони були немов хамелеони: віденська архітектура, величні церкви з червоної цегли, побудовані в епоху Відродження, похилені коричневі середньовічні каплиці були побудовані в дусі Британських островів. (Святий Патрик посилав у цей регіон місіонерів, які розповідали про нову віру, починаючи з її середземноморського походження, і тому вважається, що це місто має одну з найперших християнських історій у Європі.) Подекуди у дверних отворах або загострених шибках пізнавалися турецькі мотиви. Поруч із ринком маленька австрійська церква скликала дзвоном на вечірню месу. Чоловіки й жінки в чорному робочому одязі поверталися додому наприкінці соціалістичного робочого дня, несучи в руках парасольки й пакети. Ми з батьком в’їхали в саме серце Емони, переїхали через річку по гарному стародавньому мосту із зеленими, бронзовими драконами з обох боків.

– Дивись, отам замок, – сказав батько, сповільнюючи хід наприкінці площі й показуючи кудись крізь завісу дощу. – Я знаю, тобі цікаво побачити його.

Мені цього й справді хотілося. Я пильно почала вдивлятися в імлу, поки не побачила обриси замку крізь мокрі гілки дерев: у центрі старого міста, на крутому пагорбі здіймалися вкриті мохами вежі.

– Чотирнадцяте сторіччя, – задумливо промовив батько. – Чи тринадцяте? Я не дуже добре знаюся на таких середньовічних руїнах, особливо щодо точного сторіччя. Треба буде подивитися в путівнику.

– Нам можна піднятися туди й розглянути все?

– Дізнаємося про це завтра, після моїх зустрічей. У цих веж такий вигляд, ніби вони й птаха не витримають.

Він зупинив машину на паркуванні біля ратуші й допоміг мені вийти. Це було дуже галантно, коли він подав свою трохи кістляву руку у шкіряній рукавичці.

– Ще зарано для реєстрації в готелі Хочеш гарячого чаю? Або ж ми можемо перекусити в їдальні. Дощ посилюється, – додав він, із сумнівом поглядаючи на мій вовняний жакеті спідницю.

Я швидко дістала непромокальний плащ, який батько привіз мені торік з Англії. Потягом із Відня ми їхали майже цілий день, я знов зголодніла, незважаючи на те що дорогою ми зупинялися на ленч.

Проте їдальня не привабила нас своїми червоно-синіми вогнями, що світили крізь закопчені шибки, та офіціантками в темно-синіх сандаліях на платформі й похмурим портретом товариша Тіто. Батько прискорив ходу.

– Сюди!

Я побігла за батьком, каптур падав мені на очі, і я майже нічого не бачила. Він побачив вхід у чайну в стилі модерн: велике ажурне вікно, із зображенням лелек, бронзові двері були схожі на переплетені стеблини латаття. Двері за нами грюкнули, і дощ перетворився на туман, на пару на вікнах, так що здавалося, ніби срібні птахи ходять по сірій воді.

– Дивовижно, як усе це живе в останні тридцять років, – сказав мій батько, знімаючи свій лондонський плащ. – Соціалізм далеко не завжди прихильний до таких скарбів.

Ми сіли за столик біля вікна. Пили чай з лимоном, обпікаючись через товсті стінки чашок, їли сардини, покладені на білий хліб з маслом, подужали навіть кілька шматочків торта.

– Гадаю, на цьому ми зупинимось, – сказав батько.

Останнім часом мене дратувала його звичка дмухати на чай, щоб остудити його, і я стала боятися тієї неминучої миті, коли він припинить їсти або робити щось приємне, залишаючи місце для вечері. Дивлячись на батька, на його піджак із твіду й светр із високим коміром, я подумала про те, що він позбавляв себе пригод у житті, за винятком дипломатії, яка цілком поглинула його. На мою думку, він був би набагато щасливіший, якби радів життю і не був таким серйозним.

Але я промовчала, бо знала, як він не любить мою критику, до того ж мені треба було дещо запитати. Спочатку слід було почекати, поки він доп’є чай, тому я відкинулася на стільці так, аби батькові не довелося говорити мені, щоб я не сутулилась. Крізь срібну поволоку на шибці я дивилась на мокре, похмуре у сутінках місто: під зливою пробігали люди. Чайна була порожня, хоча в ній мало бути багато жінок у довгих прямих сукнях з тонкої тканини кольору слонової кістки або джентльменів з гострими борідками над широкими оксамитовими комірами.

– Я й не помітив, як мене стомила наша поїздка на машині. – Батько поставив чашку й показав у бік замку, який було важко розгледіти крізь дощ. – Ми приїхали відтіля, з-за того пагорба. З його вершини ми можемо побачити Альпи.

Я згадала білі гори, мені зараз здавалося, що вони дихають на це місто. Зараз ми були далеко від них, але верхівки гір ще було видно. Я не наважувалася почати й глибоко зітхнула.

– Розповіси мені щось цікаве?

Батько завжди бавив історіями свою напівосиротілу дитину, деякі розповіді він черпав зі свого дитинства в Бостоні, деякі – зі своїх екзотичних подорожей. Якісь перекази він вигадував мимохідь, але такі вже набридли, вони більше не здавалися мені такими захопливими, як колись.

– Про Альпи?

– Ні. – Я раптом відчула страх, який було важко пояснити. – Я знайшла дещо і хочу тебе розпитати про це.

Він обернувся й ніжно поглянув на мене, підвівши сивуваті брови над сірими очима.

– Я знайшла це у твоїй бібліотеці, – сказала я. – Вибач, я розглядала книги й знайшла якісь документи й одну книгу… Я не читала документи, я подумала…

– Книгу? – батько все ще ніжно дивився на мене, зазирнув у чашку, ніби відшукуючи останню краплину чаю, і здавалося, ніби він не слухав.

– Усе було таким… книга дуже стара, усередині там зображення дракона.

Батько випростався, якусь мить сидів нерухомо, а потім помітно затремтів. Це стривожило мене. Якщо почнеться розповідь, то вона буде не схожа на жодну з тих, які він уже переказував. Він поглянув на мене спідлоба – мене вразив його нещасний і сумний вигляд.

– Ти гніваєшся на мене? – тепер я дивилась у свою чашку.

– Ні, люба, – батько глибоко зітхнув, у його голосі почулися нотки горя. Білява, невисока на зріст офіціантка налила ще чаю й залишила нас наодинці, але батькові все одно було важко розпочати.

Розділ 2

– Як ти вже знаєш, – сказав батько, – перед тим як ти народилась, я працював професором в одному американському університеті. Щоб стати професором, я багато років учився. Спочатку я хотів вивчати літературу. Але згодом зрозумів, що правдиві історії подобаються мені значно більше, ніж вигадані. Усі літературні оповідання, які я читав, спонукали мене досліджувати історію. Зрештою я покинув літературну справу. І дуже радий, що тебе теж більше цікавить історія.

Одного весняного вечора, ще аспірантом, я працював у своїй кімнаті в університетській бібліотеці, сидів сам серед безлічі книг. Підвівши голову від роботи, я помітив, що хтось забув книгу, обкладинки якої я ніколи не бачив серед своїх підручників на полиці над моїм столом. На корінці цієї нової книги був зображений красивий маленький дракон, що здавався зеленим на побляклій шкіряній палітурці.

Я не пригадував, щоб бачив цю книгу тут чи ще десь, тому взяв її й став розглядати, ні про що не думаючи. М’яка палітурка, поблякла шкіра, сторінки усередині були досить старі. Книга сама розкрилася посередині. На розвороті я побачив малюнок дракона з розгорнутими крилами й довгим закрученим хвостом; чудовисько було розлютоване, кігті стирчали. У пазуристих лапах дракона був прапор із написаним на ньому готичними літерами одним словом: «DRAKULYA».

Я відразу впізнав це слово й подумав про роман Брема Стокера, якого тоді ще не читав, згадав походи в кіно в дитинстві, де Бел Лугоші нависав над білою шиєю якоїсь акторки. Але слово було написано по-стародавньому, та й книга була дуже давньою. До того ж я був студентом, якого надзвичайно цікавила історія Європи. Подивившись ще кілька хвилин на книгу, я згадав дещо. Слово походило з латинського «dragon», або «devil», – це було почесне звання Влада Тепеса («Проколюючого»), правителя князівства Валахія в Карпатах, який з неймовірною жорстокістю катував своїх підлеглих і військовополонених. Тоді я вивчав Амстердам, торгівлю сімнадцятого сторіччя, і не розумів, яким чином ця книга могла опинитися серед моїх підручників. Мабуть, вирішив я, хтось випадково залишив її там: наприклад, той, хто вивчав історію Центральної Європи або феодальну символіку.

Я перегорнув останні сторінки: коли цілий день сидиш за книгами, то кожна нова здається тобі другом і спокусою. На мій превеликий подив, усі ці старовинні, гарні аркуші кольору слонової кістки були зовсім чисті Не було навіть сторінки з назвою, і, звичайно ж, не подавалося жодної інформації про те, де й коли було надруковано книгу, жодних карт, форзаців або ілюстрацій. Не було там ані печатки університетської бібліотеки, ні картки, ні ярлика.

Я розглядав книгу ще кілька хвилин, потім поклав її на свій стіл і зійшов на перший поверх до каталогу. Я справді знайшов тематичну карту «Влад III (Тепес), Валахія, 1431–1476, див. Валахія, Трансільванія, Дракула». Я вирішив спочатку перевірити карту: виявилося, що Валахія й Трансільванія – це два давніх регіони сучасної Румунії. Трансільванія була схожа на більш гірський район, на південному заході вона межувала з Валахією. У книгосховищі я знайшов єдине у бібліотеці першоджерело на цю тему, невеликий дивний переклад англійською мовою якихось памфлетів про «Дракулу», датований 1890 роком. Оригінал памфлетів був надрукований у Нюрнберзі в 1470 й 1480 роках. Згадавши про Нюрнберг, я аж похолов: лише кілька років тому я ретельно вивчав суд над нацистськими лідерами. Я був занадто молодий, мені не вистачило одного року до призовного віку, щоб потрапити на війну, як вона закінчилася, і я стежив за наслідками з усією люттю людини, що запізнилась. На томику з памфлетами був фронтиспіс, грубе зображення людської голови й плечей, це був чоловік з товстою шиєю, напівзаплющеними темними очима, довгими вусами, на голові в нього був капелюх із пером. Зображення здавалось напрочуд живим, незважаючи на примітивну техніку виконання.

Я знав, що мені треба продовжувати працювати, але не зміг втриматися й прочитав початок одного з памфлетів. Це був список деяких жорстоких злочинів Дракули проти власного народу й також проти інших груп. Я можу переказати з пам’яті, про що там ішлося, але, напевно, не буду – занадто вже це жахливо. Я закрив маленький томик і повернувся до свого столика. Сімнадцяте сторіччя цілком поглинуло мою увагу майже до півночі. Дивну книгу я закрив і залишив на своєму столі, сподіваючись, що господар знайде її наступного дня, після чого пішов додому спати.

Уранці мені треба було йти на лекцію. Я був утомлений після недоспаної ночі, але коли закінчилися заняття, випив дві чашки кави й повернувся до дослідження. Старовинна книга все ще лежала на моєму столі, розкрита на тій сторінці, де був зображений цей великий страшний дракон. Після безсонної ночі й міцної кави я інакше подивився на цю справу. Як писали в старих романах, у мені щось здригнулось. Я знову поглянув на книгу, цього разу уважніше. Малюнок у центрі явно був гравюрою, можливо, середньовічний дизайн – чудовий зразок виробництва книг. Я подумав про те, що книга може бути коштовною в грошовому еквіваленті і, можливо, дорогою для якогось студента, бо стало очевидно, що книга не є власністю бібліотеки.

У тому настрої, у якому я перебував, мені не сподобалася ця книга. Я нетерпляче закрив її, беручись до роботи, і до пізнього вечора я писав про купецькі гільдії. Виходячи з бібліотеки, я зупинився біля приймального стола й передав книгу одному з бібліотекарів, який пообіцяв, що покладе її у відділ знахідок.

Наступного ранку о восьмій, коли я підійшов до свого місця, щоб ще попрацювати над розділом, на моєму столі знов лежала та сама книга, відкрита на тій самій єдиній і моторошній ілюстрації. Я був роздратований: можливо, бібліотекар не зрозумів мене. Я швидко поставив книгу на свою полицю, цілий день працював, не дозволяючи собі навіть подивитися на цю книгу. Пізно ввечері я мав зустрітися зі своїм науковим керівником. Збираючи свої записи, я забрав і цю дивну книгу. Це було більше схоже на імпульс, адже я не збирався брати її, але професорові Россі дуже подобалися історичні таємниці, і я подумав, що ця книга потішить його. Можливо, зі своїми широкими знаннями історії Європи він зможе визначити, звідки вона.

Зазвичай ми з Россі зустрічалися після його вечірніх лекцій, але я полюбляв заходити в аудиторію до закінчення лекції, щоб подивитися на нього в дії. У цьому семестрі він читав курс з історії Стародавнього Середземномор’я. Я потрапив на кінець декількох лекцій – кожна чудова й драматична, прикрашена його ораторським талантом. Я сів на задніх рядах саме тоді, коли Россі закінчував дискусію про те, як сер Артур Еванс відновлював мінойський палац на Криті. У залі було темно: побудована в готичному стилі аудиторія вміщувала п’ятсот студентів. Тиша була схожа на церковну. Ніхто не рухався, погляд кожного був прикутий до суворої постаті попереду.

Россі стояв один на освітленій кафедрі. Іноді він ходив туди-сюди, уголос обмірковуючи ідеї так, ніби перебував у власному кабінеті. Іноді він раптом зупинявся, уважно дивився на студентів, різко жестикулював і робив вражаючу заяву. Він ігнорував кафедру, нехтував мікрофонами, ніколи не використовував записи, зрідка показував слайди, стукаючи по величезному екрану указкою, щоб звернути на щось особливу увагу. Іноді він так збуджувався, що підносив обидві руки й майже бігав по кафедрі. Існувала легенда про те, як одного разу він упав з кафедри, перебуваючи в захваті від розквіту демократії в Греції, але одразу ж звівся на ноги, не упустивши при цьому ані частини лекції. Але я не зважувався запитати його про те, чи було так насправді.

Того дня він був у меланхолійному настрої, ходив туди-сюди, закинувши руки за спину.

– Сер Артур Еванс, прошу запам’ятати, відновив Кноський палац царя Міноса, частково ґрунтуючись на тому, що він там знайшов, а також за допомогою своєї уяви, власного бачення мінойської цивілізації. – Він глянув на арку над нами. – Записи були неточними, він мав справу переважно з таємницями. Замість того щоб дотримуватися точності, він використовував свою уяву, аби створити надзвичайний замок, зробивши чимало помилок. Чи мав він рацію?

Він замовк і задумливо подивився на море скуйовджених голів і чубів, на потерті куртки й чесні відкриті обличчя молодих людей (слід зазначити, що в той час студентами такого університету могли бути тільки юнаки, хоч ти, донечко, зараз зможеш вступити туди, куди захочеш). П’ять сотень пар очей запитливо дивилися просто на нього.

– На цьому ми закінчимо, щоб ви могли поміркувати над цим питанням. – Россі посміхнувся, різко повернувся і рушив з освітленого місця.

По аудиторії пройшов шерех, студенти, збираючи свої речі, загомоніли, почувся сміх. Після лекції Россі зазвичай сідав на край кафедри, дехто із студентів, які більше прагнули знань, підходили до нього і ставили питання. Так було й сьогодні. Він відповідав серйозно, з почуттям гумору, поки не пішов останній студент, після чого я наблизився до нього.

– Поле, друже мій! Ходімо й поговоримо нідерландською, – сказав Россі, по-дружньому поплескавши мене по плечу, і ми вийшли з аудиторії.

Мені завжди подобався кабінет Россі, він кидав виклик умовним уявленням про кабінет божевільного професора. На полицях акуратно стояли книги, маленька сучасна кавоварка біля вікна свідчила про звичку Россі, квіти завжди були вчасно политі й прикрашали його стіл, та й сам Россі завжди мав елегантний вигляд. Того дня на ньому були твідові штани й бездоганні сорочка з краваткою. У нього було рішуче, типово англійське обличчя, чіткі риси і яскраві блакитні очі. Одного разу він сказав мені, що від свого батька, тосканця, який емігрував у Сассекс, він успадкував лише любов до гарної їжі. Поглянувши в обличчя Россі, можна було побачити впорядкований і правильний світ, що нагадував зміну варти біля Букінгемського палацу.

Але розум його був зовсім іншим. Навіть після сорока років суворого самонавчання його захоплювали знахідки з минулого, а думки кипіли з приводу будь-якого нерозв’язного питання. Його енциклопедичні видання здобули значно більше визнання у видавничому світі, ніж в академічній пресі. Щойно закінчивши одну працю, він одразу починав наступну, різко змінюючи напрям. Тож студенти найрізноманітніших спеціалізацій прагнули працювати з ним, і мені пощастило, що він був моїм науковим керівником. До того ж він був надзвичайно щирим, вірним другом з усіх, що будь-коли я мав.

– Нумо, – промовив він, умикаючи кавоварку і показуючи мені на крісло. – Як просувається опус?

Я передав йому свої напрацювання, над якими просидів кілька тижнів, і ми трохи посперечалися з приводу торгівлі між Утрехтом й Амстердамом на початку сімнадцятого сторіччя. Россі налив каву в порцелянові чашки, і ми обидва вмостилися зручніше; він сидів за великим столом. У кімнату проникло приємне світло, у цей час все ще був день, щодоби дедалі довший, бо весна тільки-но розквітала. Раптом я згадав про свою старовинну знахідку.

– Я приніс вам дещо цікаве, Россі. Хтось залишив досить дивний предмет на моєму столі в бібліотеці, минуло вже два дні, і я вирішив «позичити» його, щоб показати вам.

– Показуй. – Россі поставив маленьку чашечку й простягнув руку, щоб узяти книгу. – Гарна палітурка. Ця шкіра схожа на якийсь важкий пергамент. Ще й рельєфний корінець. – Він щось побачив на корінці книги, через що його завжди спокійне обличчя стало похмурим.

– Розкрийте її, – запропонував я.

Я не міг зрозуміти, звідки взялося це скажене биття серця, коли я чекав, поки він повторить те саме, що зробив я з майже чистою книгою. Під його досвідченими руками книга відкрилася на самій середині. Я не бачив того, що він, бо Россі тримав книгу за столом, але мені видно було його самого, коли він дивився на сторінки. Раптом його обличчя спохмурніло, він завмер – раніше я ніколи не бачив його таким. Він перегорнув інші сторінки – від першої до останньої, як це зробив і я, – але серйозний вираз його обличчя не змінився на подив.

– Так, чиста. – Россі залишив книгу розкритою на столі. – Абсолютно чисті сторінки.

– Хіба це не дивно?

Кава холонула в моїх руках.

– До того ж досить стара. Книга чиста не тому, що вона не закінчена, сторінки залишили чистими спеціально для того, щоб підкреслити й виділити зображення в середині.

– Так. Таке відчуття, ніби чудовисько на розвороті поглинуло все навколо. – Почав було я швидко, але одразу замовк.

Здавалося, Россі не міг відірвати погляду від малюнка в книзі, що лежала розкритою перед ним. Нарешті він швидко її закрив, помішав каву, але не випив.

– Звідки вона в тебе?

– Як я й говорив, хтось випадково залишив її на моєму столі в бібліотеці два дні тому. Мабуть, мені треба було одразу віднести її у відділ рідкісної книги, але, правду кажучи, я вирішив, що це чиясь власна книга, тому й не зробив цього.

– Тож так і є, – сказав Россі, пильно дивлячись на мене. – Це чиясь особиста річ.

– Ви знаєте чия?

– Так, це твоя книга.

– Та ні, розумієте, я просто знайшов її на своєму… – побачивши вираз його обличчя, я затнувся. Він виглядав на десять років старшим через гру світла, що пробивалося крізь темні вікна. – Що ви хочете цим сказати?

Россі повільно підвівся й пішов у кут кабінету за столом, піднявся на дві сходинки бібліотечної драбинки і взяв маленький томик. Якусь мить він стояв і дивився на книгу, наче не бажаючи передавати її в мої руки. Але потім дав.

– Що ви думаєте про це?

Книга була маленькою, у старій оксамитовій обкладинці, як у старовинного молитовника або щоденника, ні на корінці, ні на звороті обкладинки нічого не було, що могло б щось сказати про книгу. Бронзова застібка відкрилася після невеликого зусилля. Книга сама розкрилася посередині. Там, на цілий розворот, розкинувся мій, я кажу «мій», дракон. Цього разу він майже не виходив за межі сторінок, лапи погрозливо простягнуті, люта паща розкрита так, що було видно ікла, і той самий прапор з готичним написом.

– Звісно, – почав Россі, – у мене був час, і я визначив, звідки ця книга. Це дизайн Центральної Європи, друк приблизно 1512 року, тому там спокійно міг би існувати переносний текст, якщо там взагалі, був якийсь текст.

Я поволі перегортав тонкі сторінки. На першій не було жодного напису, але я вже знав, що так і має бути.

– Який дивний збіг!

– На задній кришці книга ушкоджена солоною водою, мабуть, після подорожі Чорним морем. Навіть у Смітсонівському університеті мені не могли сказати, що сталося під час цієї подорожі. Знаєте, я навіть віддавав книгу на хімічний аналіз. Мені коштувало триста доларів дізнатися, що ця річ була рясно вкрита кам’яним пилом, імовірно, до 1700 року. Я також поїхав до Стамбула, щоб більше довідатися про її походження. Але найдивовижнішим у цій історії є те, яким чином ця книга опинилася в мене.

Россі простягнув руку, і я з радістю передав йому томик, старий і порваний.

– Ви купили його десь?

– Я знайшов цю книгу на своєму столі, коли був аспірантом університету.

Я здригнувся.

– На столі?

– У моїй бібліотечній кабіні – у нас вони теж були. Цей звичай походить аж з монастирів сімнадцятого сторіччя, ти знаєш про це?

– Звідки ж… звідки це з’явилося? Цей подарунок?

– Можливо, – сказав Россі, якось дивно посміхнувшись. Здавалося, йому було важко стримувати якісь емоції. – Хочеш ще кави?

– Так, звичайно, – сказав я, бо горло в мене пересихало.

– Я не зміг знайти власника, а в бібліотеці не могли визначити цю книгу. Навіть у бібліотеці Британського музею її ніколи не бачили. Вони запропонували мені за неї велику суму.

– Але ж ви не стали продавати?

– Ні. Мені ж подобаються таємниці, як ти знаєш. Утім, вони подобаються будь-якому сумлінному студентові. Нагородою за це є та мить, коли ти дивишся в очі історії й кажеш: «Я знаю, хто ти. Тобі мене не обдурити».

– Що ж це було? Як на вашу думку, ця більша копія була надрукована у той самий час і в тому самому місці?

Россі постукав по підвіконню.

– Насправді я не згадував про це вже кілька років або намагався не згадувати, напевно, я завжди відчував її там, за своїм плечем, – він показав у бік темної щілини серед інших книг. – Ця верхня полиця – низка моїх невдач. Там знаходиться те, про що мені краще й не думати.

– Може, зараз, коли я приніс ще одну загадку, ви зможете краще розібратися й поставити все на свої місця. Навряд чи між ними немає жодного зв’язку.

– Навряд чи між ними немає жодного зв’язку… – це було більше схоже на луну, ніби слова пролунали крізь свист кавоварки.

Нетерпіння й якась лихоманка, які часто охоплювали мене у той час через недосипання і перевтому, змусили мене поквапити його.

– Про що ви довідалися? Після хімічного аналізу, ви сказали, що намагалися довідатися більше?..

– Намагався, – Россі знову сів й обхопив обома руками чашку з кавою. – Боюся, я мушу зробити значно більше, ніж просто розповісти історію, – сказав він тихо. – Мені, напевно, треба вибачитися перед вами: я ніколи не хотів, щоб така спадщина перейшла в руки одного з моїх студентів. Принаймні, більшості з моїх студентів. – Він посміхнувся, посмішка була ніжною, але сумною, як мені здалося. – Ви чули про Влада Тепеса «Проколюючого»?

– Так, це Дракула. Один князь із Карпат, його ще грав Бел Лугоші.

– Це він або один із них. Це був давній рід ще до того, як найнеприємніший член їхньої родини став до влади. Ви довідалися про нього в бібліотеці? Так? Поганий знак. Коли я знайшов свою книгу, я того ж вечора подивився саме слово «Дракула», а також «Трансільванія», «Валахія» та «Карпати». Це одержимість.

Це було схоже на комплімент, Россі любив, коли його студенти виявляли старанність. Я не звернув уваги на ці слова, побоюючись, що новий коментар може відвести розмову від теми.

– Карпати… Вони завжди були сповнені таємниць для істориків. Один зі студентів Оккама подорожував там, по-моєму, на ослі й описав свій досвід у дуже смішному нарисі, назвавши його «Філософія жахливого». Звісно, початкова історія про Дракулу вже багато разів обговорювалася й була перекручена, і вже мало залишилося для дослідження. Колись, у п’ятнадцятому сторіччі, жив правитель Валахії, якого ненавиділи як Оттоманська імперія, так і його власна країна. Він був найжорсгокішим з усіх середньовічних європейських тиранів. Установлено, що він знищив щонайменше двадцять тисяч своїх одноземців із Валахії і Трансільванії за кілька років. Слово «Дракула» означає «син дракона» або щось таке. Римський імператор Сигізмунд посвятив його батька в Орден Дракона: це була організація, що захищала імперію від оттоманських турків. Є відомості про те, що батько Дракули віддав його туркам на якийсь час, оскільки це було однією з умов політичної угоди. Вважається, що там, спостерігаючи за оттоманськими методами катувань, Дракула й набув смаку до жорстокості.

Россі похитав головою.

– Врешті-решт, Влад загинув у битві проти турків або, можливо, його випадково вбили власні ж воїни. Його поховали в монастирі на острові біля озера Снагов, тепер це володіння нашого друга – соціалістичної Румунії. Спогади про нього перетворилися на легенду, яку марновірні селяни передають із покоління в покоління. Наприкінці дев’ятнадцятого сторіччя душевно неврівноважений і мелодраматичний автор Абрахам Стокер бере ім’я Дракула й закріплює його за вигаданою ним істотою – вампіром. Влад Тепес був страшенно жорстокий, але він, звичайно ж, не був вампіром. У книзі Стокера ви не знайдете жодної згадки про Влада, хоча у своєму варіанті історії про Дракулу він говорить про родину, яка воювала з турками. – Россі зітхнув і продовжив: – Стокер ґрунтується на легендах про вампірів і Трансільванію, та сам він ніколи там не був. Насправді Влад Тепес був правителем Валахії, що межувала з Трансільванією. У двадцятому сторіччі Голлівуд підхоплює міф, і він воскресає. Тут моя легковажність закінчується.

Россі відсунув чашку і склав руки. Він сидів якийсь час – здавалося, йому було важко продовжувати.

– Я можу жартувати з приводу легенди, з якої по-варварськи стали отримувати комерційний прибуток, але я не можу жартувати про те, що мені пощастило довідатися після моїх пошуків. До речі, у мене не було нагоди оприлюднити мої знахідки – почасти через цю легенду. Я гадав, цю тему не сприймуть серйозно. Але була ще одна причина.

Почувши ці слова, я не знав, що сказати. Россі завжди писав статті про свої знахідки, нехай навіть ішлося про один камінець – це було частиною його успіху, надзвичайної геніальності. Він завжди переконував студентів у тому, що їм треба робити те саме: не марнувати нічого.

– Інформація, яку я знайшов у Стамбулі, була занадто серйозною, щоб не сприйняти її всерйоз. Можливо, я не мав рації, коли вирішив зберегти цю інформацію для себе, але у кожного з нас свої забобони. Мої виявилися звичайними забобонами історика. Боюся, що це так і є.

Я уважно подивився на нього, Россі зітхнув, ніби не бажаючи продовжувати.

– Розумієте, про Влада Дракулу здобували інформацію тільки з давніх архівів Центральної й Східної Європи або, у кращому разі, з архівів його рідної землі. Він почав свою кар’єру як убивця турків, і я виявив, що ніхто не шукав матеріального підтвердження легенди про Дракулу в оттоманському світі. Тому я поїхав у Стамбул, і це було моїм таємним відхиленням від дослідження розквіту грецької економіки. О, я писав роботу про Грецію з подвоєною силою!

Россі замовк на якусь мить і обернувся до вікна.

– Гадаю, мені треба просто сказати вам, що я знайшов у Стамбулі і про що згодом намагався не думати. Врешті-решт ви успадкували одну з цих милих книг. – Він поклав руку на обидві книги. – Якщо я не розповім вам про все сам, ви, можливо, підете моїм слідом, що може бути небезпечно, – він трохи зловісно посміхнувся, сидячи на столі. – У будь-якому разі так ви заощадите час для написання.

У горлі не проходила сухість, я ледь посміхнувся. На що він натякав? Я подумав про те, що, мабуть, недооцінював особливе почуття гумору мого куратора. Можливо, все це було якимось віртуозним жартом: напевно, в нього були обидві книги, одну він поклав на мій стіл, знаючи, що я принесу її назад, що я й зробив, як дурень. Але при світлі настільної лампи Россі раптом став якимось похмурим, неголеним, як зазвичай наприкінці дня, під очима були темні кола, які висушили кольори й гумор з його очей. Я нахилився вперед.

– Що ви хочете мені сказати?

– Дракула… – Россі замовк. – Дракула – Влад Тепес – усе ще живий.

* * *

– Господи! – раптом сказав батько, поглянувши на годинника. – Чому ти не сказала мені? Уже майже сьома година.

Я засунула холодні руки в кишені жакета.

– Я не знала, – сказала я. – Але не зупиняйся. Будь ласка, не зупиняйся на цьому.

Обличчя мого батька на якусь мить здалося мені нереальним, раніше я не підозрювала, що він може бути таким – навіть не знаю, як це назвати. Психічно неврівноваженим? Чи він на кілька хвилин втратив спокій через цю історію?

– Уже запізно для такої довгої розповіді, – батько узяв чашку й знову поставив її.

Я помітила, що в нього тремтіли руки.

– Будь ласка, продовжуй, – попросила я.

Він ніби не чув мене.

– До того ж я не знаю, налякав тебе чи просто набрид своєю розповіддю. Може, ти хотіла почути звичайну історію про драконів?

– Там був дракон, – сказала я, мені теж хотілося вірити в те, що він вигадав історію. – Два дракони. Ти хоча б завтра розповіси мені далі?

Батько потер руки, немов намагаючись зігрітися, і я зрозуміла, що зараз він більше не хотів про це говорити. Його обличчя спохмурніло, він став серйозніший.

– Ходімо повечеряємо. Але спочатку треба залишити наш багаж у готелі «Турист».

– Гаразд, – погодилася я.

– До речі, скоро вони нас виженуть звідси геть, якщо ми не підемо самі.

Я поглянула на біляву офіціантку, і їй, здавалося, було байдуже, залишимося ми чи підемо. Батько дістав гаманець, витяг звідти пару потертих купюр, на звороті яких героїчно посміхався шахтар чи фермер, і поклав їх на олов’яну тацю. Ми почали пробиратися між кованими чавунними столами й стільцями і вийшли через запітнілі двері.

На місто опустилася ніч, холодна, мрячна й дощова, східноєвропейська ніч. На вулицях майже нікого не було.

– Надягни капелюха, – дбайливо сказав батько, як завжди.

Перш ніж ми стали під мокрі платани, як він раптом зупинився й простягнув руку, захищаючи мене, ніби повз нас із великою швидкістю проїхала машина. Але ніякої машини не було, вулиця була тихою й блищала при жовтому світлі ліхтарів. Мій батько різко озирнувся спочатку праворуч, потім ліворуч. Я нікого не побачила, бо великий каптур мого плаща майже затуляв мені все. Батько стояв, прислухаючись: він був стривожений, його тіло напружилося.

Потім він тяжко зітхнув і ми рушили далі, обговорюючи, що ми замовимо на вечерю в готелі «Турист», коли дістанемося туди.

Під час цієї поїздки ми більше не згадували Дракулу. Пізніше я дізналася про причину страху батька: він міг розповідати мені цю історію тільки маленькими частинами, не для того, щоб досягти драматичного ефекту, а щоб зберегти щось. Цікаво, що саме – свою силу? Здоровий глузд?

Розділ 3

Удома, в Амстердамі, батько був надзвичайно спокійний і заклопотаний, а я ледве стримувалась, чекаючи нагоди, аби розпитати його про професора Россі. Щовечора місіс Клей вечеряла з нами в темній їдальні, накривала на стіл, обслуговувала нас, потім приєднувалася як член родини, і я інстинктивно відчувала, що батько не захоче продовжувати розповідь у її присутності. Коли я розшукувала його в бібліотеці, він швидко запитував, як у мене минув день, і просив показати виконане домашнє завдання. Щойно ми приїхали з Емони, я потайки перевірила полиці в бібліотеці, але книги й документів на тому місці вже не було. Я й гадки не мала, куди він їх поклав. Коли в місіс Клей був вихідний день, батько пропонував удвох піти в кіно або запрошував на каву й тістечка в шумному кафе біля каналу. Здавалося, він ігнорував мене, за винятком тих випадків, коли я сиділа поруч із ним, читала й чекала можливості заговорити. Тоді він простягав руку й гладив моє волосся, при цьому на його обличчі був не зрозумілий мені смуток. У такі хвилини я не могла дозволити собі заговорити про ту історію.

Коли батько знову їхав на південь, він взяв мене із собою. У нього мала відбутись лише одна зустріч, до того ж неформальна, вона навіть не була варта подорожі, але тато сказав, що хотів показати мені місцевість. Цього разу потягом ми заїхали набагато далі від Емони, а потім пересіли на автобус, щоб дістатися до пункту призначення. Батько від давав перевагу місцевим транспортним засобам, де б він не був. Зараз, коли я подорожую, я часто думаю про нього й залюбки залишаю найману машину та шукаю метро.

– От побачиш, Рагуса – це місто не для машин, – сказав він, коли ми трималися за металеві поручні, що відділяли кабіну водія. – Завжди намагайся сідати спереду, так менша імовірність того, що тебе знудить. – Я стисла поручні з такою силою, що мої руки аж побіліли, ми немов пролітали повз купи блідо-сірих каменів, які в цьому новому регіоні вважалися горами.

– О Боже! – скрикнув батько під час ще одного стрибка на крутому повороті.

Усі інші пасажири були зовсім спокійні. Через прохід, на сусідньому сидінні, жінка в чорному одязі плела, бахрома шалі, що покривала її голову, танцювала щоразу, коли автобус здригнувся.

– Дивись уважно, – привернув мою увагу батько. – Ти зараз побачиш один із кращих краєвидів цього узбережжя.

Я пильно вдивлялась у вікно, думаючи про те, що йому не обов’язково давати мені так багато інструкцій, я намагалася увібрати в себе все від скелястих гір і навколишніх сіл. Перед заходом сонця мені пощастило: на краю дороги стояла жінка, мабуть, чекаючи автобуса, що їхав в інший бік. Це була висока жінка, у довгих, важких спідницях, тугому жилеті; на голові в неї був серпанковий капелюшок, схожий на метелика. Вона була сама серед каменів, сонце ледь торкалося її, а поруч на землі стояв кошик. Я могла б прийняти її за статую, якби вона не повернулася й не подивилась нам услід. У неї було бліде обличчя овальної форми, але вона була дуже далеко і я не могла розгледіти його виразу. Коли я описала її батькові, він припустив, що, можливо, вона була в національному вбранні цієї частини Далмації.

– Великий капелюх із крилами по боках? Я бачив такі на картинках. Можна сказати, що вона схожа на примару. Мабуть, вона живе в дуже маленькому селі. Зараз там більшість молодих людей носять джинси.

Я ніби приклеїлась до вікна. Більше не зустрічалося жодних примар, але я нічогісінько не пропускала Переді мною відкрився чудовий краєвид. Далеко внизу, під нами, лежала Рагуса, місто мов із слонової кістки, залите сонцем, оточене наче вилитим із міді морем, з дахами в обрамленні гігантських середньовічних стін, червоніших за вечірнє небо. Місто розташувалося на великому круглому півострові, крізь високі стіни, здавалося, не міг проникнути ні морський шторм, ні чужі війська, він був таким собі гігантським виступом на Адріатичному узбережжі. Тоді, згори, з дороги, місто здавалося мініатюрним, немов його обхопили рукою й опустили вниз, до підніжжя гори.

Коли за дві години ми дісталися до головної вулиці Рагуси, вона виявилася мармуровою: протягом століть її добре відшліфували підошвами черевиків, тепер вона відбивала світло навколишніх магазинів та палаців і була схожа не на вулицю, а на великий канал. Наприкінці вулиці, біля порту, під охороною стін старого міста ми зайшли до якогось кафе. Я сіла обличчям до вітру, що ніс пахощі шумного прибою і дивний для такого пізнього сезону запах помаранчів. Море й небо були майже чорними. Удалині, у порту, на поверхні темної води танцювали рибальські човни, вітер доносив до мене звуки моря, запахи й нову ніжність.

– Оце так південь, – задоволено сказав батько, наливаючи склянку віскі й викладаючи сардини на тост. – Уяви собі, якщо ти тут на човні й подорожуватимеш у безхмарну ніч, звідси по зірках можна дістатися просто до Венеції, до албанського узбережжя або в Егейське море.

– Скільки часу триватиме подорож у Венецію?

Я помішала свій чай, і вітер відніс пару в море.

– Десь тиждень або більше на середньовічному кораблі, – відповів батько з посмішкою, розслабившись на якусь мить. – На цьому узбережжі народився Марко Поло, тоді венеціанці часто вторгалися в ці місця. Можна сказати, що ми сидимо на такому собі виході, воротах у світ.

– Коли ти був тут раніше? – я тільки починала вірити в те, що в мого батька було минуле життя, ще до мого народження.

– Я бував тут кілька разів. Чотири або п’ять. Уперше я приїхав сюди дуже давно, коли ще був студентом. Мій викладач порадив мені відвідати Рагусу з Італії, просто щоб подивитися на дива. Я ж казав тобі, що якось улітку у Флоренції вивчав італійську.

– Ти говориш про професора Россі?

– Так, – батько суворо поглянув на мене, а потім у склянку з віскі.

Запанувала тиша, тільки навіс кафе тріпотів на вітрі, що був не за сезоном теплим. З бару й ресторану долинали голоси туристів, дзенькіт сервізів, звуки саксофона й піаніно. Знизу долітав плескіт човнів у темному порту. Нарешті батько заговорив.

– Мені варто розповісти тобі про нього трохи більше, – сказав він, усе ще не дивлячись на мене, але в його голосі почулися доброзичливі нотки.

– Мені б дуже цього хотілося, – відгукнулась я обережно.

Він ковтнув віскі.

– Ти дуже вперта щодо історій, ти це знаєш? «А ти ще більше впертий», – хотілося мені відповісти, але я притримала язика, бо мені потрібна була історія, а не сварка.

Батько зітхнув.

– Гаразд. Завтра я розповім тобі про нього більше, при світлі дня, коли буду не таким стомленим і ми матимемо трохи часу, щоб прогулятися по стінах, – він показав склянкою на сіро-білі вершини над готелем. – Тоді це буде чудовий час для історій, особливо для таких.

Уранці ми сиділи на висоті триста метрів над поверхнею моря, що билося й пінилося біля міста. Листопадове небо було чистим, як улітку. Батько надів окуляри від сонця, подивився на годинника, сховав брошуру про місто, архітектурні споруди якого із червоними дахами виднілися внизу, почекав, поки група німецьких туристів пройде повз нас і відійде на досить велику відстань. Я подивилась на море навколо обсадженого лісом острова, на блідо-голубий обрій. Звідти приходили венеціанські кораблі, приносячи із собою війну або торговців, їхні золотаво-червоні прапори майоріли під сяючим небом. Чекаючи, поки заговорить батько, я відчула хвилювання від того усвідомлення, яке було зовсім не схоже на розуміння школяра. Можливо, ті кораблі, які я уявляла на обрії, були не тільки частиною якоїсь живої картини. Чому ж батькові було так важко почати?

Розділ 4

– Як я й казав тобі, – почав батько, раз чи двічі відкашлявшись. – Професор Россі був чудовим ученим і щирим другом. Я не хотів би, щоб у тебе про нього склалося інше враження. Я знаю, що напевно припустився помилки, розповідаючи тобі про нього так, ніби він божевільний. Ти ж пам’ятаєш, він говорив мені про щось таке, у що дуже важко повірити. Я був шокований до глибини душі і сумнівався в ньому, хоча бачив у його обличчі щирість, якій можна було вірити. Закінчивши, він подивився на мене своїм пронизливим поглядом.

– Що ви таке кажете!? – непевно промурмотів я.

– Я повторю, – промовив Россі збуджено. – У Стамбулі я виявив, що Дракула живе серед нас і донині. Принаймні, жив у той час.

Я здивовано поглянув на професора.

– Я знаю, що здаюсь вам божевільним, – він помітно пом’якшив тон. – Я можу гарантувати, що в кожного, хто занадто довго риється в цій історії, зрештою буде кепський кінець. – Він зітхнув. – У Стамбулі я знайшов маловідоме сховище документів, засноване султаном Мехмедом II, який відвоював місто у візантійців 1453 року. Цей архів переважно складається з уривків, зібраних турками після того, як ті, нарешті, потіснили кордони Візантійської імперії. Але в ньому також є документи кінця п’ятнадцятого сторіччя. Серед них я й знайшов деякі карти, у яких було описано, де знаходилася Проклята могила турецького вбивці, і подумав, що це міг бути Влад Дракула. Там було три карти, котрі у різних масштабах, щоразу точніше й точніше, показували те саме місце. На цих картах не було зображено жодного знайомого мені об’єкта або такого, котрий я міг би ототожнити з відомою мені місцевістю. Написи було зроблено здебільшого арабською мовою, карти датовані кінцем п’ятнадцятого сторіччя, відповідно до бібліотечних архівів. – Він постукав по тому дивному маленькому томику, що, як я й казав тобі, дуже нагадував мій. – У середині третьої карти були написи на старослов’янському діалекті. Із цими написами зміг би розібратися тільки вчений-поліглот. Я намагався зробити все, що міг, але результат вийшов неточний.

Россі похитав головою, ніби все ще шкодував про свою обмеженість.

– Та старанність, з якою я взявся досліджувати цю таємницю, відкинула мене далеко від мого офіційного літнього завдання – дослідження торгівлі острова Крит. Але тими днями я забув про розважливість, коли сидів у тій спекотній, задушливій бібліотеці в Стамбулі. Я пам’ятаю, як крізь брудні шибки дивився на мінарети собору Айя-Софія. Я працював за своїм столом із паперами, у яких турки описували князівство Влада, я мудрував над словниками, записував і переписував величезну кількість інформації, перемальовував від руки, карту. Щоб не набридати вам із розповіддю про довге дослідження, я зупинюсь на тому, як колись увечері я застряг на одному добре позначеному місці на карті Проклятої могили, це була третя й найзаплутаніша карта. Ви пам’ятаєте, що Влад Тепес має бути похований на острові в монастирі біля озера Снагов, у Румунії. На цій карті, як і на інших, не було ніякого озера, хоча там була зображена річка, яка розширювалась на середині. Я переклав практично всі підписи на полях карти за допомогою професора арабської й турецької мови в Стамбульському університеті. Я переклав загадкові вислови про природу зла, більшість із яких було взято з Корану. Подекуди на карті, серед грубого зображення гір, вимальовувалися написи, які, на перший погляд, здавалися слов’янськими назвами місць, але під час перекладу виявилося, що це просто загадки – імовірно, ключ до справжнього місцерозташування: долина Вісьмох Дубів, село Свинокрадів і так далі, якісь ще дивні селянські назви, які ні про що мені не говорили.

У середині карти, над знаком, що позначав Прокляті могили, де, вочевидь, вони мали знаходитися, було грубе зображення дракона, у якого на голові замість корони був замок. Дракон був зовсім не схожим на дракона в моїй – у нашій – старовинній книзі, але я припустив, що дракон з’явився в турків разом із легендою про Дракулу. Під зображенням дракона хтось зробив ледь помітний підпис: спочатку я подумав, що це арабські слова, як ті, що були написані на полях карти. Але, глянувши на напис крізь збільшувальне скло, я раптом зрозумів, що слова написано грецькою. Я переклав їх уголос, не встигнувши навіть подумати про етикет. Щоправда, в бібліотеці нікого не було, крім мене й бібліотекаря, який заходив час від часу, аби перевірити, чи не поцупив я що-небудь. Але тоді я був сам. Мініатюрні букви танцювали в мене перед очима, коли я вимовляв їх уголос: «У цьому місці він похований у злі. Читачу, словом витягни його з могили».

Тієї миті я почув, як унизу, у фойє, гримнули двері. На сходах пролунали важкі кроки. Одна думка все крутилася в моїй голові: за допомогою збільшувального скла я зрозумів, що ця карта, на відміну від перших двох, була підписана трьома різними людьми, трьома різними мовами. Почерки різнилися, як і мови. Та сама історія була з кольорами дуже старого чорнила. Потім у мене було видіння, відчуття, якому вчений може довіряти, особливо коли він провів кілька тижнів за кропіткою роботою.

Мені здалося, що з самого початку ця карта складалася тільки з цього центрального креслення й гір довкола нього із грецьким написом у центрі. Згодом, напевно, було зроблено написи слов’янською, щоб описати місцевість, нехай навіть у закодованому вигляді. Згодом якимось чином ця карта потрапила в руки оттоманів і на полях з’явилися написи з Корану, які охороняли й утримували зловісний напис у центрі або правили за талісмани темних сил. Якщо це було правдою, тоді той, хто знав грецьку мову, зробив перший напис, а може, навіть намалював карту? Я знав, що за часів Дракули грецькою користувалися візантійські вчені, а не вчені оттоманського світу.

Перш ніж я встиг зробити записи стосовно цієї теорії, перевірити яку, можливо, буде мені не під силу, саме цієї миті двері з іншого боку зали широко відчинилися, і високий, добре складений чоловік швидко пройшов повз полиці з книгами й зупинився з іншого боку стола, за яким я працював. Він мав вигляд умисного порушника – я відчув, що це не працівник бібліотеки. Я також відчув, що мені треба підвестись, але через якусь гордість я не зміг цього зробити: можливо, це була б зайва шана, зважаючи на те, що мені досить грубо перешкодили.

Ми подивились один одному в очі, і я був уражений ще більше. Чоловік явно не підходив до цієї таємничої місцевості: він був гарним, акуратним, смаглявим – турецький або південнослов’янський тип – з довгими густими вусами; на ньому був шитий костюм, як у європейського бізнесмена. Він войовничо поглянув на мене, його довгі вії не пасували до його суворого обличчя. Шкіра його була хоч і жовтувата, але бездоганно чиста, губи дуже червоні.

– Сер, – сказав він низьким, ворожим тоном, він говорив англійською з турецьким акцентом. – Я не думаю, що у вас є дозвіл для цього.

– Для чого? – запитав я, підвищивши голос.

– Для такого дослідження. Ви працюєте з матеріалом, який турецький уряд уважає своїм недоторканним архівом. Можу я подивитися ваші документи?

– Хто ви такий? – перепитав я так само спокійно. – Чи можу я подивитися ваші документи?

Із внутрішньої кишені піджака він дістав гаманець, розкрив його й поклав на стіл переді мною, а потім знову закрив. Я встиг тільки розглянути картку з безладними турецькими написами. Рука чоловіка була неприємно бліда з довгими нігтями, зовнішню сторону руки вкривало довге темне волосся.

– Міністерство культури, – сказав він сухо. – Як я розумію, у вас немає належної угоди з турецьким урядом, на підставі якої ви могли б займатися цими документами. Так?

– Ні, не так, – я подав йому лист від Національної бібліотеки, зазначивши, що в мене є дозвіл проводити дослідження в будь-якому її відділенні в Стамбулі.

– Це не підходить! – вигукнув він, відкидаючи мої документи на стіл. – Вам треба піти зі мною.

– Куди?

Я підвівся, почуваючись на ногах певніше, бо сподівався, що він не подумає, ніби я вирішив здатися йому.

– У поліцію, якщо буде необхідність.

– Це обурливо! – я давно затямив, що, коли борешся з бюрократизмом, підвищуй голос. – Я аспірант Оксфордського університету, громадянин Об’єднаного Королівства. У день свого приїзду я зареєструвався тут через університет й одержав цей лист, що підтверджує мій статус. Я не дозволю допитувати мене ні поліції, ні вам.

– Розумію, – він посміхнувся так, що мій шлунок скрутився у вузол.

Я дещо читав про турецькі в’язниці та про їх випадкових західних ув’язнених. Я потрапив у сумнівну ситуацію, хоча не розумів, як виникла ця проблема. Я сподівався, що один із бібліотекарів, які сновигали там, почує мене й прийде, аби заспокоїти нас. Потім мені спало на думку: можливо, саме вони були відповідальні за те, що ця особа з’явилася переді мною зі своєю погрозливою візиткою. Можливо, він був поважною людиною. Він нахилився вперед.

– Дозвольте подивитися, що ви робите. Відійдіть, будь ласка.

Я неохоче відійшов убік, а він нахилився над моєю роботою, затуливши словники, щоб прочитати напис на обкладинках, при цьому на його обличчі залишалася та сама неприємна посмішка. Своєю масивною фігурою він нахилився над столом, і я відчув, що від нього йде дивний запах – ніби одеколон, який використовують, аби приховати якийсь гидкий запах. Нарешті він узяв карту, над якою я працював, його руки раптом стали дуже ніжними – він обережно тримав документ. Він подивився на карту так, ніби давно вже знав, що на ній, але я водночас подумав, що це може бути блеф.

– Ви працювали над цим архівним документом?

– Так, – сказав я гнівно.

– Це дуже цінний документ, що є власністю турецької держави. Я не повірю, що цей документ потрібен іноземному дослідникові. Цей клаптик паперу, ця маленька карта змусила вас пройти весь шлях з англійського університету до Стамбула?

Спочатку я хотів відповісти, що в мене була й інша справа, щоб збити його з мого сліду, але потім передумав, бо вирішив, що тоді можуть з’явитися інші питання.

– Так, саме так.

– Саме так? – перепитав він м’якше. – Боюся, що доведеться конфіскувати її у вас на певний час. Який сором для іноземного науковця.

Обурюючись про себе (адже розв’язка була так близько!), я радів, що того ранку не взяв із собою копій старих карт Карпатських гір, які збирався звіряти із цими картами наступного дня. Вони знаходилися в моїй, валізі в номері готелю.

– Ви не маєте ніякого права відбирати документи, на роботу з якими мені дали дозвіл, – сказав я крізь зуби. – Я негайно попрошу університетську бібліотеку розібратися із цим і звернусь до Британського посольства. У будь-якому разі, які звинувачення ви можете висунути проти мене за те, що я вивчав ці документи? Це всього лише неясні уривки середньовічної історії. Вони ніяк не пов’язані з інтересами турецького уряду, я впевнений у цьому.

Чиновник стояв поруч і дивився убік, немов він по-іншому побачив шпилі собору Айя-Софії, як ніколи раніше йому не доводилось бачити.

– Це тільки для вашого добра, – сказав він байдужим тоном. – Буде значно краще, якщо над цими документами попрацює хтось інший. Іншим часом.

Він стояв майже непорушно, повернувши голову до вікна, ніби хотів, щоб я простежив за його поглядом і побачив щось. У мене було якесь дитяче передчуття, що мені не треба цього робити, що це може бути пастка, натомість я дивився на нього й чекав. І раптом я побачив це, ніби він спеціально повернувся, щоб денне світло впало на його шию, трохи вище від коміра його дорогої сорочки. З того боку, на його широкому, масивному горлі виднілися дві коричневі цятки, не свіжі, але ще не зовсім зарубцьовані, немов його вкололи виделкою із двома зубцями або покалічили кінчиком ножа.

Я відхитнувся від стола, вирішивши, що вже зовсім з’їхав з глузду через свої нездорові читання і що розум мій почав схиблювати. Але кімната була освітлена звичайним денним світлом, чоловік у темному вовняному костюмі був цілком реальним, як і запах його тіла, поту, несвіжості й чогось іще, що приховував одеколон. Нічого не зникло й не змінилося. Я не міг відвести очей від тих двох ранок, що не до кінця загоїлися. За кілька секунд він відвів погляд від вікна і знову посміхнувся, здавалося, задоволений тим, що побачив, або тим, що побачив я.

– Це тільки заради вашого ж добра, професоре.

У мене не було слів, я стояв нерухомо, а чоловік згорнув карту й вийшов із кімнати. Мені залишалося тільки слухати, як його кроки стихають на сходах. За кілька хвилин увійшов один зі старших працівників бібліотеки – це був чоловік з кучмою сивого волосся на голові, він тримав дві старі папки, які почав розставляти на нижній полиці.

– Вибачте, – звернувся я до нього, але слова застрягли у мене в горлі. – Вибачте, але це обурливо! – Він здивовано подивився на мене. – Хто це був тут щойно? Чиновник?

– Чиновник? – повторив за мною бібліотекар.

– Ви повинні мені дати офіційний лист, щоб я міг працювати з цим архівом.

– Але ви маєте право тут працювати, – сказав він заспокійливим голосом. – Я ж сам зареєстрував вас тут.

– Знаю, знаю. Але тоді ви маєте затримати його і примусити повернути карту.

– Затримати? Кого?

– Чоловіка з міністерства… Чоловіка, який щойно був тут. Хіба не ви його сюди пустили?

Бібліотекар здивовано подивився на мене з-під копиці свого сивого волосся.

– Хтось був тут зараз? Сюди ніхто не заходив за останні три години. Я сидів біля входу. На жаль, у нас мало відвідувачів.

– Чоловік… – почав я, але одразу ж замовк. Раптом я подивився на себе збоку і побачив роздратованого іноземця, що люто жестикулює руками. – Він забрав мою карту, тобто карту з архіву.

– Карту, сеньйоре професоре?

– Я працював із картою, яку взяв сьогодні вранці.

– Ви про цю карту говорите? – він показав на мій стіл: посередині лежала звичайна карта Балканських гір, яку я бачив уперше в житті. П’ять хвилин тому її не було там.

Бібліотекар взявся за другу папку.

– Не звертайте уваги, – я зібрав свої книги якнайшвидше і вискочив з бібліотеки. На гучній, велелюдній вулиці не було видно того чиновника, хоча повз мене проходили чоловіки в таких самих, як у нього, костюмах зі схожою статурою, в руках у них були портфелі. Коли я зайшов у кімнату, в якій зупинився, то виявилося, що мої речі пересували ніби через якісь технічні негаразди в номері. Мої перші замальовки старих карт, як і записи, що мені не були потрібні того дня, зникли. Валіза була ідеально перепакована. Службовці готелю нічого не могли відповісти на це, вони нічого не знали. Цілу ніч я не стулив очей, усе лежав і прислухався до звуків зовні. Наступного ранку я зібрав свій невипраний одяг, словники й поплив на кораблі назад у Грецію.

* * *

Професор Россі склав руки й подивився на мене, немов терпляче очікуючи моїх сумнівів у правдивості його розповіді. Але я був шокований тим, що повірив у цю історію без будь-яких сумнівів.

– Ви поїхали назад у Грецію?

– Так, і останні дні літа я просто ігнорував спогади про подорож у Стамбул, але мені не вдавалося ігнорувати те, що сталося.

– Ви виїхали тому, що… злякалися?

– Я був до смерті наляканий.

– Але ж пізніше ви продовжили вивчення вашої дивної книги?

– Так, переважно хімічні аналізи у Смітсонівському університеті. Але коли ні про що не вдалося дізнатися і через деякі інші обставини, я покинув усі ці справи й поставив книгу на полицю. Ген туди, – і він показав на найвищу полицю.

– Дивно, але я часто думаю про ті події, деколи я пам’ятаю все до дрібниць, а іноді тільки фрагменти. Хоча, гадаю, близьке знайомство зі справою іноді стирає найжахливіші спогади. Але є й такі періоди, навіть роки, коли я взагалі не хотів про це думати.

– Але чи вірите ви, що цей чоловік із ранами на шиї…

– Що б ви подумали, якби він стояв у вас перед очима, – що ви божевільний? – він стояв, обпершись об полиці, і на якусь мить його голос залунав гнівно.

Я зробив останній ковток кави, вона була дуже гірка, бо залишилася сама гуща.

– І ви більше не намагалися довідатися, що показувала ця карта або звідки вона взялася?

– Ніколи. – Професор замовк на якусь часинку. – Ні. Це одне з небагатьох наукових досліджень, яке я ніколи не завершу. Хоча в мене є теорія, що ця моторошна тема дослідження, як і деякі менш жахливі відкриття, не може бути завершена одним ученим, кожен робить свій внесок у якийсь період свого життя. Можливо, троє таких людей кілька сторіч тому саме це й зробили: намалювали карти й додали щось, я також припускаю, що всі ті загадкові написи з Корану не дають додаткової інформації про те, де знаходиться могила Влада Тепеса. Але, звичайно, усе це може бути цілковитою вигадкою. Можливо, він похований у тому монастирі на острові, як написано в румунських легендах, а може, він залишався там спочивати, як добра душа, якої у нього не було.

– Але ви так не вважаєте?

Россі знову завагався.

– У цьому напрямі треба продовжувати працювати. До добра це доведе чи до зла – це неминуче в будь-якій галузі науки.

– Ви не поїхали на Снагов, щоб самому подивитись на все?

Професор похитав головою.

– Ні, я припинив пошуки.

Я поставив свою чашку, що була вже геть холодна, і подивився Россі просто в очі.

– І все-таки ви приховуєте якусь інформацію, – повільно висловив я свій здогад.

Він знову потягнувся до книг на верхній полиці й дістав звідти запечатаний коричневий конверт.

– Звісно. Нікому не спаде на думку знищувати всі знайдені матеріали. Я з пам’яті намалював ті три карти і зберіг кілька інших своїх записів – ті, які робив того дня в архіві.

Россі поклав нерозкритий конверт на стіл між нами, доторкнувшись до нього з такою ніжністю, що здалася мені недоречною до вміщеної там моторошної інформації. Може, ця розбіжність, а може, весняна ніч, що насувалася, була причиною того, що я раптом занервував ще дужче.

– Ви вважаєте, що така спадщина може бути небезпечною?

– Як би я хотів сказати «ні»! Це небезпечно, але, напевно, тільки в психологічному сенсі. Життя прекрасніше, яскравіше, коли ми не розмірковуємо над жахами. Ви й так знаєте, що за всю історію людства було скоєно багато злочинів, нам треба згадувати про них зі сльозами на очах, а не із захопленням. Минуло вже так багато років, що я вже не певен, чи правдиві мої спогади про те, що відбувалося у Стамбулі, але мені більше ніколи не хотілося повернутися туди. До того ж у мене було відчуття, що я довідався про все, що мені треба було знати.

– Ви хочете сказати, довідались, щоб продовжувати дослідження?

– Так.

– Але ви все ще не знаєте, хто склав ту карту, на якій зазначено, де знаходиться могила? Чи знаходилася?

– Ні.

Я простягнув руку до коричневого конверта.

– Мені треба придбати якісь чотки або амулет, щоб узятися за це?

– Я впевнений, у вас і так багато добра, моралі, як би ви не назвали це, мені хочеться вірити, що багато хто з нас має такі чесноти. Але я б не став носити в кишені часник, ні.

– Але ви взяли б із собою моральну протиотруту.

– Так, я намагався, – сказав Россі, при цьому його обличчя спохмурніло, воно стало майже скорбним. – Напевно, не мав рації у тому, що не послухався всіх цих забобонів. Утім, я ж раціоналіст, і, мабуть, від цього мені вже нікуди не дітися.

Я зімкнув свої пальці на конверті.

– Ось ваша книга. Це цікавий примірник, я бажаю вам успіхів у визначенні її походження. – Він передав мій томик у шкіряній палітурці, а я подивився на нього й подумав про те, що його сумне обличчя говорить набагато більше, ніж його легкість, з якою він промовив ці слова. – За два тижні ми знову повернемося до проблем торгівлі в Утрехті.

Я змигнув – моя дисертація здавалася мені зараз нереальною.

Россі прибрав кавові чашки, а я заціпенілими пальцями став збирати свій портфель.

– І ще одне, – сказав він серйозно, коли я повернувся до нього спиною.

– Так?

– Ми більше не будемо про це говорити.

– Ви не хочете знати про мої результати? – своїми словами він ввів мене в жах – він покинув мене.

– Можна сказати й так, я не хочу знати. Якщо, звичайно, вас не спіткає лихо. – Він узяв мене за руку й потис її, як завжди, по-дружньому. У його обличчі відбивалося горе, якого я ніколи раніше не бачив, але потім Россі пересилив себе й посміхнувся.

– Гаразд, – мовив я.

– За два тижні, починаючи із цього моменту, – вигукнув він мені майже весело, коли я вийшов, – принесіть мені закінчений розділ або якусь частину.

Батько замовк. На мій подив і сором, я побачила сльози в його очах. Через такий вияв емоцій я б не стала звертатися до нього зі своїми питаннями, навіть якби він нічого не говорив.

– Розумієш, написання дисертації – це насправді брудна робота, – сказав він м’яко. – У будь-якому разі нам не треба було втручатися в усе це. Ця історія дуже заплутана, до того ж зі мною все гаразд. Це ж очевидно, тому що я тут, я вже не божевільний професор, до того ж і ти тут. – Він зітхнув. Здавалося, він приходив до тями. – Щасливий кінець, як і завжди.

– Але все ж таки щось відбувалося до того, як настав кінець, – спромоглася вимовити я.

Сонце зігрівало тільки мою шкіру, але не кістки – вони похололи через вітерець, що віяв з моря. Ми підвелися й стали дивитися навсібіч, щоб розглянути місто, яке розкинулося внизу. Ми побачили останню групу туристів, які пройшли повз нас під стіною, зупинилися біля далекої ніші й стали показувати у бік островів і позувати перед камерами. Я подивилась на батька, а він дивився на море. За туристами, далеко поперед нас, я побачила чоловіка, якого не помічала раніше, він повільно віддалявся. Це був високий широкоплечий чоловік у темному вовняному костюмі. У цьому місті ми бачили й інших високих чоловіків у темних костюмах, але чомусь я не могла відірвати погляду саме він цієї людини.

Розділ 5

Щоб не тиснути на батька, я сама вирішила провести невелике розслідування. Одного разу після школи я пішла в університетську бібліотеку. Моя голландська мова була досить доброю, уже кілька років я вивчала німецьку й французьку, до того ж у бібліотеці було багато літератури англійською мовою. Бібліотекарі були дуже люб’язними, я лише, соромлячись, поговорила з працівниками, і незабаром мені пощастило знайти матеріал, який я шукала: нюрнберзькі памфлети про Дракулу, про які говорив мій батько. У бібліотеці не виявилося оригіналу памфлетів, підстаркуватий бібліотекар у відділі середньовічної літератури пояснив мені, що є лише текст у довіднику німецьких документів, перекладених англійською.

– Це підійде вам, люба дівчинко? – запитав він, посміхнувшись. У нього було світле, відкрите обличчя, які іноді можна зустріти в голландців: чесні блакитні очі, а волосся замість того, щоб посивіти, здавалося, просто посвітлішало. Батьки мого батька, що жили в Бостоні, померли, коли я була ще маленькою, тож я подумала про те, що хотіла б, аби мій дідусь був схожий на цього чоловіка. – Мене звати Джон Біннертс, – додав він. – Можеш звертатися до мене завжди, коли тобі знадобиться допомога.

Я відзначила, що це було саме те, що мені треба, подякувала йому, сказавши «dank u», він поплескав мене по плечу й тихенько пішов. Я залишилася в порожній кімнаті й перечитала перший розділ у моїй записній книжці: «1456 року нашої ери Дракула скоїв багато жахливих і загадкових учинків. Ставши правителем Валахії, він спалював усіх молодих хлопців, які приходили на його землю, щоб учити мову, – їх було чотириста. У нього була велика родина, багатьох родичів він проколов, багатьох своїх підданих наказав закопати по пуп у землю, а потім застрелював. Деяких він присмажував, а потім здирав шкіру».

Унизу на першій сторінці була виноска. Вона була надрукована таким тонким шрифтом, що я ледь не пропустила її. Придивившись, я побачила, що тут розшифровувалося слово «проколов». Там було написано, що Влад Тепес навчився цього виду катувань в оттоманів. Проколювання, яким він катував людей, означає, що тіло садили на загострену дерев’яну палю, зазвичай це робили через анальний отвір або геніталії, так, що ця паля іноді виходила крізь рот, а іноді й крізь маківку.

Я на мить відволіклася від цих слів, намагалася на них не дивитися, потім кілька хвилин я намагалася забути їх, закривши книгу.

Я взяла записну книжку, надягла пальто й зібралася йти додому. Того дня мене переслідував не лиховісний образ Дракули або опис проколювання, мені не давав спокою той факт, що всі ці жахливі речі, вочевидь, насправді відбувались. Мені здавалося, що варто прислухатися, як я почую крики всіх тих юнаків або «великої родини», коли вони вмирали разом. Батько, приділяючи величезну увагу моїй освіті в історії, забув сказати мені про те, що всі моторошні моменти відбувалися насправді Зараз, через кілька десятків років, я розумію, чому він не говорив мені. Тільки сама історія може переконати тебе в такій правді. І коли ти побачиш цю істину, насправді побачиш, то вже не зможеш дивитися в інший бік.

Коли ввечері того дня я прийшла додому, я відчула в собі неймовірну силу й вирішила відверто поговорити з батьком. Він читав у бібліотеці, а місіс Клей гриміла посудом на кухні. Я пішла в бібліотеку, зачинила за собою двері й стала напроти його стільця. Батько тримав у руках один зі своїх улюблених томів Генрі Джеймса – це свідчило про його сумний стан. Я стояла мовчки доти, доки він не підвів голову й не поглянув на мене.

– Привіт, – він посміхнувся і став шукати закладку в книгу. – Домашня з алгебри? – погляд його вже став стривоженим.

– Я хочу, щоб ти закінчив історію, – сказала я.

Батько сидів мовчки й тільки постукував пальцями по кріслу.

– Чому ти не хочеш нічого більше мені розповідати? – тоді я вперше відчула, що являю собою загрозу для батька.

Він подивився на книгу, яку щойно закрив. Я знала, що була жорстокою до нього, хоч і не могла зрозуміти, у чому саме полягає ця жорстокість, але, почавши цю кляту справу, я мусила її закінчити.

– Ти нічого мені не розповідаєш! – повторила я.

Нарешті він подивився на мене, в його обличчі був незрозумілий для мене смуток, батько примружився від світла лампи.

– Ні, це не так.

– Я знаю більше, ніж ти думаєш, – вигукнула я, хоча відчула, що така заява більше личить дитині. Мені не хотілося говорити йому те, що я знала, навіть якщо він запитуватиме.

Він склав руки під підборіддям.

– Я знаю, – сказав він. – Саме тому, що ти це знаєш, мені доведеться розповісти тобі все.

Я здивувалася й уважно подивилась на нього.

– Тоді просто розкажи мені, – відповіла я грубо.

Він знову опустив очі.

– Я розповім тобі, але не все одразу, – випалив він раптово. – Я не можу пережити все це за один раз! Май терпіння.

Коли він подивився на мене, у його погляді було благання, а не звинувачення. Я підійшла до нього й поклала руку на його схилену голову.

Березень у Тоскані, імовірно, буде холодним і вітряним, але батько сказав, що ми вирушимо туди в подорож після бесіди, що триватиме чотири дні. Я вже знала, що «бесідою» він називає свої справи в Мілані. Цього разу мені не довелося просити його, щоб він взяв мене із собою.

– Флоренція чудова, особливо після закінчення сезону, – сказав він одного ранку, коли ми їхали на південь від Мілана. – Мені б хотілося, щоб ти побачила її в такий час. Але спочатку тобі треба буде трохи дізнатися про історію цього міста й твори мистецтва, щоб насправді оцінити це місце. Але найцікавіші – сільські пейзажі Тоскани. Там очі як відпочивають, так і захоплюються. От побачиш.

Я хитнула головою, сідаючи на пасажирське місце взятого напрокат «фіата». У мого батька була заразлива любов до волі: мені подобалося, як він розстібав верхній ґудзик сорочки й знімав краватку, коли ми вирушали в нове місце. У руках батька машина стугоніла, проїжджаючи гладкою північною автострадою.

– Я вже кілька років обіцяв Массімо й Джулії, що ми приїдемо. Вони б ніколи не простили мені, якби довідалися, що я був так близько й не заїхав до них. – Він відхилився назад і витягнув ноги. – Вони трохи дивні люди, ексцентричні, це слово більше підходить, але вони дуже добрі. Ти зі мною?

– Звичайно, я ж сказала, що так, – підтвердила я й визирнула у вікно.

Мені більше хотілося побути з батьком наодинці, а не відвідувати незнайомців, у присутності яких поверталася моя наївна скромність, але, здавалося, батькові дуже хотілось побачитися зі старими друзями. Як би там не було, все одно буде цікаво, проте тремтіння «фіата» заколисувало, поїздка на потязі дуже виснажила мене. Немов прокляття спустилося на мене того ранку – запізнілі виділення крові, через які непокоївся мій лікар, а місіс Клей поклала в рюкзак спеціальні прокладки. Коли я вперше побачила це в туалеті потяга, від подиву в очах з’явилися сльози, ніби хтось поранив мене, пляма на моїх ніжних бавовняних трусиках була схожа на тріумф убивці. Я нічого не сказала батькові Річкові долини та села на пагорбах то з’являлися, то зникали за вікном машини. Я була сонною і за ленчем у містечку, де було повнісінько кав’ярень і темних барів, а вуличні коти ніжились на осонні біля дверей.

Але я нарешті прокинулась, коли ми в сутінках наближалися до одного із двадцяти міст, що приліпилися до пагорбів, які височіли над нами, немов фрески. На обрії крізь похмуре захмарене вечірнє небо пробивалися промені призахідного сонця, що ховалося осторонь Середземного моря. Батько сказав, що в тому боці Гібралтар і багато інших місць, де нам треба колись побувати. Над нами лежало місто, побудоване на кам’яних стояках, вулиці були майже вертикальними, а на алеях були викладені вузькі кам’яні сходи. Батько їздив на маленькій машині то вперед, то назад. Якось ми проїхали повз невеличкий ресторанчик, світло з вікон якої осявало вологу бруківку. Потім батько почав вдивлятися в інший бік пагорба.

– Це тут, якщо я все правильно запам’ятав. – Він проїхав між кипарисами до вузького провулка. – Вілла Монтефолліноко, біля Монтепердуто. Монтепердуто – це місто. Запам’ятала?

Я запам’ятала. За сніданком ми вивчали карту, і батько проводив пальцем між чашками з кавою.

– Тут Сієна. Це головний пункт, а ось Тоскана. Потім ми в’їдемо в Умбрію. Отут Монтепулсіано – відоме давнє місто, а наступний пагорб – це наше місто Монтепердуто.

Ці два слова разом промайнули в моїй голові, «монте» – означає «гора» (з англійської), але насправді гори були схожі на лялькові, маленькі, гострі, наче діти Альп, через які мені вже двічі довелося проїхати.

У сутінках вілла здавалася маленькою, це був невеликий, низько посаджений будинок, зроблений із простого каменю, навколо червоних дахів росли кипариси й оливкові дерева, два похилих кам’яних стовпи вказували на пішохідну стежку. У вікнах на першому поверсі горіло світло, я раптом відчула себе голодною, стомленою, у мене всередині вирували капризи молодості, які мені доведеться приховувати від хазяїв. Батько дістав з машини валізи, а я пішла слідом за ним стежкою.

– Навіть дзвоник той самий, – сказав він задоволено, смикаючи за мотузку біля вхідних дверей і зачісуючи рукою назад волосся.

Вийшов чоловік, він накинувся на мого батька, як торнадо, обійняв його й став щосили плескати по спині, гучно поцілував його в обидві щоки, а потім занадто низько нахилився, щоб потиснути мою руку. Його рука була величезною й теплою, він поклав її мені на плече, коли ми йшли до будинку. У погано освітленому холі, де було багато старовинних меблів, цей чоловік закричав, як тварина.

– Джуліє! Джуліє! Швидше! У нас гості! Іди-но сюди! – у нього був жахлива англійська, але він говорив упевнено й голосно.

Висока всміхнена жінка, що вийшла, одразу ж сподобалася мені. У неї було сиве волосся, схоже на срібло, вона заколювала його ззаду, відкриваючи видовжене обличчя. Спочатку вона посміхнулася мені й не стала нахилятися, щоб привітатись зі мною. Її рука була теплою, як у чоловіка, жінка теж поцілувала батька в обидві щоки, похитала головою, говорячи щось італійською.

– А в тебе, – сказала вона, звертаючись до мене англійською, – буде своя кімната, згодна?

– Гаразд, – погодилась я.

Мені це сподобалося, я сподівалася, що моя кімната буде поруч із кімнатою батька і з неї буде відкриватися вид на долину, з якої ми піднімалися таким крутим схилом.

Після вечері в оббитій каменем їдальні всі дорослі відкинулися назад і зітхнули.

– Джуліє, – сказав мій батько, – з кожним роком ти стаєш дедалі кращою куховаркою. Ти стала однією з найкращих куховарок Італії!

– Не кажи дурниць, Паоло, – у неї була англійська з акцентом Оксфорда й Кембриджа. – Ти завжди такий.

– Може, це через «Чіанті», дай-но мені поглянути на цю пляшку.

– Давай я тобі ще наллю, – втрутився Массімо. – А що вивчає твоя прекрасна дочка?

– У школі ми вчимо всі предмети, – сказала я просто.

– Гадаю, що їй подобається історія, – додав батько. – Також любить розглядати визначні пам’ятки.

– Історія? – Массімо наповнив склянку Джулії, а потім свою вином гранатового кольору або кольору темної крові. – Як ти і я, Паоло. Ми назвали так твого батька, – пояснив він мені, – тому що я терпіти не можу ці ваші нудні англійські імена. Пробач, я просто не можу, Паоло, друже мій, ти знаєш, я ледве не впав як мертвий, коли мені сказали, що ти покинув роботу в академії, щоб perley-vous по усьому світу. Я сказав собі: значить, йому більше подобається говорити, ніж читати. Чудовий учений, загублений для світу – ось хто твій батько.

Він налив мені півсклянки вина, не спитавши батька, а потім додав туди води. Тоді він мені сподобався.

– А тепер ти говориш нісенітницю, – спокійним тоном сказав батько. – Мені подобається подорожувати.

– А, – Массімо похитав головою. – А твій куратор, професор, колись говорив, що ти будеш кращим, ніж усі вони. Ні, я нічого не хочу сказати, у тебе чудова, успішна організація, я знаю це.

– Нам потрібні мир і дипломатичні відносини, а не купа досліджень на теми, які більше нікому не цікаві, – відповів батько, посміхаючись.

Джулія запалила світильник на серванті й вимкнула верхнє світло. Поставивши світильник на стіл, вона почала розрізати торт, на який я весь цей час намагалася не дивитись. Під ножем він виблискував, як обсидіан.

– В історії не може бути непотрібних тем, – сказав Массімо, підморгнувши мені. – До того ж навіть великий Россі завжди казав, що ти його найкращий студент. Усім нам насилу вдавалося задовольнити того хлопця.

– Россі!

Це ім’я злетіло з моїх губ ще до того, як я встигла усвідомити. Батько важко подивився на мене з-за таці з тортом.

– Так ти знаєш легенди про академічні успіхи свого батька, юна леді? – Массімо поклав у рот великий шматок шоколадного торта.

Батько ще раз поглянув на мене.

– Я розповідав їй кілька історій з того часу, – сказав він.

Я почула в його голосі застереження бути обережною. Але за хвилину я подумала, що, можливо, цей натяк був зроблений Массімо, а не мені, тому що від його наступних слів я вся похолола, але батько, швидко втрутившись, змінив тему розмови на політику.

– Бідний Россі, – сказав Массімо. – Чудова людина, таких не зустрінеш. Подумати тільки: так дивно, як може хтось просто так розчинитися в повітрі, зникнути.

* * *

Наступного ранку ми сиділи на залитій сонцем базарній площі в центрі міста – піджаки застебнуті на всі ґудзики, у руках брошури – та спостерігали за двома хлопчиками, які, мабуть, як і я, були школярами. Вони, галасуючи, грали футбольним м’ячем перед церквою, а я терпляче чекала, як чекала весь ранок, поки ми ходили по маленьких каплицях «з елементами Брунелескі», якщо вірити словам втомленого нудного гіда, потім ми ходили в Палаццо Публіко, подивилися на велику камеру, що століттями правила за міське зерносховище. Батько зітхнув і подав мені «Оранжинас» – напій у красивій скляній пляшечці, а другу відкрив сам.

– Ти хочеш запитати в мене щось? – сказав він трохи сумно.

– Ні, я просто хочу довідатися про професора Россі. – Я вставила соломинку в горлечко пляшки.

– Я так і думав. З боку Массімо це було не тактовно.

Я боялася відповіді, але цікавість перемогла, і я зважилась запитати:

– Професор Россі помер? Массімо це мав на увазі, коли сказав, що він зник?

Батько подивився через залиту сонцем площу в бік кав’ярні й м’ясного магазину.

– Так… Ні. Розумієш, усе це дуже заплутано. Ти насправді хочеш про це почути?

Я кивнула. Батько швидко озирнувся навколо. Ми сіли на кам’яній лаві, з якої відкривався вид на гарну старовинну площу. Ми були самі, якщо не брати до уваги хлопчаків, які ганяли м’яча.

– Гаразд, – нарешті видихнув батько.

Розділ 6

– Розумієш, того вечора, коли професор Россі дав мені конверт із документами, перш ніж піти, я посміхнувся йому у дверях кабінету, але коли відвернувся, то відчув, що мені треба затриматися або повернутися й поговорити з ним ще трохи. Я знав, що це почуття виникло внаслідок нашої дивної розмови, найдивнішої в моєму житті, тому відразу ж поборов це почуття. Підійшли ще два студенти з нашого відділення. Вони жваво розмовляли, привіталися з Россі, перед тим як він зачинив двері, а потім пішли за мною сходами. Їхня жвава бесіда дала мені зрозуміти, що життя навколо нас все ж таки триває, але мені було ніяково. Моя книга із зображенням дракона лежала в портфелі, крім того Россі додав до неї ще й запечатаний конверт із документами. Я розмірковував над тим, чи варто мені переглянути їх сьогодні вночі, коли я буду сам за столом у своїй квартирі. Я дуже втомився й знав, що не витримаю ознайомлення з тим, що знаходиться у конверті.

Я подумав, що денне світло й ранок додадуть мені впевненості і здорового глузду. Можливо, я навіть не повірю в історію Россі, коли прокинуся, але на той час я був упевнений, що мене переслідуватиме думка про те, вірю я його розповіді чи ні. Але як, – запитував я себе вже на вулиці, проходячи під вікнами кабінету Россі й мимоволі позираючи туди, де світила його лампа, – як я можу не вірити своєму кураторові хоч із будь-якої теми, що стосувалася його наукового дослідження? Хіба це не ставить під сумнів усю роботу, яку ми виконували разом? Я подумав про перші розділи моєї дисертації, про ретельно відредагований друкований текст, що лежав на моєму столі, і здригнувся. Якщо я не вірю історії Россі, чи можемо ми продовжувати роботу? Чи, може, я буду змушений визнати, що він божевільний?

Я думав про Россі, коли проходив повз вікна його кабінету, певне, саме тому я звернув увагу на те, що його лампа усе ще горіла. Я ввійшов у світло від його лампи й попрямував до свого будинку, як раптом світло згасло буквально під моїми ногами. Це сталося миттєво, і страх накрив мне з голови до ніг. Коли я вийшов на світлу пляму на тротуарі, в моїй голові було повно думок, але наступної миті я наче прикипів до місця. Майже одночасно я зрозумів дві дивні речі. Одна полягала в тому, що я ніколи раніше не бачив цього світла на тротуарі між двома готичними будинками університету, хоча ходив цією дорогою вже тисячу разів. Я ніколи раніше не бачив світла, тому що його було важко помітити. Зараз його було добре видно, тому що всі вуличні ліхтарі раптово згасли. Я стояв сам на вулиці, і єдиним звуком був мій останній крок. За винятком променів світла з кабінету, де ми щойно розмовляли, на вулиці було темно.

Мій другий здогад, якщо, звичайно, він був другим, налетів на мене й немов паралізував, коли я зупинився. Я кажу «налетів», тому що саме так я все це побачив – не подумав і не відчув. Тієї миті, коли я завмер на стежці, м’яке світло з вікна кабінету мого куратора згасло. Можливо, ти подумаєш, що в цьому нема нічого дивного, робочий день закінчився, і професор, який останнім залишав будинок, вимкнув світло, після чого на вулиці стало темно, бо згасли вуличні ліхтарі. Але ефект був не схожий на щось подібне. У мене не було такого відчуття, що вимкнули звичайну лампу на столі. Ні, я відчув, наче щось пролетіло перед вікном за мною, перекривши таким чином джерело світла. Після чого на вулиці стало зовсім темно.

Якийсь час я стояв, важко дихаючи. Наляканий, незграбний, я повернувся й побачив темні вікна – їх не було видно з темної вулиці. Піддавшись інстинкту, я побіг до них. Двері, через які я вийшов, були замкнені. Ніщо не освітлювало фасад будинку. У таку пізню годину двері, можливо, замикалися за кожним, хто виходив, це було звичайно і нормально. Я стояв там у нерішучості й уже думав побігти до інших дверей, як раптом знову засвітилися вуличні ліхтарі, і мені одразу стало соромно. Тих двох студентів, які вийшли за мною, не було видно. Можливо, вони пішли іншою дорогою, подумав я.

І вже інша група студентів, сміючись, проходила повз мене, вулиця вже не була порожньою. А що, коли Россі вийде за хвилину, як він і має зробити, після того як погасить світло й замкне двері свого кабінету? Якщо він побачить, що я чекаю його тут? Він же сказав, що не хоче більше обговорювати зі мною цю тему! Як же я поясню йому мої страхи тут, на сходах, коли він закрив цю тему і, можливо, всі подібні теми? Мені стало соромно, я повернувся й поспішив додому, перш ніж професор міг мене наздогнати. Удома я залишив конверт нерозкритим у портфелі і проспав цілу ніч, хоча й неспокійно.

Наступні два дні я був заклопотаний і не дозволяв собі подивитись на документи Россі (до речі, я рішуче викинув з голови всі езотеричні докази). Проте я був здивований, коли наступного дня пізно ввечері один з моїх однокурсників зупинив мене в бібліотеці.

– Ти чув про Россі? – запитав він, схопивши мене за руку, коли я проходив повз нього. – Паоло, зачекай! – так, ти правильно здогадалася, це був Массімо. Він був великий і галасливий навіть у студентські роки, галасливіший, напевно, ніж зараз. Я схопив його за руку.

– Россі!? Що? Що з ним!?

– Він щез. Зник. Поліція обшукує його кабінет.

Я побіг до будинку, що зараз здавався звичайним. Усередині було темно, тому що сонце вже сідало, студенти виходили з аудиторій. На другому поверсі, напроти кабінету Россі, поліцейський розмовляв із деканом факультету й ще з кількома людьми, яких я жодного разу не бачив. Коли я підійшов, двоє чоловіків у темних костюмах виходили з кабінету професора, щільно зачинили за собою двері й почали спускатися сходами до аудиторій. Я проштовхався й запитав у поліцейського:

– Де професор Россі? Що з ним трапилось?

– Ви знаєте його? – запитав поліцейський, підводячи очі від записної книжки.

– Я його аспірант, я був тут два дні тому. Хто сказав, що він зник?

Декан факультету підійшов до мене й потис руку.

– Що ви можете сказати? Сьогодні вдень зателефонувала його економка й повідомила, що він уже дві ночі не був удома, не прийшов ні на обід, ні на сніданок. Вона запевнила, що раніше він так не робив. Сьогодні вдень він пропустив збори на факультеті і навіть не перетелефонував. Раніше він так теж ніколи не робив. Зайшов студент і сказав, що вони з Россі домовлялися про зустріч, але в призначену годину кабінет був замкнений, а професор так і не з’явився. Сьогодні він не був присутній на лекції, тож нарешті сьогодні я відчинив його кабінет.

– Він був там? – я намагався не хвилюватись.

– Ні.

Я пішов до дверей його кабінету, але поліцейський зупинив мене, схопивши за руку.

– Не так швидко, – сказав він. – Ви сказали, що були тут два дні тому?

– Так.

– Коли ви бачили його востаннє?

– Приблизно о восьмій тридцять.

– Ви бачили тут ще кого-небудь у той час?

Я замислився.

– Так, двох студентів з нашого факультету, Бертранда й Еліаса, по-моєму, вони проходили повз кабінет. Я вийшов разом із ними.

– Гаразд, перевір це, – сказав поліцейський одному з колег. – Ви помітили щось незвичайне в поведінці професора?

Що я міг на це відповісти? Так, він розповів мені про те, що вампіри насправді існують, що граф Дракула ходить серед нас, що я, мабуть, успадкував прокляття у вигляді його дослідження і що я бачив, як світло його лампи затулило щось гігантське…

– Ні, – сказав я. – Ми до восьмої тридцять говорили про мою дисертацію.

– Ви пішли разом?

– Ні, я пішов перший, він провів мене до дверей, а потім повернувся у свій кабінет.

– Ви бачили щось або когось підозрілого біля будинку, коли вийшли? Може, ви чули щось?

Я знову вагався.

– Ні, нічого. Хіба що на вулиці було дуже темно, бо згасли вуличні ліхтарі.

– Так, нас про це повідомили. Але ви не чули нічого незвичайного чи, може, бачили щось?

– Ні.

– Ви останній, хто бачив професора Россі, – наполягав поліцейський. – Подумайте краще. Коли ви були з ним, він говорив або робив щось дивне? Він казав про депресію, самогубство або щось подібне? Може, говорив про те, що хоче поїхати кудись, вирушити в подорож?

– Ні, нічого подібного, – чесно відповів я.

Поліцейський уважно подивився на мене.

– Назвіть своє ім’я та адресу. – Він усе записав і обернувся до декана: – Ви можете поручитися за цього юнака?

– Так, він саме той, ким себе назвав.

– Добре, – сказав поліцейський, повернувшись до мене. – Я хочу, щоб ви зайшли зі мною туди й сказали, чи бачите щось незвичайне. Особливо те, чого не було два дні тому. Нічого не торкайтесь. Насправді відомо багато таких випадків: виникли термінові сімейні справи, невеликий зрив. Можливо, він повернеться за день чи два. Я вже сто разів це бачив. Але із кров’ю на столі в нас мало шансів на такий результат.

Кров на столі? Ноги підломилися, але я стримався й повільно пішов слідом за поліцейським. Кімната здавалася такою самою, як і раніше, я бачив її такою уже сотні разів при денному світлі: акуратні, затишні, зручні меблі, книги й папери розкладені по полицях й акуратно складені на столі. Я підійшов ближче. На столі лежав промокальний папір Россі, на якому була темна пляма крові, що вже давно висохла. Поліцейський поклав руку мені на плече.

– Втрата крові недостатня, щоб стати причиною смерті, – сказав він. – Можливо, це кровотеча з носа або невелике поранення. Коли ви були з ним, у професора Россі була кровотеча з носа? Він не здався вам хворим тієї ночі?

– Ні, – сказав я. – Я ніколи не бачив, щоб у нього йшла кров, він ніколи не розмовляв зі мною про своє здоров’я.

Раптом я усвідомив і чітко зрозумів, що я тільки-но говорив про наші з ним бесіди у минулому часі, ніби їх більше ніколи не буде. Емоції переповнили мене, і я замовк, пригадавши, як Россі привітно посміхався у дверях свого кабінету, коли проводжав мене. Він якось порізав себе, можливо, навіть спеціально? У момент душевного розладу, а потім вийшов із кабінету, замкнувши за собою двері? Я уявив, як він блукає парком. Можливо, він змерз і голодний. Може, він сів у якийсь автобус і поїхав навмання у якесь місто. Жодне з цих припущень не підходило. У Россі був сильний характер, він був найспокійнішою та найрозсудливішою людиною з тих, кого я будь-коли зустрічав.

– Подивіться навколо дуже уважно, – сказав поліцейський, відпустивши моє плече; він пильно спостерігав за мною, а я відчував, як декан й інші люди юрмляться у дверях. Раптом до мене дійшло, що поки я не доведу свою непричетність до злочину, буду серед підозрюваних в убивстві Россі. Але Бертранд й Еліас заступляться за мене, як і я за них. Я уважно оглядав кімнату, намагаючись щось побачити. Та марно. Усе здавалося нормальним, реальним і спокійним, лише Россі не було.

– Ні, я не помічаю нічого дивного.

– Гаразд, – сказав поліцейський і повернув мене до вікна. – Тоді подивіться сюди.

На білій стелі над столом розтяглася темна пляма завдовжки приблизно п’ятнадцять сантиметрів, вона ніби показувала на щось зовні.

– Це теж кров. Не переймайтеся: можливо, це не кров професора Россі. Стеля занадто висока, людині важко дотягтися до неї, навіть ставши на стілець. Ми все перевіримо. А тепер добре поміркуйте. Россі згадував, що того вечора у кабінет залітав птах? Можливо, ви чули якісь звуки, коли виходили, ніби щось влітає? Ви пригадуєте, чи було відчинене вікно?

– Ні, – мовив я. – Він нічого не згадував такого. Вікна були зачинені, я впевнений.

Я не міг відірвати очей від плями. У мене було таке відчуття, що коли я довго вдивлятимусь, то зможу зрозуміти щось за його жахливою, закрученою формою.

– У наш будинок уже кілька разів залітали птахи, – додав декан. – Голуби. Іноді вони потрапляють у вентиляційний люк.

– Можливо, – сказав поліцейський. – Проте ми не знайшли екскрементів, отже, це мала ймовірність.

– А як щодо кажанів, – сказав декан. – Як щодо них? Що тільки не живе в цих старих будинках!

– Це теж можливо, особливо якщо Россі намагався вдарити по чомусь палицею або парасолькою, поранивши при цьому істоту в польоті, – припустив професор, який стояв у дверях.

– Ви бачили тут щось схоже на кажана або птаха? – знову запитав мене поліцейський.

Кілька секунд я розтуляв свої пересохлі губи, щоб сказати просте слово.

– Ні, – відповів я, але сам ледь зрозумів зміст його питання.

Поглядом я нарешті зрозумів зміст плями, яка ніби відволікала від чогось. На верхній полиці книжкової шафи Россі, у ряду його «невдач», була відсутня одна книга. Куди він переставив свою загадкову книгу два дні тому? Замість неї тепер на полиці серед інших книг чорніла діра.

Мої колеги вивели мене з кімнати, поплескуючи по спині, вони говорили, щоб я не хвилювався, бо я зблід, як аркуш паперу. Я повернувся до поліцейського, що замикав двері за нами.

– Чи є шанс, що професор Россі зараз перебуває в лікарні, якщо він порізався або хтось поранив його?

Офіцер похитав головою.

– У нас усі лікарні на зв’язку, я відразу ж усе це перевірив. Його ніде немає. А що? Ви гадаєте, він міг себе поранити? Ви ж самі сказали, що він не був схильний до самогубства й не перебував у депресії.

– Ні, усе було гаразд.

Я глибоко зітхнув, і знову відчув ґрунт під ногами. Стеля була занадто висока для нього, щоб він міг намалювати на ній цей знак – у кожному разі це малоймовірно.

– Ну, тоді нам час іти, – поліцейський обернувся до декана, і вони пішли, продовжуючи розмову притишеними голосами. Натовп біля дверей кабінету почав танути, і я теж пішов. Мені треба було знайти тихе місце, щоб сісти й заспокоїтись.

Моя улюблена лавка у невеличкому дворі університетської бібліотеки все ще була теплою від останніх променів осіннього сонця. Біля мене троє чи четверо студентів тихо розмовляли, і я відчув, як по тілу пробігає хвиля студентського спокою. Просторий хол бібліотеки було видно через великі різнокольорові вікна; сюди також виходили вікна читальних залів, темних коридорів і внутрішніх двориків, тому я бачив людей, які заходили, виходили, працювали за великими дубовими столами. Звичайний день завершувався: сонце незабаром покине кам’яні плити під моїми ногами, світ порине у сутінки і буде рівно сорок вісім годин, як я востаннє бачив свого куратора. А поки тут панувало навчання й рух, відсуваючи далі межу темряви.

Я маю сказати тобі, що в ті дні, коли я вчився, я любив залишатись на самоті, щоб мене не турбували, сидіти, немов у полоні монастирської тиші Я вже описував тобі мій стіл у бібліотеці, за яким я постійно працював, – моє робоче місце було на одному з верхніх поверхів, у сховищі бібліотеки. Там у мене була власна кімнатка, у якій я й знайшов цю дивну книгу, що за одну ніч змінила мене й моє життя. Ще за два дні я вчився, був зайнятий і нічого не боявся, готовий у будь-яку мить залишити підручники про Нідерланди й поспішити на зустріч із науковим керівником, щоб приємно поспілкуватися. Я ні про що не думав, окрім того, що Герберт і Хеллер написали рік тому про економічну теорію Утрехта і як я можу спростувати їхні слова в статті – напевно, її слід було написати, ґрунтуючись на окремих розділах моєї дисертації.

До речі, якби я уявляв собі минуле, у моїй уяві з’явилися б безневинні нідерландці, які, важко дихаючи, сперечалися через невеликі проблеми гільдії, або уявив би, як вони стоять, узявшись у боки, уздовж каналу та спостерігають, як піднімають коробки з новим товаром на верхній поверх їхніх будинків, котрі одночасно були й складами. Уявляючи минуле, я бачив би лише обгорілі на сонці, обвітрені морем обличчя, густі брови, сильні руки, чув би скрип їхніх потужних кораблів, вдихав би запах спецій, смоли й стічних вод причалу, дивувався б з їхньої винахідливості в торгівлі й обміні.

Але історія, як виявилося, могла обернутися чимось зовсім іншим – кривавим сплеском, агонія якого не зникає за ніч, а може, й за кілька сторіч. Я вирішив: від сьогодні моє дослідження стане зовсім іншим: для мене воно буде романом, як колись стало для Россі й для багатьох інших, котрі вибрали собі шлях через ті самі нетрі. Я хотів почати це нове дослідження в гучній веселій обстановці головного холу, а не в тиші кабінок, де можна завжди почути дивні кроки на сходах. Я хотів відкрити нову фазу свого життя як історик і працювати під поглядами молодих етнографів, які нічого не підозрювали, сивих бібліотекарів, вісімнадцятирічних першокурсників, котрі думають тільки про футбол і нові білі кросівки, я хотів працювати серед усміхнених аспірантів і необразливих божевільних професорів у відставці – серед звичайного університетського життя. Я ще раз поглянув на переповнений хол, швидко танучі сонячні промені, на вхідні двері, котрі то відчинялися, то зачинялися, ляскаючи на бронзових петлях. Потім я підняв свій потертий портфель, відкрив його й витяг звідти товстий темний конверт, на якому Россі зробив напис своєю рукою. Там було написано: «ЗБЕРЕЖИ ДЛЯ НАСТУПНОГО».

Наступного? Я не звернув на це увагу два дні тому. Що він мав на увазі: зберегти цю інформацію в запечатаному вигляді до наступного разу, коли він спробує знову взяти штурмом цю темну фортецю? Можливо, це я був «наступним»? А може, це доказ божевілля Россі?

Усередині конверта я побачив документи різного розміру й ваги, багато з них постаріли й порвалися від часу, деякі густо заповнені друкованим шрифтом і покриті цигарковим папером. Там було багато матеріалу. Треба буде розкласти його, вирішив я і підійшов до найближчого стола мідного кольору біля карткового каталогу. Там усе ще було повно народу – всі дружні незнайомці, але я все ж таки обережно обернувся через плече, перш ніж витягти всі документи й розкласти їх на столі.

Два роки тому я розклав у хронологічній послідовності манускрипти сера Томаса Мора, а також деякі листи Ганса Альбрехта з Амстердама, а зовсім недавно допомагав скласти каталог за фламандськими бухгалтерськими книгами 1680 року. Як історик я знав, що, виклавши архівні документи в хронологічній послідовності, можна швидше дійти до розгадки. Я витягнув папір й олівець, записав перелік документів і витяг їх. Першими були документи Россі, надруковані на тонкому папері. Вони рясніли густими рядками найтонших друкованих літер, що більш-менш нагадували листи. Я обережно відклав їх убік, не дозволяючи собі розглянути їх краще.

Другим документом була карта, намальована від руки з великою старанністю й обережністю. Карта вже почала вицвітати, позначки місцями ледь проглядалися на товстому аркуші з іноземного блокнота (мабуть, аркуш було вирвано з якоїсь старої записної книжки). Далі йшли дві схожі карти, потім три сторінки з різноманітними написами, зробленими від руки – на перший погляд, вони здалися розбірливими. Їх я теж відклав убік. Наступною була друкована брошура, що запрошувала туристів у «Романтичну Румунію», напис було зроблено англійською мовою, за оформленням обкладинки й малюнками цей документ можна було віднести до 1920-х або 1930-х років. Потім ішли дві розписки про перебування в готелі й про обіди. До речі, це було у Стамбулі. Далі – двоколірна, неакуратно надрукована дорожня карта Балканських гір. І останнім я витяг маленький білий конверт, запечатаний і не підписаний. Я героїчно відклав його вбік, не доторкнувшись до печатки.

Це було все. Я перевернув коричневий конверт і навіть потрусив його, тож я помітив би навіть мертву муху, якби вона випала. Коли я зробив усе це, у мене раптом (тоді вперше) з’явилося відчуття, що далі переслідуватиме мене завжди, коли я робитиму те, що від мене вимагалося, – я відчув присутність Россі, його гордість за мою старанність, ніби його все ще живий дух говорив зі мною так, наче він сам. Я знав, що він старанно все досліджував, як і те, що він нічого не пропускав, нічим не нехтував, жодним документом, жодним архівом, як би далеко вони не знаходилися, і, звичайно ж, він не нехтував ідеями, якими б застарілими вони не здавалися його колегам. Його зникнення й те, що я був йому потрібен (як я сміливо подумав), несподівано зблизили нас із ним, ми стали майже одним цілим. У мене було таке відчуття, ніби він обіцяв мені, що саме так і буде, він передбачав цю схожість і весь цей час чекав, поки я зрозумію це.

Зараз переді мною на столі лежали аркуші з конверта. Я почав з листів, густо надрукованих на тонкому папері, в них було кілька помилок і кілька виправлень. З кожного листа була зроблено копію, і вони вже були розкладені в хронологічному порядку. Кожен лист був ретельно датований: грудень 1930 року. Це були листи більш ніж двадцятилітньої давнини. Кожен був підписаний: Трініті-коледж, Оксфорд і більше нічого. Я переглянув перший лист. У ньому розповідалося про історію знаходження загадкової книги і початок дослідження в Оксфордському університеті. Лист було підписано: «Ваш у біді, Бартоломео Россі». Лист починався… (я тримав тонкий папір дуже обережно, навіть тоді, коли мої руки почали тремтіти), лист починався в дуже дружній манері: «Мій любий і нещасний спадкоємцю…».

Раптом батько замовк. Почувши тремтіння в його голосі, я тактовно відвернулась, чекаючи, поки він оговтається. Ми мовчки підвелися, взяли наші піджаки й пішли через гарну маленьку площу, удаючи, що фасад церкви усе ще цікавить нас.

Розділ 7

Батько кілька тижнів не залишав Амстердам, і в цей час я відчула, що він якось став по-особливому за мною спостерігати. Одного разу я повернулася зі школи трохи пізніше, ніж звичайно: коли я ввійшла у дім, то побачила, що місіс Клей розмовляє з батьком по телефону. Вона відразу ж передала мені слухавку.

– Де ти була? – запитав батько. Він телефонував зі свого кабінету в Центрі миру й демократії. – Я вже двічі телефонував, а місіс Клей казала, що тебе не бачила. Ти змусила її хвилюватися.

Але насправді це він хвилювався, я точно знала, хоча він намагався говорити спокійно.

– Я читала в кафе-магазині, що поруч зі школою, – відповіла я.

– Гаразд, – сказав батько. – Чому ти не зателефонувала мені або місіс Клей, якщо знала, що спізнишся?

Мені не хотілося виправдовуватися, але я пообіцяла, що наступного разу зателефоную. Того вечора батько повернувся рано, ми повечеряли, і він уголос читав мені розділи з книги «Великі надії». Потім він дістав кілька альбомів із фотографіями, і ми переглянули їх разом: Париж, Лондон, Бостон, мої перший роликові ковзани, мій випуск після третього класу, Париж, Лондон, Рим. На всіх знімках була тільки я біля Пантеона або Пер Лашез. Батько завжди фотографував, а подорожували ми лише удвох. О дев’ятій годині він перевірив двері, вікна й відправив мене спати.

Наступного разу, запізнюючись, я зателефонувала місіс Клей. Я сказала їй, що ми з однокласницею вирішили виконати разом домашню роботу за чашкою чаю. Вона відпустила мене. Я поклала слухавку і пішла до університетської бібліотеки. Йохан Біннертс, бібліотекар відділу колекції середньовічних книг, уже звик до мене, принаймні, він завжди посміхався, коли я підходила до нього з новим питанням, і цікавився, як просувається моя робота з історії. Містер Біннертс знайшов для мене уривок із тексту сімнадцятого сторіччя, я дуже зраділа і якийсь час вивчала його, роблячи нотатки. Зараз у моєму кабінеті в Оксфорді є копія цього тексту: кілька років тому я знайшла ту саму книгу в одній із книгарень: книга лорда Гелінґа «Історія Центральної Європи». У мене ще збереглася сентиментальна прихильність до цієї книги, навіть після стількох років, хоча я ніколи не розкривала її без якогось неприємного почуття. Я чудово пам’ятаю, як дитячою рукою переписувала абзаци з цієї книги у свою записну книжку: «Влад Дракула був не тільки дуже жорстоким, але й дуже сміливим. Він був настільки безстрашним, що 1462 року перетнув річку Дунай і верхи на коні вночі атакував табір султана Мехмеда II, який планував напасти на Валахію. Під час цього походу Дракула вбив кілька тисяч турецьких солдатів, але перш ніж оттоманська варта змусила валахійців відступити, султан встиг утекти.

Схожу інформацію можна знайти про будь-якого великого правителя тогочасної Європи. У багатьох випадках відомостей навіть більше, а про деяких феодалів – значно більше. Проте інформація про Дракулу незвичайна тим, що вона довговічна, інакше кажучи, він не вмер як історична особистість, і легенда про нього усе ще живе. Кілька джерел, які можна знайти в Англії, побічно або прямо ведуть до інших джерел, розмаїтість яких може спантеличити багатьох істориків. Здавалося, він був добре відомий своєю жорстокістю по всій Європі навіть за свого життя – це можна вважати значним досягненням для тих часів, коли Європа була великою і, на наш погляд, роз’єднаною, коли держави спілкувалися за допомогою гінців і річкових суден і коли жахлива жорстокість була не такою вже рідкістю серед знаті. Сумнівна слава Дракули не закінчилася після його загадкової смерті й дивного похорону 1476 року – здавалося, вона продовжувала жити, не слабнучи, доки не перейшла в яскраву інтерпретацію на Заході».

Тут закінчувався вступ до розділу про Дракулу. У мене було вже й так забагато інформації для одного дня, щоб обміркувати все це, але я таки пішла у відділ англійської літератури й зраділа, коли виявилося, що в бібліотеці була копія видання Брема Стокера «Дракула». Я зрозуміла, що мені доведеться кілька разів прийти в бібліотеку, щоб прочитати її. Я не знала, чи можна мені виписати цю книгу, але навіть якби й можна було, я б не хотіла приносити її додому. Адже там я не знатиму, ховати книгу чи обережно читати її відкрито. Я вирішила читати «Дракулу» у кріслі біля вікна бібліотеки. З нього відкривався вид на мій улюблений канал Сингел, поруч із яким знаходився квітковий ринок, а люди купували оселедці на закуску в невеликому кіоску. Це було чудове, ізольоване місце, книжкові полиці відгороджували мене від інших читачів у бібліотеці.

Там, у цьому кріслі, я дозволила готичному жаху й чудовим вікторіанським любовним історіям Стокера поглинути мене. Чого я хотіла від книги, я не знала. Судячи зі слів мого батька, професор Россі вважав, що ця книга практично безкорисна як джерело інформації про Дракулу. Увічливий і огидний граф Дракула з роману був неймовірною особистістю, думала я, навіть якщо в нього було мало спільного із Владом Тепесом. Але Россі й сам був переконаний у тому, що Дракула став одним із безсмертних ужитті та в історії. Мені було цікаво, чи була в цього роману така сила, щоб сталося щось дивне. Зрештою Россі зробив своє відкриття вже після публікації роману «Дракула». З іншого боку, Влад Дракула був джерелом зла приблизно чотириста років до того, як народився Стокер. Усе це здавалося дуже заплутаним.

Хіба професор Россі не говорив, що Стокер перегорнув величезну кількість правдивої інформації про вампірів? Я навіть ніколи не бачила фільму про вампірів, бо моєму батькові не подобалися жахи ні в якому вигляді. Ці надзвичайні історії були для мене новими. За Стокером, вампір міг атакувати своїх жертв тільки в період між заходом і сходом сонця. Вампір був безсмертним, живився кров’ю смертних і в такий спосіб робив їх такими самими, як і він. Він міг перетворитись на кажана, вовка або туман, його можна злякати часником або розп’яттям, убити його можна, якщо застромити кілок у його серце й засунути в рот часник, поки він спить у своїй труні вдень. Його також можна вбити срібною кулею, якщо влучити в серце.

Я не злякалася: все це здавалося мені занадто далеким, повним забобонів і дивним. Але в цій історії був один аспект, який щоразу не давав мені спокою. Я поставила книгу на полицю і запам’ятала сторінку, на якій зупинилась. Одна думка непокоїла мене, коли я спускалася сходами бібліотеки і йшла мостом через канал, вона не відпускала мене, аж поки я не дійшла до наших дверей. У Дракули, вигаданого Стокером, були улюблені жертви – молоді дівчата.

Батько говорив, що понад усе бажав поїхати навесні на південь – він хотів, щоб я побачила тамтешню красу. Наближались мої канікули, а батько проведе лише кілька днів у Парижі на зборах.

Я навчилась не тиснути на нього як щодо подорожей, так і стосовно історій. Коли батько був готовий, він продовжував, але ніколи не розповідав, коли ми були вдома. Гадаю, він не хотів, щоб морок спускався на наш будинок.

У Париж ми поїхали потягом, а потім машиною до Кевеннеса. Вранці я працювала над двома або трьома есе, які писала французькою мовою, котра щодень ставала дедалі кращою, а потім надсилала роботи поштою. У мене збереглося одне таке есе. Навіть зараз, через кілька десятків років, я розкриваю його, і до мене повертається почуття невимовної краси серця Франції в травні. Запах трави, що була не травою, а l’herb – їстівна, свіжа. Таке враження, ніби у Франції всю зелень можна було їсти (її додають у салат і в сир).

Уздовж дороги на фермах, де ми зупинялися, щоб купити продукти для пікніка, нам готували все краще, ніж у будь-якому ресторані: кошик зі свіжою полуницею, що червоними кольорами сяяла на сонці (здавалося, її можна було не мити), головки козячого сиру, важкі, як гирі, вкриті шаром сірої цвілі, ніби їх качали по підлозі у підвалі. Батько пив червоне вино без етикетки – воно коштувало лише кілька сантимів, щоразу після їжі він закорковував пляшку й завжди носив скляночку, яку загортав у серветку. На десерт ми їли великі скиби свіжого хліба й покривали його товстим шаром шоколаду. Від задоволення в мене болів шлунок, а батько казав, що коли ми повернемось до нашого колишнього життя, він знову сяде на дієту.

Спочатку ми їхали на південний схід, а потім, за день або два, вирушили в прохолодні гори.

– Les Pyrenees-Orientales, – сказав батько, розгортаючи дорожню карту на одному з наших пікніків. – Уже кілька років я мріяв повернутися сюди.

Я провела пальцем по нашому маршруту й здивувалася, як близько ми від Іспанії. Ця думка й чудове слово «Orientales» збентежили мене. Ми наближались до межі відомого мені світу, і вперше я усвідомила, що одного разу поїду ще далі, набагато далі. Батько хотів подивитись на якийсь монастир.

– Гадаю, сьогодні ввечері ми під’їдемо до міста, а завтра піднімемось туди пішки.

– А це високо? – запитала я.

– Це приблизно половина дороги в гори, які захищають монастир від різних вторгнень. Його побудовано 1000 року. Це неймовірне місце, воно оточене з усіх боків скелями, через які важко пройти навіть найсміливішим і найдосвідченішим пілігримам. Місто, що лежить унизу, тобі теж сподобається. Це старе місто із джерелом мінеральних вод. Воно справді чарівне.

Батько посміхався, коли говорив це, але все одно він був неспокійний і занадто швидко склав карту. Я відчула, що незабаром він розповість мені продовження історії, і, можливо, цього разу умовляти його не доведеться.

Мені дійсно сподобався Ле Бен, коли того вечора ми заїхали до нього. Це було ніби велике село, що розкинулося навколо самотньої маленької вершини скелі піщаного кольору. Великі Піренеї піднімалися над містом, затінюючи все, крім найширших нижніх вулиць, що тяглися вниз до річкових долин і великих ферм. Укриті курявою платани росли по краях запилених площ, дерева не кидали тіні для перехожих та для бабусь, які торгували плетивом і пляшками з екстрактом лаванди. Відтіля було чітко видно кам’яну церкву, над якою кружляли ластівки, вона стояла на найвищій точці міста. Ми бачили дзвіницю церкви, що ніби пливла в тіні височезних гір, довга тінь від дзвіниці тяглася по цій частині села й накривала вулицю за вулицею під час заходу сонця.

Ми добре повечеряли, поївши суп, що називався «гаспачо», та відбивні телячі котлети в ресторані, розташованому в підвалі одного з готелів, побудованих у дев’ятнадцятому сторіччі. Метрдотель, поставивши ногу на мідну підставку бару біля нашого стола, розпитував ліниво, але чемно про нашу подорож. Він був непомітним чоловіком, одягненим в усе чорне, з вузьким обличчям оливкового кольору, говорив уривчастою французькою, дещо з гострим акцентом, якого я ще не зустрічала, тому розуміла його мову набагато гірше від батька, який мені перекладав.

– Так, звичайно, наш монастир, – відповів метрдотель на запитання батька. – Ви знаєте, що наш Сен-Матьє приймає вісім тисяч туристів щоліта? Це справді так. Проте вони всі такі милі, спокійні, багато християн-іноземців піднімаються туди пішки. Це місце – усе ще центр паломництва. Вранці вони самі застеляють свої ліжка, їх практично не чутно, коди вони виходять або приходять. Але інші люди приходять сюди заради «le bains». Ви теж бажаєте відвідати наші ванни чи ні?

Батько сказав, що ми пробудемо тут усього лише дві ночі, після чого поїдемо на північ, а весь завтрашній день ми проведемо в монастирі.

– Ви знаєте, що про це місце ходять легенди: деякі з них особливо яскраві, але всі вони правдиві, – сказав метрдотель, посміхнувшись, від чого його вузьке обличчя відразу стало гарним. – Молода леді розуміє? Можливо, їй буде цікаво послухати їх.

– Я розумію, дякую, – чемно відповіла я французькою.

– Гаразд, тоді я розповім вам одну. Ви не заперечуєте? Будь ласка, їжте ваші котлети, гарячі вони смачніші. – Цієї миті двері ресторану розчинися, й зайшла всміхнена молода пара – мабуть, із постояльців готелю, вони ввійшли й вибрали собі столик. – Bon soir, buenas tardes, – сказав наш менеджер на одному подиху.

Я уважно поглянула на батька, і він посміхнувся.

– Так, ми тут усі перемішані, – сказав метрдотель, теж розсміявшись. – Ми такий собі «lа salad» із різних культур. Мій дід дуже добре говорив іспанською мовою, майже досконало, уже бувши старим, він брав участь у громадянській війні. Ми любимо всі наші мови. У нас немає ніяких бомб, ніяких терористів на кшталт басків. Ми не злочинці. – Він задирливо подивився навколо, ніби хтось йому заперечував.

– Я пізніше поясню тобі, – сказав батько пошепки.

– Слухайте, я розповім вам одну історію. З гордістю заявляю вам, що мене називають істориком нашого міста. Ви їжте. Наш монастир засновано 1000 року, ви це вже знаєте. Але насправді – 999 року, оскільки ченці, які обрали це місце, готувалися до Апокаліпсису, який мав настати в новому тисячолітті. Вони блукали по горах у пошуках місця для своєї церкви. Потім одному ченцеві наснилося, як із небес спустився святий Матьє[2] й поклав білу троянду на вершину над ними. Наступного дня вони забралися туди й освятили цю гору молитвами.

Там дуже гарно, вам сподобається. Але це не найголовніша легенда. Це тільки легенда про заснування абатства.

Коли монастирю і його маленькій церкві виповнилося всього лише століття, один дуже набожний чернець на ім’я Мігель де Кукса, що вчив молодих, загадково вмер. Його довго оплакували, після чого поховали в підземному склепі. Ви ж знаєте, що саме завдяки цьому склепові ми й прославилися, тому що він є найдавнішою пам’яткою архітектури романського стилю в Європі. Так! – він постукав по стійці бару своїми довгими пальцями. – Так! Деякі люди кажуть, що ця честь випала монастирю Сен-П’єр, за Перпіньяном, але вони просто брешуть, щоб привернути увагу туристів.

– Як би там не було, цей великий учений чернець був похований у склепі, і незабаром після цього на монастир звалилося прокляття. Кілька ченців померли від незрозумілої чуми. Один за одним вони були знайдені мертвими у своїх келіях (келії чудові, вони вам сподобаються). Вони – найкрасивіші у Європі. Отож ченців знаходили мертвими, вони були білі, як примари, ніби в їхніх венах не було крові. Усі підозрювали, що це отрута.

Нарешті, молодий чернець – улюблений учень того ченця, що помер, пішов у склеп і викопав свого вчителя, всупереч усім протестам дуже наляканого настоятеля. Виявилося, що їхній учитель живий – розумієш, про що я? Жива смерть! Ночами він піднімався, щоб забрати життя інших ченців. Щоб відправити душу нещасного куди слід, вони набрали святої води зі святого місця в горах, узяли дуже гострий кілок… – метрдотель зробив у повітрі знак, щоб я зрозуміла, наскільки гострим був предмет.

Я з великою увагою сконцентрувалася на оповідачі та його дивній французькій мові, намагаючись зібрати історію в одне ціле. Батько припинив перекладати, і його виделка впала на тарілку. Коли я глянула на батька, то побачила, що він зблід, як скатертина, і пильно дивиться на нашого нового друга.

– Можна нам… – він відкашлявся й кілька разів витер рот серветкою. – Можна нам кави?

– Але ви ще не скуштували салату, – господар мав засмучений вигляд. – Так не можна. Потім на вечерю в нас ще є poires belles-Helene – смачний сир, а також gateau для молодої леді.

– Звісно, звісно, – поспішив сказати батько. – Принесіть нам все це, так.

На нижній запиленій площі лунала музика з гучномовця, там розігрувалась якась місцева вистава, у якій брали участь приблизно десять або дванадцять дітей, – усе це нагадувало мені «Кармен». Маленькі дівчатка кружляли на місці, розмахуючи оборками своїх платтячок від стегон до щиколоток, їхні голови граціозно погойдувалися під мереживними мантильями. Маленькі хлопчики тупотіли, ставали на коліно й кружляли навколо дівчаток. На хлопчиках були короткі чорні жакети, вузькі штанці, а на голові – вельветові берети. Музика гучно грала, її звуки часом нагадували удари батога, звук ставав дедалі голоснішим, коли ми підійшли ближче. Кілька інших туристів стояли й спостерігали за танцюристами, батьки, бабусі й дідусі сиділи в ряд на складаних стільчиках біля порожнього фонтана й аплодували щораз, коли тупіт хлопчиків сягав крещендо.

Ми подивилися виставу кілька хвилин, а потім повернулися й пішли нагору, по дорозі, що тяглася від площі прямо до церкви. Батько нічого не сказав про сонце, яке швидко заходило, але я відчувала, що наші швидкі кроки були пов’язані зі швидким погасанням дня, і я не здивувалася, коли раптово, за одну мить, все світло зникло з цієї дикої місцевості Коли ми сходили, на обрії виднілися самотні вершини синьо-чорних Піренейських гір. Незабаром вони злилися з синьо-чорним небом. Зі стіни церкви відкривався величний краєвид, не запаморочливий, як види біля деяких міст Італії, які мені все ще снилися. Тут відкривався широкий краєвид: рівнини й пагорби ставали передгір’ям, що у свою чергу піднімалося й переходило в темні вершини, які закривали собою весь світ. Під нами спалахнули вогні міста, довгими алеями й вулицями йшли люди, розмовляли й сміялися, а з огороджених садів линув запах, схожий на аромат гвоздики. Ластівки то залітали, то вилітали із церковної дзвіниці, кружляли над нею, немов окреслюючи невидимою ниткою повітря. Я помітила одного птаха, що непевно літав серед інших, він пересувався легко й незграбно, а не швидко, і я зрозуміла, що це кажан, якого можна було помітити лише на тлі тьмяного світла.

Батько зітхнув і поставив ногу на великий камінь, схожий на стовпчик. Може, за допомогою цього каменя забиралися на віслюка? Заради мене батько висловлювався вголос. Чим би не був цей камінь, він століттями спостерігав за цим краєвидом, бачив безліч заходів сонця, відносно недавню заміну свічок на електричні лампи, які освітлювали обнесені високою стіною вулиці й кафе. Батько знову був спокійний, після того як ми добре повечеряли й прогулялися на свіжому повітрі, але все одно мені здавалося, що у нього цей спокій не просто так. Я не наважувалася запитати його, чому в нього була така дивна реакція на історію, розказану нам метрдотелем, у мене було таке відчуття, що батько знав історії набагато страшніші, ніж та, котру він почав мені розповідати. Цього разу мені не довелося просити його продовжувати, мені здавалося, що зараз він сам цього хотів, щоб не згадувати про щось жахливіше.

Розділ 8

– Я прочитав першого листа:

13 грудня 1930 року

Трініті-коледж, Оксфорд

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

Мені приємно усвідомлювати той факт, що за церковним календарем сьогодні день Лючії, святої Світла. Цю традицію принесли вікінги з Італії. Що може бути кращим захистом від сил темряви – внутрішніх, зовнішні і вічних; що може бути кращим за світло й тепло, коли насувається найкоротший та найхолодніший день року? Я все ще тут після безсонної ночі. Чи будеш ти здивований, коли я скажу тобі, що зараз я сплю зі жмутом часнику під подушкою й ношу на своїй атеїстичній шиї маленький золотий хрестик? Звичайно ж, це не так, я не роблю всього цього, але я дозволю тобі уявити такі форми захисту, якщо ти хочеш знати, у них є свої психологічні й інтелектуальні еквіваленти. І з цими я не розлучаюся ні вдень ні вночі.

Підіб’ємо підсумки мого дослідження: так, минулого літа я змінив свої плани, щоб поїхати в Стамбул, я вніс зміни через один маленький пергамент. Я вивчив кожен документ, який мені пощастило знайти в Оксфорді й у Лондоні, я вивчив усе, що може хоч якось стосуватись Дракули й моєї загадкової порожньої книги. Я зробив велику кількість записів на цю тему, які ти, схвильований читачу, знайдеш у конверті разом із цими листами. З того часу я додав до них дещо, про що ти дізнаєшся пізніше, я сподіваюся, ці записи захищатимуть й оберігатимуть тебе.

Я не раз збирався кинути це марне дослідження, цю гонитву за випадковим знаком у випадково знайденій книзі того вечора, коли я збирався вирушити у Грецію. Я чудово розумів, що сприйняв усе це як виклик долі, у який, до речі, навіть не вірив. Можливо, я переслідував невловиме й зле слово «Дракула» по всій історії через наукову браваду, щоб довести собі, що можу знайти історичний слід чого завгодно. До речі, через це я заганяв себе у тверді рамки дисципліни, я склав чисті сорочки й вигорілий на сонці капелюх, я забув про все того останнього вечора.

Але, як завжди, я дуже ретельно збирався в подорож і того вечора перевершив сам себе – у мене ще залишався час до того, як лягти спати, щоб уранці вирушити на потяг. У мене був вибір: я міг піти в «Голден Вулф», замовити собі пива й перевірити, чи там був мій вірний друг Хеджес, або – невдала думка – всупереч своєму бажанню, я міг ще раз зайти у відділ рідкісної книги, що працював до дев’ятої. Там була одна папка, яку я хотів знайти (хоча сумнівався, що це зможе хоч якось допомогти справі). У ній ішлося про Оттоманську імперію, яка вразила мене тим, що існувала в період життя Влада Тепеса, оскільки перелічені там документи були датовані переважно серединою й кінцем п’ятнадцятого сторіччя.

Звичайно ж, я говорив собі, що мені не слід ганятися за кожним документом про Європу або Азію того періоду – на це можна витратити роки, навіть ціле життя, а я не збирався писати статтю про ці криваві марні перегони. Але я повернув в інший бік від веселого пабу – це була помилка, що згубила багатьох нещасних учених, і я пішов у відділ рідкісної книги.

Я легко знайшов папку з документами, у якій було чотири чи п’ять згортків з оттоманських земель – усе це подарували університетові у вісімнадцятому столітті. Кожен згорток написано арабською в’яззю. У першому опис був англійською мовою, завдяки якій я зрозумів, що це не було дорогоцінним скарбом, якщо можна так сказати. (Я одразу звернувся до англійського тлумачення, тому що, на жаль, моя арабська була на початковій стадії, де, імовірно, вона й залишиться. Людина може володіти тільки декількома необхідними мовами або кинути всі й зайнятися лінгвістикою.) У трьох згортках була інформація про податки, що стягував султан Мехмед II з народів Анатолії. В останньому перелічувалися податки, які збиралися з міст Сараєво й Скоп’є. Це було вже набагато ближче до дому, зважаючи на те, що домом для мене в той час було житло Дракули у Валахії, але все одно це було далеко, тим більше з огляду на ті часи. Зітхнувши, я переглянув документи й вирішив, що ненадовго все-таки треба буде заскочити в «Голден Вулф», щоб поліпшити свій настрій. Збираючи письмена, щоб скласти їх назад у папку, я звернув увагу на невеликий напис на звороті останнього документа.

Це був короткий список, написаний звичайним шрифтом на звороті документа про податки, що стягувались із Сараєво й Скоп є. Зацікавившись, я прочитав цей список. З’ясувалося, що там записувалися витрати: придбані товари були записані ліворуч, а вартість у невизначеній валюті була акуратно позначена праворуч. «П’ять молодих гірських левів для Його Величності султана, 45, – читав я з інтересом. – Два золоті ремені з коштовним камінням для султана, 290. Двісті овечих шкур для султана, 89, – від останнього напису в мене волосся на руках стало сторчма, і я підніс документ до очей. – Карти й військові записи Ордену Дракона, 12».

Ти можеш запитати, як міг я прочитати все це за один раз, коли, як я вже зізнався, у мене мінімальні знання з арабської? Мій кмітливий читачу, ти пильнуєш, уважно стежиш за кожним моїм словом і правильно робиш. Той напис, той середньовічний меморандум був написаний латиною. А внизу стояла дата, ледве помітна, саме через неї я причепився до цього напису: 1490 рік.

1490 року, згадав я, Орден Дракона лежав у руїнах, розгромлений оттоманською імперією, Влад Дракула вже чотирнадцять років як помер і був похований, за легендою, у монастирі на озері Снагов. Карти Ордену, записи й таємниці, судячи з цього неясного напису, купувалися дешево, дуже дешево у порівнянні з ременями, посипаними коштовним камінням, і купою овечих шкур. Можливо, їх запропонували цьому купцеві в останню мить як цікавий екземпляр, приклад перемоги над бюрократією, щоб потішити й підлеститись до ерудованого султана, чий батько або дід захоплювався жорстокістю Ордену Дракона, що тривожив кордони імперії. Чи був цей торговець балканським мандрівником, може, він писав латиною й говорив на слов’янських і латинських діалектах? Без сумніву, він був добре освічений, якщо зміг написати все це. Можливо, це був єврейський торговець, що володів трьома або чотирма мовами. Ким би він не був, я подякував йому за те, що він записав ці витрати. Якби тільки караван із цим добром пройшов свій шлях без перешкод, якби він благополучно потрапив у руки султана, якби (що мало ймовірно) все це могло зберегтися в скарбниці султана, серед коштовностей, битої міді, візантійського скла, по-варварськи викрадених церковних реліквій, творів перських поетів, книг про кабалу, атласів, астрономічних карт…

Я підійшов до стола, за яким сидів бібліотекар і перевіряв шухляди.

– Вибачте, – сказав я, – у вас є списки історичних архівів країн? Архіви… Туреччини, наприклад?

– Я знаю, що ви шукаєте, сер. Існує такий перелік, його складають для університетів і музеїв, хоча ці списки не завершені. У нас їх немає, але ви можете подивитися в центральній бібліотеці. Вона відчиняється завтра о дев’ятій годині ранку.

Я згадав, що мій потяг відходить тільки о 10:14. Приблизно за десять хвилин я міг переглянути все можливе. І якщо серед них я зустріну ім’я султана Мехмеда II або імена його безпосередніх спадкоємців, тоді… зрештою, мені не так вже й хотілося подивитися острів Родос.

Щиро ваш у глибокому горі, Бартоломео Россі

Час, здавалося, зупинився у великому холі бібліотеці, незважаючи на жвавий рух. Я повністю прочитав один лист, але під ним було ще щонайменше чотири. Підвівши очі, я помітив, що за верхнім вікном видніється темно-синє небо – сутінки. Мені час уже йти, подумав я, як перелякана дитина. І знову в мене виникло бажання побігти до кабінету Россі й постукати до нього. Звичайно ж, він буде там, сидітиме за своїм столом й у жовтому світлі лампи перегортатиме сторінки манускрипта. Я знову був спантеличений, як буває після смерті друга, у нереальності ситуації, коли мозок натрапляє на неймовірність і неможливість. До речі, я був стільки ж заплутаний, як і наляканий, моє здивування тільки збільшило мій страх, тому що я не міг впізнати себе в тому стані, у якому перебував.

Міркуючи над цим, я подивився на акуратно розкладені папери на моєму столі. Вони зайняли практично всю поверхню. Через це, імовірно, ніхто не сідав напроти мене й не займав жоден стілець. Я вже почав думати про те, Чи не зібрати мені все й чи не піти додому, щоб продовжити роботу там, як раптом підійшла дівчина й сіла з іншого краю стола. Я озирнувся навколо й побачив, що всі найближчі столи були зайняті, на них лежали книги інших людей, друковані документи, шухляди каталогів і блокноти, їй більше нікуди було сісти, я зрозумів це, але раптом у мене виникло бажання захистити документи Россі, я з жахом думав про те, що їх може побачити стороння людина. Невже вони були справді такими абсурдними? Чи, може, божевільним був я?

Я вже почав збирати документи, акуратно, намагаючись зберегти їх у певному порядку, спакував їх і вже зібрався зробити той повільний, увічливий рух, яким ви запевняєте людину, котра тільки-но підсіла до вас за стіл у кав’ярні, що ви вже збираєтеся йти, як раптом помітив книгу, яку читала дівчина, піднявши її до рівня очей. Вона вже дійшла до середини, поруч із нею напоготові лежали блокнот і ручка. Я здивовано подивився на назву книги, а потім на дівчину, після чого подивився на другу книгу, яку дівчина поклала поруч. І знову глянув на дівчину.

У неї було молоде обличчя, але вже дорослої людини, навколо її очей були маленькі милі зморщечки, такі самі були й навколо моїх очей – я щоранку бачив їх у дзеркалі. У її обличчі була ледь прихована утома, і я здогадався, що вона, імовірно, була аспіранткою. У неї було витончене худе обличчя, що було б доречним на середньовічному зображенні біля вівтаря, якби не злегка розширені вилиці. Обличчя було блідим, але варто їй було з тиждень позасмагати на сонці, як шкіра набрала б оливкового кольору. Вії опущені, тверді губи й гарні брови трагічно реагували на все, що очі прочитували на сторінці. Темне, майже чорне волосся було зачесане назад від чола з більшою недбалістю, ніж було модно в ті суворі дні. Назва її книги, з огляду на величезний вибір бібліотеки, збентежила мене, я подивився на неї, а потім ще раз і знову був збентежений – у руках дівчина тримала книгу «Карпати», а біля рукава її темного светра лежала книга Брема Стокера «Дракула».

Тієї миті дівчина підвела очі й ми зустрілися з нею поглядами, тоді я зрозумів, що пильно дивився на неї і це, напевно, їй було неприємно. До речі, вона вороже подивилась на мене своїми темними, глибокими очима, але в їх глибині був ще якийсь бурштиновий відтінок, схожий на мед. Я не був, як заведено ще називати чоловіків, бабієм, радше я був самітником. Але я все розумів, мені стало соромно, тому я поквапився пояснити все. Пізніше я зрозумів, що її ворожість була захистом разюче гарної жінки, на яку постійно дивляться.

– Вибачте, – сказав я. – Я не міг пройти повз книги, які ви читаєте.

Вона знову подивилася на мене, цього разу в неї був якийсь безпорадний погляд, вона звела темну брову. Книги лежали перед нею розкриті.

– Розумієте, я працюю над цією самою темою, – продовжив я. Її брова звелася трохи вище, але я показав на папери, що лежали переді мною. – Ні, справді. Я щойно читав про… – я подивився на купку документів Россі, які лежали переді мною, і різко зупинився. Я почервонів від її зневажливого погляду.

– Про Дракулу? – сказала вона із сарказмом. – Схоже, у вас там оригінальні джерела. – Вона говорила з акцентом, але я не міг визначити з яким, голос у неї був ніжний, але сильний, стримуваний бібліотечною тишею, і здавалося, він ще міг розійтися на повну силу.

Я спробував іншу тактику.

– Ви читаєте ці книги заради задоволення? Тобто щоб розважитись? Чи ви проводите дослідження?

– Розважитись? – дівчина не закривала книги, мабуть, щоб якнайшвидше я відчепився від неї.

– Ну, це незвичайна тема, а якщо ви пишете роботу про Карпати, ви, мабуть, дуже зацікавлені в цій темі? – так швидко я не говорив від часів складання усних іспитів на здобуття звання магістра. – Я саме збирався переглянути цю книгу, точніше, обидві ці книги.

– Правда? – запитала вона. – І чому ж?

– Ну, – ризикнув я, – до мене в руки потрапили ці листи від… з незвичайного історичного джерела, у них згадується Дракула. Точніше, у них ідеться про Дракулу.

У її погляді з’явився слабкий інтерес, немов бурштинові вогники в очах перемогли й пробились назовні Вона злегка відхилилася на стільці і прийняла вільну позу, набравши дещо чоловікоподібного вигляду, але не забирала рук від книги. Мене вразило те, що цей жест я вже бачив сотні разів, це задумливе розслаблення, спад напруження, своєрідне запрошення до розмови. Де ж я бачив це?

– Про що ж ці листи? – запитала вона своїм тихим голосом іноземки.

Я раптом подумав про те, що мені треба відрекомендуватися, повідомити про свій статус, перш ніж пускатися в такі розмови. Але я відчував, що не можу почати із цього, не можу потиснути її руку, сказати, на якому відділенні я вчуся тощо. До мене також дійшло, що я ніколи не бачив її раніше, а отже, вона була не істориком (хіба що була новенькою або ж перевелася з іншого університету). Чи варто мені брехати, щоб захистити Россі? Я інтуїтивно вирішив, що не варто. Я просто викреслив його ім’я з рівняння.

– Я працюю з одним чоловіком, у якого невеликі проблеми, ці листи він написав понад двадцять років тому. Він дав мені їх, вважаючи, що я зможу допомогти йому вийти із ситуації, яка пов’язана з його науковим дослідженням. Я хочу сказати, з тим, що він вивчав…

– Розумію, – сказала вона з увічливою холодністю. Вона почала збирати свої книги спокійно, не кваплячись. Потім вона взяла сумочку й підвелась: дівчина була саме такою високою, як я й уявляв, трохи мускулиста, з широкими плечима.

– Чому ви вивчаєте Дракулу? – запитав я в розпачі.

– Ну, вимушена буду вам сказати, що це не ваша справа, – промовила вона різким тоном, повертаючись в інший бік, – я планую одну поїздку, хоча не знаю, коли сама туди поїду.

– У Карпати? – раптом я відчув утому від цієї розмови.

– Ні, – кинула вона зневажливо це останнє слово. А потім, ніби вона не могла стримати себе, додала зарозуміло, після чого я не зважився продовжувати: – У Стамбул.

– Боже мій, – раптом звернувся батько до сутінкового неба. Останні ластівки над нами поверталися до гнізд, приглушені вогні міста повільно поринали в долину. – Нам не слід сидіти тут, зважаючи на те, що завтра нас очікує підйом. Пілігрими мусять повертатися рано, я впевнений – з настанням темряви, щось у такому дусі.

Я поворухнула ногами: одна нога затерпла. Раптом бруківка церковного двору здалася мені гострою й дуже незручною, особливо коли я знала, що попереду на мене чекає м’яке ліжко. Дорогою в готель затерпла нога колола, немов у неї встромляли голки. Але обурення усередині турбувало мене набагато більше, ніж нога. Батько знову надто рано закінчив розповідь.

– Поглянь, – батько показав убік. – Гадаю, це Сен-Матьє.

Я простежила поглядом за його жестом і серед темних масивних гір побачила слабкий вогник. Поруч із ним більше не було ніякого світла, і здавалося, поряд не було жодного жилого місця. Це світло нагадувало єдину блискітку серед безлічі складок темної тканини, воно сяяло високо, але не біля найвищих вершин. Цей вогник висів між містом і нічним небом.

– Так, гадаю, монастир саме там, – знову сказав батько. – Завтра на нас чекає великий підйом, навіть якщо ми підемо по дорозі.

Коли ми пішли вулицями під безмісячним небом, я відчула той смуток, що виникає, коли спускаєшся з висоти і все стає приземленим. Перш ніж ми повернули за ріг старої дзвіниці, я обернулася ще раз, щоб запам’ятати ту цяточку світла. Вогник усе ще був там, він світив над стіною будинку, уздовж якого росли бугенвілії. Я зупинилася й уважно подивилась на цей вогник. І раптом на якусь мить світло згасло й знову з’явилося.

Розділ 9

14 грудня 1930 року

Трініті-коледж, Оксфорд

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

Я намагатимуся закінчити свою розповідь якомога швидше, тому що ти повинен дістати щонайбільше життєво важливої інформації, якщо ми обидва – ох, якби! – принаймні, виживемо, зберігши доброту й милосердя. На свою біду, історик виявляє, що існує два види виживання. Найбрудніші прагнення людства можуть пережити покоління, століття, навіть тисячоліття. А найкращі наші помисли можуть померти разом із нами, за одне життя.

Проте продовжу розповідь: моя подорож з Англії в Грецію була однією з найспокійніших у моєму житті. Директор музею на острові Крит зустрів мене на пристані й запросив приїхати до них улітку на відкриття мінойської гробниці. До того ж двоє американських фахівців із класичної філології, з якими я вже кілька років мріяв познайомитись, жили в моєму ж пансіоні. Я розпитував про їхній факультет, що недавно став доступним для всіх у їхньому університеті, – саме це мені й було потрібно, – а вони закидали компліментами мою роботу. Я мав вільний доступ до будь-яких колекцій, а також до особистих архівів. Вечорами, коли музеї зачинялися, а місто поринало в сієсту, я сідав на затишному, затіненому виноградом балконі й переглядав свої записи, знаходячи ідеї для майбутніх праць, якими я збирався зайнятися трохи пізніше. У таких ідеальних умовах я подумував остаточно кинути переслідування слова «Drakulya», тоді мені все це здавалося хворобливою вигадкою. Ту дивну книгу я привіз із собою і не хотів з нею розлучатися, але за тиждень я не розкрив її жодного разу. Взагалі я відчував, що звільнився від її чар. Але щось – пристрасть історика до педантизму чи, може, просто мисливська пристрасть – змусили мене дотримуватись накресленого плану й поїхати в Стамбул на кілька днів. А зараз я повинен розповісти тобі про цікаву подію, що сталася в одному відділі архіву. Мабуть, це буде одна з тих подій, які я опишу і через які ти відмовишся мені вірити. Просто прочитай усе до кінця, благаю тебе.

– Я слухняно, – сказав батько, – прочитав усе до останнього слова. Цей лист знову розповів мені про страшний досвід Россі, коли він вивчав документи султана Мехмеда II, про те, як він знайшов карту, на якій були написи трьома мовами і яка нібито вказувала на місце поховання Влада «Проколюючого». Я почитав про того лиховісного чиновника, що вкрав карту й про дві ранки на його шиї.

Читаючи цю історію, я помітив, що стиль листа Россі трохи змінився: він став менш компактним і акуратним, на відміну від двох попередніх листів: цю розповідь він писав розтягнутим, тонким, квапливим почерком, подекуди траплялися незначні помилки, ніби він писав його у стані сильної схвильованості. Незважаючи на те що мені теж стало моторошно (бо була вже ніч, я повернувся у свою квартиру й читав там на самоті, замкнувши двері і щільно зачинивши вікна), я звернув увагу на слова, якими Россі описував події: речення й фрази точно збігалися з тим, що він сказав мені лише пару днів тому. Здавалося, історія чвертьвікової давнини чітко закарбувалася йому в пам’яті, тож треба було тільки переказати її наступному слухачеві.

Залишалося ще три листи, і я охоче взявся за них.

15 грудня 1930 року

Трініті-коледж, Оксфорд

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

З тієї миті, як той страшний чиновник забрав карту, удача зрадила мене. Коли я повернувся у свій номер, виявилося, що господарка готелю перенесла мої речі в меншу й бруднішу кімнату, оскільки в кутку мого номера обвалилася стеля. Під час цього переміщення зникли деякі папери, а також пара золотих запонок для манжет, які мені дуже подобалися.

Сидячи в новій убогій кімнатці, я намагався з пам’яті відновити свої записи про історію Влада Дракули та відтворити карти, які вивчав у архіві. А потім я поспішив звідти назад у Грецію, де я спробував повернутися до вивчення Криту, оскільки в моєму розпорядженні було багато вільного часу.

Подорож на Крит була жахливою – море дуже штормило. На острові віяв, не вщухаючи, сильний палючий вітер, схожий на сумнозвісний жахливий, холодний північний вітер на півдні Франції – містраль. Мої попередні кімнати в пансіоні були зайняті, тож мені вдалося оселитися тільки в найжахливіших апартаментах, темних і похмурих. Мої колеги з Америки виїхали. Доброзичливий директор музею занедужав, і ніхто, здавалося, не пам’ятав, що мене запрошували на відкриття гробниці. Я намагався продовжити роботу про острів Крит, але даремно переглядав свої записи, сподіваючись, що прийде натхнення. На серці мені не легшало через примітивні забобони, поширені серед місцевих жителів. Раніше, під час попередніх поїздок, я не звертав уваги на ці забобони, хоча вони так поширені в Греції, що не помітити їх було неможливо. За грецькою традицією, як й за багатьма іншими, вважається, що вампіром (грецькою «vrykolakas») може виявитися будь-який погано закопаний труп або той, котрий повільно розкладається, не кажучи вже про випадки, коли людей помилково закопували живцем. Старі люди в тавернах Криту, здавалося, найбільше хотіли розповісти мені свої двісті десять вампірських історій замість того, щоб відповісти на питання, де можна взяти схожі залишки гончарних виробів або як їхні діди знайшли давні кораблі й пірнали на велику глибину по скарб. Одного разу ввечері якийсь незнайомець умовив мене скуштувати місцевого напою під вигадливою назвою «амнезія», після чого я наступного дня почувався хворим.

Зі мною все було не так, поки я не приїхав назад в Англію, та й то дорогою розігрався страшенний шторм і на мене напала така жахлива морська хвороба, якої в мене не було жодного разу в житті.

Я записав усе це на той випадок, якщо це хоч якось стосуватиметься інших аспектів моєї справи. У крайньому разі за допомогою цих нотаток ти зможеш краще зрозуміти, у якому стані я приїхав в Оксфорд. Я був виснажений, пригнічений і перебував у великому жаху. Із дзеркала на мене дивився змарнілий і блідий чоловік. Щоразу, коли, голячись, я різався, що траплялося досить часто в моєму тодішньому нервовому стані, я згадував ті майже свіжі ранки на шиї турецького чиновника і тоді відчував дедалі більше сумнівів щодо правдивості моїх спогадів. Іноді в мене було таке відчуття, яке часом доводило майже до божевілля: я відчував, що не закінчив чогось, відчував якийсь задум, який ніяк не міг розгадати. Я був самотній і сповнений якогось дивного передчуття. Одне слово, я й не знав, що мої нерви можуть бути в такому стані.

Звичайно, я намагався удати, що все йде, як раніше. Я нікому нічого не говорив про те, що відбувається, і з колишньою старанністю готувався до наступного семестру. Я написав американським фахівцям із класичної філології, з якими познайомився в Греції, про те, що мені було б цікаво хоча б на короткий час відвідати Штати, і просив їх допомогти, якщо є змога. Я вже практично здобув ступінь і дедалі більше відчував, що мені треба почати все спочатку, думав про те, що зміна місць піде мені на користь. Я також закінчив дві короткі статті про архітектурні й літературні докази наявності давнього гончарного виробництва на острові Крит. Мені було важко, але я щодня повертав себе в колишній стан, і з кожним днем мені ставало легше.

У перший місяць після повернення я намагався не тільки стерти з пам’яті неприємну подорож, а й уникав усього, що могло відновити інтерес до дивної маленької книги, залишеної на полиці, або до дослідження, яке я почав так необачно. Проте упевненість поверталась до мене, а разом із нею й інтерес, що вперто розпалювався в мені. Одного разу ввечері я взяв томик і розклав свої записи з Англії і Стамбула. Наслідки (тоді я саме так розцінив те, що відбулося) не забарилися – вони були жахливі й трагічні.

Мені доведеться зупинитися тут, сміливий читачу, я не можу зібратися на силі, щоб написати ще хоча б слово. Я прошу тебе не припиняти читання, а тільки зупинитися, щоб знову повернутись до листів, і я у свою чергу постараюся зробити те саме завтра.

Щиро ваш у глибокому горі, Бартоломео Россі

Розділ 10

Коли я подорослішала, то зрозуміла, який подарунок дає мандрівникові час: з’являється гостре бажання вдруге побувати в якомусь місці, відшукати щось, на що колись випадково натрапив, знову пережити відкриття. Іноді ми знову шукаємо місце, що саме по собі не було привабливим, але ми шукаємо його просто тому, що пам’ятаємо його. І коли знаходимо, звичайно ж, нам усе там здається іншим. Грубо тесані двері все ще на місці, але зараз вони здаються набагато меншими, день похмурий, а не ясний, як колись, на вулиці весна, а не осінь, ми самі, а не з трьома друзями, або гірше – ми з друзями, а не на самоті.

Юний мандрівник мало знає про те, що так буває, але до того, як сама пережила такі відчуття, я бачила їх у моєму батькові в монастирі Сен-Матьє-де-Піренеєс-Орієнтале. Я радше відчувала, а не бачила цю магію повторення, знаючи, що він був уже в тій місцевості три роки тому. Дивно, але тут він був більш замисленим, ніж будь-де. Одного разу він уже був в Емоні, ще до нашого візиту, і не один раз у Рагусі. Кілька разів він уже вечеряв у приємній обстановці на кам’яній віллі Массімо й Джулії в минулі роки. Але щодо Сен-Матьє я відчувала: батька тягло в це місце, він постійно думав про нього, але чому, я не могла втямити; він переживав заново якісь моменти й нікому нічого не говорив. Тоді теж він нічого не казав мені, тільки мовив уголос, що впізнає вигин дороги, яка врешті-решт упиралася в стіну абатства. Пізніше я дізналася, що він добре пам’ятав, які двері ведуть у святилище, келію або, нарешті, у склеп. Його чудова пам’ять на дрібниці не була новинкою для мене, я вже бачила, як раніше він підходив до потрібних дверей у старих церквах, як він вибирав правильний поворот до давньої трапезної, як він зупинявся біля потрібного поста на посипаній гравієм дорозі, щоб купити квиток. Батько пам’ятав навіть, де він раніше пив чудову каву.

У Сен-Матьє все було інакше: відмінність полягала в тривожному стані батька, у тому, як він швидко перевіряв стіни й безлюдні проходи. Замість того, щоб говорити собі: «Онде той гарний тимпан над дверима, а я думав, він був на іншому боці» – батько, здавалося, перевіряв усе те, що він давно вже міг описати із заплющеними очима. Нарешті я здогадалася ще до того, як ми встигли піднятися сходами і пройти затіненою кипарисами алеєю до головного входу, що батько пам’ятав не архітектурні деталі, а події.

Чернець у довгому коричневому вбранні стояв біля дерев’яних дверей і тихо роздавав брошури туристам.

– Як я й говорив тобі, це все ще діючий монастир, – зауважив батько звичайним голосом. Він надів сонячні окуляри, хоча стіни монастиря накрили нас своєю тінню. – Вони намагаються запобігти скупченню народу, впускаючи туристів лише на кілька годин за день. – Коли ми підійшли, батько посміхнувся ченцеві й простягнув руку, щоб узяти брошуру: – Mersi beaucoup, ми візьмемо цей, – сказав він чемно французькою.

І цього разу з інтуїтивною точністю, як буває, коли діти спостерігають за батьками, я знала, що він не просто відвідував це місце раніше з фотоапаратом. Тоді він не запам’ятав би все настільки точно, навіть якби вивчив усі архітектурно-історичні координати за путівником. Я була впевнена, тут, у цьому місці, з батьком щось відбулося.

Мій другий здогад був так само швидкий, як і перший, тільки гостріший. Коли батько розкрив брошуру і став однією ногою на кам’яний поріг, а потім байдуже нахилив голову й прочитав слова замість того, щоб подивитися на вирізьблених чудовиськ (які мали передусім привернути його увагу), я помітила, що він не забув колишніх почуттів до святилища, у яке ми збиралися ввійти. Цим почуттям, як я зрозуміла, навіть не передихнувши між попереднім здогадом і наступною думкою, цим почуттям був або страх, або горе, а може, якась жахлива суміш того й другого.

Монастир Сен-Матьє-де-Піренеєс-Орієнтале стоїть на висоті чотирьохсот футів над рівнем моря, а море не так уже далеко, як ви могли б подумати, від цього замкнутого пейзажу з орлами в небі. Монастир під червоним дахом, розташований на небезпечній висоті, здавалося, виріс саме на вершині гірської скелі, що в певному сенсі було правдою, тому що з самого початку 1000 року церква була майже висічена зі скелі. Головний вхід в абатство пізніше збудували у романському стилі, також позначився вплив мусульман, які століттями боролися за цю вершину. Вхід являв собою квадратні кам’яні ворота, прикрашені геометричними візерунками й ісламськими малюнками, двоє застрашливих християнських монстрів були зображені на барельєфі. Ці істоти могли бути левами, ведмедями, кажанами або грифонами – нереальні тварини невідомого походження.

Усередині знаходились невелика монастирська церква Святого Матвія і гарні келії, уздовж яких росли трояндові кущі навіть на такій величезній висоті, поруч стояли поодинокі закручені колони із червоного мармуру. Вони здавалися такими масивними, ніби їх міг зробити тільки силач Самсон. Сонячні промені струменіли на плитах на відкритому майданчику, а над головою сяяло яскраве блакитне небо.

Коли ми ввійшли, мою увагу одразу привернуло дзюрчання води, яке було несподівано й приємно почути в такому високому сухому місці. Воно було так само природне, як і звук гірського струмка. Звук лунав із фонтана монастиря, де ченці колись проводили час у молитвах. Фонтан являв собою шестикутну чашу із червоного мармуру, прикрашену різьбленням, на якому був зображений мініатюрний монастир – копія сучасного, що стояв поруч із нами. Чаша фонтана стояла на шести колонах, а ще крізь одну – сьому – у центрі піднімався струмінь води. По краях резервуара було шість краників, через які вода виливалася вниз, у басейн. Цей звук був схожий на чарівну музику.

Коли я підійшла до краю монастиря й сіла там на невисоку плиту, мені відкрився крутий спуск на кілька тисяч футів, і я побачила гірські водоспади, які здавалися білими на тлі синього лісу на схилах. Піднявшись на вершину, довкола ми побачили обриси неприступних скель Піренеєс-Оріентале. На такій відстані водоспади линули безшумно або здавалися просто туманом, а позаду нас, не вгаваючи, плескався й дзюрчав фонтан.

– Монастирське життя, – прошепотів батько, сідаючи поруч зі мною на стіні. У нього був дивний вираз обличчя, він поклав мені руку на плече, що робив дуже рідко. – На перший погляд, воно може здатися мирним, але насправді воно дуже суворе.

Ми сиділи й дивилися через цю безодню, таку глибоку, що вранішні промені сонця навіть ще не досягли ущелини внизу. Щось зависло й блискало в небі під нами, і я зрозуміла ще до того, як батько сказав мені, що це був хижий птах, який полював серед високих скель – він висів, як підвішений лист міді.

– Побудований вище рівня, на якому літають орли, – задумливо продовжував батько. – Ти знаєш, що орел – це дуже давній християнський символ, символ святого Івана. Матвій, святий Матвій, – це ангел, а Лука – це був віл, а святий Марко – це, звичайно ж, крилатий лев. Зображення цього лева можна помітити по всьому узбережжю Адріатичного моря, тому що він був ангелом-хоронителем Венеції. У своїх лапах він тримає книгу. Якщо книга розкрита, це означає, що статуя побудована в той час, коли у Венеції панував мир. Якщо книга закрита, значить, Венеція воювала. Ми бачили такого в Рагусі, пам’ятаєш? Біля одних воріт був зображений лев із закритою книгою. А зараз ми бачили орла, що охороняє це місце. А його треба охороняти, це так. – Він насупився, підвівся і відійшов убік. Мене вразило те, що він шкодував мало не до сліз, що ми прийшли сюди. – Може, підемо на екскурсію?

Тільки коли ми стали спускатися сходами до склепу, я знову помітила в батькові невимовне почуття страху. Ми уважно оглянули келії, каплиці, неф, старі приміщення кухні. Склеп був останнім пунктом у нами ж придуманому турі – найжахливіше на десерт, як сказав батько в одній із церков. Скрипучими сходами батько спускався надто обережно, тримаючи мене позаду, навіть не подавши руки, коли ми спустилися в саму глиб скелі. У темряві підземелля нас накрило неймовірно холодним подихом. Інші туристи рушили далі, розглянувши все, і ми залишилися там самі.

– Це був неф першої церкви, – знову взявся пояснювати мені батько, ніби між іншим, зовсім звичайним голосом. – Коли абатство розрослося і з’явилася можливість будувати далі, ченці просто піднялися вгору й побудували нову церкву над старою.

Свічки, що горіли на важких кам’яних колонах, проганяли темряву із цієї кам’яної обителі. На стіні було висічено хрест, що нависав тінню над кам’яним вівтарем і саркофагом у далекому куті нефа. Уздовж стін склепу видно було ще два чи три саркофаги, маленькі й примітивні, без усяких написів. Батько глибоко зітхнув, озираючись навколо у цій холодній кам’яній дірі в скелі.

– Тут спочивають із миром настоятелі-засновники й кілька інших ченців, які жили пізніше. Це місце завершить наш тур. Гаразд? Давай пообідаємо.

Коли ми стали виходити, я зупинилася. Нестерпне бажання запитати батька, що він знав про Сен-Матьє і що він згадав, накрило мене хвилею, і я була майже в паніці. Але його спина, широка, у чорному лляному піджаку ніби говорила мені: «Почекай, на все свій час». Я обернулася й поглянула на той саркофаг, що стояв у далекому кутку давньої базиліки. Цей саркофаг здавався грубим і байдужим при спокійному світлі. Що б не було в ньому – це вже минуле, і здогади не оживлять його.

Але я вже дещо знала, тож мені не довелося навіть замислюватись. Історія, яку я почую за обідом на терасі монастиря, що знаходиться на певній відстані нижче від чернечих обителей, ця історія буде про дуже далеке місце. Але, як і наш візит сюди, ця розповідь ще на одну сходинку наблизить нас до страху, що обтяжує батька. Чому він не хотів розповісти про зникнення Россі, поки Массімо не обмовився? Чому батько став білим як стіна, коли метрдотель у ресторані розповів нам легенду про живого мерця? Що б не переслідувало мого батька, все це він яскраво згадав у цьому місці, яке начебто має бути священним, а не жахливим, проте для нього воно було жахливим – настільки, що він розпрямив плечі, борючись із тягарем. Мені доведеться працювати, як говорив Россі, щоб самій підібрати ключі 3 кожним кроком я дедалі більше розуміла логіку заплутаної історії.

Розділ 11

Коли наступного разу в Амстердамі я прийшла в бібліотеку, виявилося, що за моєї відсутності містер Біннертс підшукав для мене дещо. Коли я з’явилася в читальному залі одразу після занять у школі, з сумкою за плечима, бібліотекар поглянув на мене і всміхнувся.

– Це ви, – сказав він приємною англійською. – Мій юний історику, у мене для вас дещо є, це для вашого проекту.

Я пройшла за ним до його стола, звідки він витяг книгу.

– Це не дуже стара книга, – сказав він мені. – Але в ній дуже старі історії. Це неприємне читання, моя люба, але, можливо, вони допоможуть вам написати вашу роботу. – Містер Біннертс відвів мене до стола, я із вдячністю подивилася на постать у светрі, що віддалялась. Мене зворушило те, що він довірив мені щось жахливе.

Книга називалася «Перекази Карпат», це був пошарпаний том, виданий у дев’ятнадцятому столітті на власний кошт англійським дослідником Робертом Дігбі. У передмові Дігбі підкреслив те, що він ходив по диких горах і натрапляв на ще більш дикі мови, а також відвідав Німеччину і Росію в пошуках джерел для своєї роботи. Його розповіді звучали також дико, проте проза була досить романтичною. Дослідивши їх трохи пізніше, я виявила, що його версії були набагато кращі від наступних праць інших дослідників і перекладачів. У книзі були два перекази з назвою «Князь Дракула», і я жадібно прочитала їх. В одному розповідалося, як Дракула любив бенкетувати на свіжому повітрі серед трупів проколотих ним підданих. Одного разу я прочитала історію про те, як слуга відкрито при Дракулі поскаржився на жахливий запах, через що князь наказав своїм людям посадити на палю слугу, але над всіма іншими, щоб запах не дошкуляв умираючому бідоласі. Дігбі навів іншу версію цієї історії, у якій Дракула наказав принести палю утричі більшу за ті, на яких були посаджені інші жертви.

Друга історія була такою ж огидною. У ній описувалося, як султан Мехмед II відправив двох гінців до Дракули. Коли гінці прибули й постали перед ним, вони не зняли тюрбани. Дракула став вимагати від них пояснень, чому вони поводилися з ним так нешанобливо, на що гінці відповіли, що вони лише дотримувалися своїх традицій.

– Тоді я допоможу зміцнити ваші традиції, – відповів князь і наказав прибити цвяхами тюрбани до їхніх голів.

Я переписала у записну книжку ці невеликі перекази Дігбі. Коли повернувся містер Біннертс, щоб поцікавитися моїми успіхами, я запитала в нього, чи можемо ми пошукати книги про Дракулу, написані його сучасниками, якщо такі джерела існують.

– Звичайно, – сказав він, серйозно хитаючи головою. Тоді він уже йшов зі своєї зміни, але обіцяв знайти щось, як тільки в нього з’явиться час. – Можливо, після цього, – сказав він, посміхаючись, – я знайду приємнішу тему. Щось про середньовічну архітектуру.

Я пообіцяла, теж посміхнувшись, що подумаю про це.

На землі немає місця більш квітучого, ніж Венеція у вітряну, спекотну, безхмарну днину. Човни хитаються, надимаючи вітрила в лагуні – вони ніби самі, без команди корабля, зібралися в подорож; у сонячному світлі сяють орнаменти фасадів, вода дихає свіжістю. Усе місто здіймається, немов вітрило, як човен танцює й знімається з якоря, готуючись до відплиття. Хвилі край площі Сан-Марко, пробуджені моторними човнами, створюють веселу, трохи грубу музику, схожу на брязкіт тарілок. В Амстердамі – «Венеції Півночі» – така врочиста погода відкрила б цікаві зміни й відновлення міста. А тут яскраве світло показувало вади у зразках досконалості: у зарослому бур’янами фонтані на площі, наприклад, вода, замість того щоб бити повним струменем, іржавими краплями виливалася на край басейну. Коні біля Сан-Марко не здавалися жвавими у променях яскравого сонця, а колони палацу доджів були страшенно брудні.

Я назвала це вицвілою картиною, і батько розсміявся.

– У тебе є чуття атмосфери, – сказав він. – Зараз Венеція відома карнавалами, її не переймає, що вона неприбрана, оскільки цілий світ збирається сюди, щоб уклонитися їй. – Він показав у бік вуличного кафе (нашого улюбленого місця після «Флоріанс»), на упрілих туристів, капелюхи й світлі сорочки яких тріпотіли на морському вітрі. – Почекай до вечора й ти не розчаруєшся. Карнавалу потрібне світло набагато м’якше, ніж це, і тебе вразить перетворення.

Але зараз, попиваючи оранжад, я почувалась надто затишно, щоб іти кудись і чекала на приємний сюрприз. Це був останній жаркий подих літа перед тим, як увірветься осінь. Разом з осінню настануть шкільні дні, і якщо мені пощастить, я побуваю в декількох мандрівках з батьком, бо йому треба буде виїжджати для проведення переговорів, улагоджування конфліктів і укладання угод. Цієї осені він знову вирушить у Східну Європу, і я вже зробила дещо для того, щоб він дозволив мені супроводжувати його.

Батько осушив кухоль із пивом і почав перегортати путівник.

– Так, – раптом вимовив він. – Отут Сан-Марко. Ти ж знаєш, що Венеція протягом століть була! ворогом усього візантійського світу, до того ж вона мала потужний військовий флот. До речі, Венеція перейняла дещо у Візантії, включаючи тих тварин на каруселі. – Я подивилася з-під нашого навісу на собор Сан-Марко, де мідні коні ніби тягли на собі свинцеву баню, що звисала над ними. Здавалося, вся ця споруда плавилась на сонці, такому сліпуче яскравому й гарячому, немов нещадний вогонь пекла.

– Зрештою, – сказав батько, – Сан-Марко був спроектований практично за точнісінько таким планом, як і собор святої Софії в Стамбулі.

– У Стамбулі? – несміливо перепитала я, кладучи лід у склянку. – Ти хочеш сказати, що він виглядає так само, як і Айя-Софія?

– Розумієш, Айя-Софія була захоплена Оттоманською імперією, тому в цій будівлі є мінарети, які служать для охорони, а всередині можна знайти щити, на яких записано святі мусульманські тексти. Але над будинком височіють великі бані, які прийшли із християнської Візантії, як і бані собору Сан-Марко.

– Вони також зроблені зі свинцю, як і ці? – запитала я, показавши через площу.

– Так, вони дуже схожі на ці, але значно величніші. Розміри того місця приголомшливі, від них аж дух захоплює.

– О! – сказала захоплено я. – Можна мені ще напою, будь ласка?

Раптом батько пильно подивився на мене, але було пізно. Тепер я вже знала, що він був у Стамбулі.

Розділ 12

16 грудня 1930 року

Трініті-коледж, Оксфорд

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

У цьому місці історія мене й наздогнала або я її, я змушений передати всі події, які підсумують мою історію на цю мить. Там, я сподіваюсь, вона і закінчиться, тому що я ледь приборкую думку, що в майбутньому мене очікують подібні жахи.

Як уже говорив, я знову взяв ту дивну книгу, як людина, що має залежність. Перш ніж зробити це, я переконав себе в тому, що моє життя знову стало нормальним, а мій досвід у Стамбулі, хоча й був дивним, але зрозумілим, до того ж він полонив повністю мій розум тому, що я стомився від постійних поїздок. Одне слово, я знову взяв ту книгу в руки, і ту мить я мушу описати тобі до найдрібніших деталей.

Це сталося жовтневого вечора, коли йшов дощ. Минуло лише два місяці після тієї події в Стамбулі. Почався новий семестр, я на самоті сидів у своїй квартирі, збуваючи час після вечері. Я чекав свого друга Хеджеса, викладача, який був усього лише на десять років старший за мене і дуже мені подобався. Він був незграбною і водночас надзвичайно вихованою людиною. Його кумедні гримаси, добра й трохи соромлива посмішка приховували розум – настільки гострий, що я часто радів із того, що мій друг спрямував його на літературу вісімнадцятого сторіччя, а не на своїх колег. Якби не його скромність, він міг би почуватися рівним поруч із Аддісоном, Свіфтом і Папою Римським, які зібралися в одній із лондонських кав’ярень. У нього було небагато друзів, він ніколи навіть не дивився на жінку, якщо вона не була його родичкою, не мріяв про землі, що перебували за межами околиць Оксфорда, де він любив гуляти, часто обпираючись об огорожі і спостерігаючи, як корови скубуть траву. М’який характер виражався у формі великої голови, м’ясистих руках, ніжних карих очах, через що він сам іноді здавався повільним, як ведмідь чи борсук, але тільки доти, доки повітря раптом не розтинав його розумний сарказм. Мені подобалося слухати його: про роботу він говорив скромно, але з ентузіазмом. Він завжди підтримував мене у досягненні моїх цілей. Його ім’я… ну, його можна знайти в будь-якій бібліотеці. Навіть не доведеться довго шукати, тому що він повернув до життя для пересічного читача кілька геніальних англійських літературних творів. Але я назву його Хеджес. Я сам придумав для нього такий псевдонім, щоб у цій розповіді залишити його особистість у секреті й пошані – залишити таким, яким він завжди був у житті.

Того самого вечора Хеджес мав зайти до мене із чорновими варіантами двох статей, які я написав про свою роботу на острові Крит. Він прочитав і виправив їх замість мене, на моє прохання, і хоч він і не міг судити про точність того, як я описував торгівлю жителів Середземномор’я, але писав він, мов янгол, – із тих янголів, чия точність дозволяє їм збиратися на кінчику голки. Хеджес завжди пропонував відполірувати мій стиль. Я очікував, що перші півгодини доведеться послухати дружню критику, потім після хересу настане найприємніша мить, коли вірний друг витягне ноги перед каміном і почне запитувати, як у мене справи. Я, звичайно ж, не стану розповідати йому правду про свої розхитані й усе ще не відновлені нерви, але ми зможемо обговорювати що завгодно.

Чекаючи, я розпалив вогонь, підклав туди ще дров, поставив дві склянки й оглянув свій стіл. Мій кабінет часто правив за вітальню, тому я завжди дбав про нього, щоб він виглядав акуратним і затишним, як того вимагали меблі дев’ятнадцятого сторіччя. Того вечора я багато попрацював, о шостій мені принесли вечерю, після чого я став розбирати свої документи. Темрява вже підступала, а разом із нею прийшов і похмурий дощ. Той вечір здавався мені найпривабливішим з осінніх вечорів, не таким вже й похмурим, тому я трохи здригнувся від дивного передчуття, коли моя рука, яка шукала книгу, щоб хвилин десять почитати, випадково натрапила на той старовинний томик, який я уникав брати в руки. Я залишив його серед звичайної літератури на полиці над моїм столом. Тоді я сів на своє робоче місце, із задоволенням обмацавши пальцями старовинну палітурку, м’яку, як шовк, і знову розкрив цю книгу.

Одразу ж я відчув щось дивне. Зі сторінок книги піднімався запах, що був не просто запахом старого паперу чи потрісканого пергаменту. Це був сморід розкладання, жахливий, хвороботворний сморід, запах протухлого м’яса або гнилої плоті. Раніше я ніколи не помічав цього, я нахилився нижче і став нюхати, не вірячи собі, а потім закрив книгу. За мить я розкрив її, і знову смердючі пари, що вивертали шлунок, стали підніматися зі сторінок. Здавалося, маленький томик у моїх руках був живий, але від нього тхнуло смертю.

Цей сморід вибив мене з колії, і на мене знову напав той нервовий страх, що переслідував мене після повернення з континенту, і, тільки сконцентрувавшись, я насилу заспокоївся. Старі книги гнили – це факт, а з цією я подорожував і під дощем, і в шторм. Звичайно ж, запах можна було пояснити цим. Я подумав про те, щоб знову віднести цю книгу у відділ рідкісної книги й порадитися щодо того, як очистити цю книгу або продезінфікувати.

Якби я навмисно не намагався ігнорувати свою реакцію на цей неприємний запах, то знову відклав би цю книгу якнайдалі. Але тоді, уперше за багато тижнів, я розкрив її на тій незвичайній сторінці на розвороті, де над готичним написом дракон розгорнув крила. Раптом я подивився на малюнок по-іншому і вперше помітив щось нове. Я ніколи не відзначався особливим візуальним сприйняттям світу, але якимось чином мені вдалося подивитися на дракона в цілому, на його розгорнуті крила й загнутий хвіст. Цікавість поглинула мене, і я немов у спазмах почав ритися в записах, які привіз зі Стамбула і які весь цей час пролежали в шухляді мого стола. Незграбними рухами я нарешті знайшов потрібний аркуш, вирваний із зошита. На ньому був малюнок, зроблений мною в архівах стамбульської бібліотеки, це була копія першої з трьох карт, знайдених там.

Ти ж пам’ятаєш, що там було три карти, які з різним масштабом показували той самий невідомий регіон, і кожна карта показувала його більш детально. Ця місцевість, навіть намальована моєю незграбною рукою, мала чіткі кордони й форму. Цей малюнок був схожий на симетричне зображення крилатого звіра. Довга річка тяглася далеко на південний захід, загинаючись назад, як і хвіст дракона. Я став розглядати гравюру в книзі, серце прискорено закалатало. Хвіст дракона був загострений, на його кінчику знаходилася стріла, що вказувала… (від цього здогаду в мене перехопило подих, і я забув про ті тижні, коли я видужував від своєї одержимості) на місце, яке на карті позначало розташування Проклятої могили.

Візуальна подібність між двома зображеннями було занадто разюча, щоб бути збігом. Як я не помітив ще в архіві, що регіон, відображений на картах, був такої самої форми, як і мій дракон із розгорнутими крилами, ніби він згори відкинув тінь на цю місцевість? Гравюра, над якою я так багато думав ще до моєї подорожі, мабуть, містила велику таємницю і про щось повідомляла. Цей малюнок було зроблено для того, щоб загрожувати, придушувати й нагадувати про силу. Але для наполегливої людини це може стати ключем. Хвіст указував на могилу так явно, як будь-який палець показує на себе: оце я. Я тут. А хто був там, у центральній точці, у цій Проклятій могилі? Відповідь знаходилася в лапах дракона: «DRAKULYA».

Я відчув якесь напруження, ніби кров пульсувала в моєму горлі. Я знав, що треба утриматися від таких висновків, знав це із власного досвіду, але впевненість була сильнішою від розуму. На жодній карті не зображувалося озеро Снагов, де, за припущенням, мав бути похований Влад Тепес. Звичайно, це означало, що Тепес (Дракула) спочивав десь в іншому місці, яке навіть не відбилося в легендах. Але де ж тоді була його могила? Я вимовив це питання вголос, усупереч собі. І чому його місцезнаходження трималося в такому секреті?

Я сидів і намагався зібрати ці уривки докупи, як раптом почув звук знайомих кроків по коридору – це було човгання Хеджеса, мила серцю хода. Я подумав про те, що мені треба сховати всі матеріали, підійти до дверей, налити херес і сконцентруватися на дружній бесіді. Я підвівся й став збирати папери, як раптом запала тиша. Це було схоже на помилку в музичному творі, ніби виконавець надто довго затримав ноту і це краще, ніж будь-який акорд, привернуло увагу слухача. Знайомі, приємні кроки стихли просто за моїми дверима, але Хеджес не постукав у двері, як він зазвичай це робив. Моє серце з нетерпінням чекало того пропущеного стукоту. Через шелест паперів і шум дощу, що тарабанив по жолобу над моїм вікном, яке вже стало темним, я почув глухий шум – це кров шуміла у моїх вухах. Я кинув книгу, підбіг до вхідних дверей, відімкнув замок і відчинив.

Хеджес був там, тільки він лежав, розпростершись на відполірованій підлозі. Голова відкинута назад, тіло скорчене в один бік, ніби якась величезна сила скинула його вниз. Нудота підступила до горла, коли я усвідомив, що не чув, як він скрикнув або впав. Очі його були розплющені, він уважно дивився кудись убік, повз мене. Весь цей час я думав, що він помер. Але потім він ворухнув головою й застогнав. Я присів навпочіпки поруч із ним.

– Хеджесе!

Він знову застогнав і швидко заблимав очима.

– Ти мене чуєш? – видихнув я, схлипуючи від радості, що він виявився живим.

У той момент його голова затрусилася в конвульсіях і з одного боку його шиї я побачив криваву рану. Вона була невелика, але здавалася глибокою, ніби на нього напав собака й відірвав шматок тіла. Кров цівкою текла на комірець, через плече й на підлогу.

– Допоможіть! – крикнув я. Сумніваюся, що коли-небудь хтось таким самим диким вигуком порушував тишу давнього дубового холу за всі сторіччя із часів будівництва. Але я не знав, чи допоможе цей крик – це був один із тих вечорів, коли більшість колег обідали з директором коледжу. Потім в іншому кінці коридору відчинилися двері і вибіг секретар професора Джеремі Форестера, приємний хлопець на ім’я Рональд Еґґ, який після того випадку пішов з університету. Здавалося, він відразу зрозумів, у чому річ: вирячив очі, потім став на коліно й перев’язав хусткою рану на шиї Хеджеса.

– Нумо, – сказав він мені. – Нам треба посадити його, сер, підняти, щоб кров відлила від рани, якщо в нього більше немає ніяких пошкоджень.

Він уважно оглянув огрядне тіло Хеджеса, і, оскільки той не заперечував, ми підняли мого друга й обперли його об стіну. Я тримав його на своєму плечі, на яке він зіперся всією вагою, його очі були заплющені.

– Я йду по лікаря, – сказав Рональд і зник з холу.

Я тримав палець на пульсі Хеджеса, його голова схилилася на мою, але серце, здавалось; билося рівно. Я не міг стриматися, мені хотілося повернути його до свідомості.

– Що трапилося, Хеджесе? Хтось напав на тебе? Ти чуєш мене, Хеджесе?

Він розплющив очі й поглянув на мене. Його голова схилилась на один бік, обличчя було млявим і посиніло, але говорив він чітко.

– Він сказав передати тобі…

– Що? Хто?

– Він сказав, щоб я передав тобі, що він не потерпить жодних втручань.

Хеджес обперся головою об стіну, своєю великою, міцною головою, у якій знаходився один із кращих умів Англії. У мене мурашки побігли по руках, коли я тримав його.

– Хто, Хеджесе? Хто сказав це тобі? Це він поранив тебе? Ти бачив його?

З куточка його рота потекла слина, а руки засмикалися.

– Не потерпить жодних втручань, – бурмотів Хеджес.

– Сиди спокійно, – умовляв я його, – мовчи. Лікар приїде за кілька хвилин, спробуй розслабитися й дихай.

– Боже мій, – промурмотав Хеджес, – Папа Римський і алітерація. Все це міф, усе це суперечливо.

Я пильно подивився на нього, у мене скрутило живіт.

– Хеджесе?

– «Викрадення локона», – чемно сказав Хеджес. – Без сумніву.

Університетський лікар, який відвіз Хеджеса до лікарні, сказав мені, що мій друг пережив удар, як тільки його поранило.

– Удар настав унаслідок шоку від тієї діри в його шиї, – додав він, коли ми вийшли з палати Хеджеса. – Схоже, вона була зроблена чимось гострим, швидше за все, це були гострі зуби тварини. Ви не тримаєте собаку?

– Звичайно ж, ні. На територію коледжу не пускають собак.

Лікар похитав головою.

– Дуже дивно. Я припускаю, що на нього напала якась тварина, коли він підійшов до вашої кімнати. За шоком настав удар. Він зараз не зовсім при своєму розумі, хоча й може зв’язно говорити. Нам доведеться провести розслідування через цю рану. Боюся, що в кінцевому підсумку ми дійдемо висновку, що причиною буде чийсь собака. Постарайтеся подумати, яким шляхом він міг до вас дістатися.

У ході розслідування не знайшли нічого втішного, і мене теж не звинуватили, оскільки поліція не могла знайти мотивів і жодного доказу того, що я сам поранив Хеджеса. Жертва ж була не в змозі давати показання, тому у висновку вони записали цей випадок як «власноручно нанесене поранення». Цей висновок, як мені здавалося, ганьбив репутацію Хеджеса. Одного разу, відвідуючи його в палаті, я обережно попросив Хеджеса подумати про слова: «Він не потерпить жодних втручань».

Він без цікавості поглянув на мене, ліниво, пухкими пальцями торкнувся рани на шиї.

– Якщо так, то залишайся, – сказав він приємним голосом, майже з гумором. – Якщо ні, йди геть.

За кілька днів він помер від другого удару, який пережив уночі. У лікарні не записали жодної інформації про тілесні ушкодження. Коли до мене зайшов директор коледжу й сповістив про це, я присягнувся, що буду працювати без утоми, аби помститися за смерть Хеджеса. Тільки я не знав як.

Мені бракує мужності, щоб детально описати тобі весь той біль, який охопив нас під час похорону в каплиці Трініті, стримані схлипування старого батька, коли хор хлопчиків почав чудово співати псалми, аби заспокоїти живих, той гнів, який я відчував до євхаристії, що лежала на таці. Хеджеса поховали в його селі в Дорсет. Одного разу, в листопаді, я прийшов на його могилу. Надгробна плита повідомляла: «Спочиває з миром», – якби мені довелося вибирати напис, я б вибрав саме такі слова. Мені полегшало, коли я побачив, що це був найтихіший дворик сільської церкви, і священик говорив про поховання Хеджеса спокійно, з особливою повагою. Я не почув жодної розповіді про англійських «vrykolakas» у місцевих пабах на головній вулиці, навіть коли явно натякав на цю тему. Зрештою на Хеджеса напали лише раз, а не кілька разів, як стверджував у своїх розповідях Стокер, говорячи, що вампірові необхідно зробити кілька атак, щоб заразити живу людину безсмертям. Я вірив у те, що його просто принесли в жертву як попередження мені. І тобі теж, нещасний читачу?

Щиро ваш у глибокому горі, Бартоломео Россі

Батько помішав лід у склянці ніби для того, щоб заспокоїти свою руку і зайняти її чимось. Денна спека повільно переходила у венеціанський вечір, через що тіні туристів і будинків дедалі більше видовжувалися через площу. Зграя голубів, злякана чимось, здійнялася із тротуару й полетіла вгору, на недосяжну вишину. Холод від усіх цих прохолодних напоїв увірвався в мене і, здавалося, проник до самих кісток. Удалечині хтось розсміявся, десь над голубами почулися крики чайок. Коли ми сиділи там, юнак у білій сорочці й блакитних джинсах підійшов, щоб поговорити з нами. Через плече в нього висіла парусинова сумка, а сорочка була забруднена фарбою.

– Купуєте картини, синьйоре? – запитав він, посміхаючись батькові. – Ви й сеньйорита були сьогодні зірками на моїй картині.

– Ні, ні, grazie, – автоматично відповів батько італійською. На площах і алеях було повнісінько таких студентів-художників. Це вже був третій вид Венеції, що нам запропонували за сьогодні, але батько навіть не глянув на картину. Утім, юнак не хотів іти від нас, не діставши хоча б комплімент. Він, посміхаючись, повернув картину до мене, я співчутливо кивнула йому й подивилась на його роботу. За мить він пішов далі у пошуках інших туристів, а я, завмерши, сиділа й дивилася йому вслід.

Картина переважно була написана яскравими відтінками акварелі. Там було зображене наше кафе й частина «Флоріанс». Це було яскраве, не зухвале зображення вечора. Художник, мабуть, стояв десь за мною, подумала я, але досить близько до кафе: у яскравих мазках я впізнала свій червоний капелюшок, вид ззаду, і батька, а над нами були жовто-блакитні мазки. Це був милий, звичайний твір мистецтва, зображення літнього байдикування.

Таку картину турист захотів би зберегти як сувенір, на згадку про бездоганний день на Адріатичному узбережжі. Я дивилася на картину, і в очі мені впала самотня постать людини, що сиділа за батьком, – широкоплеча, з темним волоссям – похмурий силует посеред радісних кольорів прикрас і скатертин. Але я чудово пам’ятала, що весь вечір той столик був вільний.

Розділ 13

Наступного разу ми теж поїхали на схід, далі від Юліанських Альп, у маленьке містечко Костаньєвиці, «місце каштанових дерев». У ту пору року в містечку справді було багато каштанів, деякі вже валялися під ногами, і якщо неакуратно ступити на вимощену дорогу, нога наткнеться на колючу шкірку. Навпроти будинку мера, що споконвічно був притулком для австро-угорських чиновників, усюди валялися каштани, схожі на купки маленьких дикобразів. Ми з батьком повільно прогулювалися, насолоджуючись теплим осіннім днем. На місцевому діалекті цей час називався «циганським літом», як сказала нам одна жінка в магазині, і я міркувала над розбіжностями між західним світом, що лежав усього лише за декілька сотень кілометрів, і східним, що знаходився трохи південніше Емони. Тут у магазинах усе було однакове, і продавці теж здавалися мені схожими одне на одного: на них були однакові блакитні халати, квітчасті краватки, з-під напівпорожніх прилавків вони блискали на нас своїми золотими або залізними бездоганними зубами. Ми купили величезну плитку шоколаду, щоб прикрасити наш пікнік, який складався з нарізаної скибочками салямі, чорного хліба й сиру. У батька також були пляшки мого улюбленого напою «наранка» – оранжаду, що нагадував мені про Рагусу, Емону й Венецію.

День тому відбулася остання нарада в Загребі, а я закінчила роботу з історії. Тепер батько хотів, щоб я вивчала німецьку, і я погодилася – не через те, що він наполягав, а всупереч йому. Завтра я почну вивчати цю мову за книжкою з магазину іноземної книги в Амстердамі. На мені була коротенька зелена сукня й жовті панчохи. Батько розповідав про одну смішну подію, що сталася сьогодні між дипломатами; пляшки з «наранкою» постукували в нашій сумці. Попереду був низький кам’яний міст, що перекинувся через річку Костан. Я поспішила туди за насолодою від першого враження і не хотіла, щоб батько був поруч.

Недалеко від мосту річка повертала, і на цьому повороті тулився невеликий замок, така собі слов’янська фортеця, схожа на віллу, під його стінами плавали й ніжилися на березі лебеді. Я подивилася вгору, жінка в блакитному платті відчинила вікно, з силою штовхнувши його назовні (при цьому шибки заблищали на сонці) і стала протирати їх шваброю. Під мостом тулилися молоді верби, і ластівки то залітали, то вилітали із грязьових нір біля коренів дерев. У замковому парку я побачила кам’яну лавку (вона знаходилась не дуже близько до лебедів, яких я боялася навіть у підлітковому віці), над лавкою нависало каштанове дерево, а стіни замку огортали її своєю тінню. Чистий костюм батька буде там у безпеці, і він, можливо, просидить там довше, а отже, й розповість мені більше, ніж збирався.

– Весь цей час, коли я переглядав листи у своїй квартирі, – почав розповідати батько, витираючи з рук бавовняною хусткою залишки салямі, – щось, не пов’язане із трагічним зникненням Россі, не давало мені спокою. Коли я дочитав листа, у якому розповідалося про той жахливий випадок із Хеджесом, мені було так погано, що я не міг навіть мислити спокійно. Я зіштовхнувся з огидним світом, із пеклом, який ішов пліч-о-пліч з академічним світом, де я жив кілька років. Він був своєрідним підтекстом історії, яку я завжди сприймав як належне. Відповідно до моєї історичної освіти, мертві завжди залишалися мертвими, у часи середньовіччя відбувалися всілякі жахи, але не надприродні. Дракула був яскравою східно-європейською легендою, яку воскресили у фільмах мого дитинства, до того ж 1930 рік – це за три роки до того, як Гітлер установив диктатуру в Німеччині, терор, що виключав усе інше.

На якусь мить мені стало погано, я відчув себе обдуреним, я гнівався на куратора, який покинув мене, заповівши мені всі ці бридкі фантазії. Але потім ніжний тон його листів привів мене до тями, і я відчув докори сумління за своє зречення. Россі покладався на мене, лише на мене, якщо через якісь педантичні принципи я перестану йому вірити, то можу більше ніколи його не побачити.

Але щось іще не давало мені спокою. Трохи проаналізувавши, я зрозумів, що це була зустріч із дівчиною в бібліотеці: я бачив її усього лише кілька годин тому, хоч мені здавалося, що минуло вже кілька днів. Я згадав надзвичайний вогник у її очах, коли вона слухала мою розповідь про листи Россі, мені не давало спокою те, як вона мужньо зсувала брови, концентруючись на моїх словах. Чому вона читала про Дракулу саме за моїм столом, саме того вечора і поруч із мною? Чому вона згадала Стамбул? Я був схвильований листами Россі, вирішив довіритися своїм почуттям і відкинув версію збігу, думаючи про щось серйозніше. А чому ні? Якщо я повірив в одну неприродну подію, тоді я можу повірити і в інші, – це була проста логіка.

Я зітхнув і взяв останній лист Россі. Після цього листа мені залишиться тільки переглянути матеріали, заховані в тому невинному конверті, а потім уже почну діяти від себе. Яка б не була зовнішність тієї дівчини і що б вона не означала (а вона була неординарною, хіба не так?), у мене поки не було часу на те, щоб дізнатися, хто вона така й чому ми обоє цікавилися цим окультним питанням. Мені було дивно думати про те, що мене можна віднести до таких людей, які цікавляться окультизмом – мене зовсім не цікавила ця тема, якщо вже на те пішло. Я лише хотів знайти Россі.

Останній лист, на відміну від інших, був написаний від руки чорним чорнилом на аркушах зошита в лінію. Я розгорнув його.

19 серпня 1931 року

Мій любий і нещасний спадкоємцю!

Не можу вдавати, ніби не сумніваюся в тому, що ти все ще зі мною, десь чекаєш, щоб урятувати мені життя, коли йому щось загрожуватиме. Тому в мене ще є інформація, яку слід додати до всього, щоб ти вже (як я припускаю) уважно прочитав. Відчуваю, що повинен заповнити цю гірку чашу по вінця. «Знання – небезпечна штука», – любив цитувати мій друг Хеджес. Але наразі його вже немає, він загинув через мене, це очевидно. Ніби я відчинив двері кабінету, власноручно завдав цього удару, а потім почав кликати допомогу. Звичайно ж, я цього не робив. Якщо ти погодишся читати далі, то не матимеш сумнівів щодо моїх слів.

Але я все-таки мав сумніви щодо своїх сил, навіть через кілька місяців – це було пов’язано із жорстоким нападом на Хеджеса і його жахливою смертю. Я втік від його могили в Америку – у буквальному розумінні, мене призначили, я вже збирав речі, але вибрав собі день і поїхав у Дорсет, щоб подивитися, де Хеджес спочивав із миром. Вирушивши в Америку, я розчарував декількох людей в Оксфорді і, боюся, дуже засмутив своїх батьків. Але за океаном я знайшов новий, яскравіший світ, де семестр (мене призначили на три семестри, але буду боротися за більше) починався раніше, а в студентів були більш відкриті й практичні погляди на життя, не відомі Оксфорду. Але навіть після всього цього я не міг зібратися на силі, щоб припинити спілкування з мерцем. Як наслідок, швидше за все, він… це… не могло припинити спілкування зі мною.

Пам’ятаєш, тіш ночі, коли на Хеджеса напали, я раптом розгадав зміст гравюри на центральному розвороті моєї зловісної книги і тоді запевнив себе в тому, що Проклята могила на картах, знайдених у Стамбулі, можливо, була могилою Влада Дракули. Я вголос вимовив: «Де ж тоді знаходиться його могила?» – як колись уголос вимовив фразу в стамбульському архіві, і вдруге сприяв його жахливій появі, під час якої він передав мені повідомлення, забравши життя мого дорогого друга. Можливо, лише божевільний може зважитися на те, щоб протистояти природним силам (у цьому разі неприродним), але присягаюся тобі, що ці події розгнівали мене настільки, що я був вище страху певний час і я змусив себе заприсягтись у тому, що відкопаю останні ключі, і якщо витримаю, то відшукуватиму мого переслідувача аж до його лігвища. Ця дивна думка була для мене такою ж звичайною, як і рішення надрукувати наступну статтю або здобути постійне місце роботи в радісній атмосфері нового університету, до якого линуло моє змучене серце.

Поринувши в рутину академічного життя і готуючись повернутися в Англію наприкінці семестру, щоб побачитися з батьками й передати кілька сторінок своєї докторської дисертації у видавництво, де за моєю роботою особливо стежили, я вирішив ще раз ризикнути й піти по сліду Влада Дракули – історичної особи чи надприродної, ким би він не виявився. Мені здавалося, що моїм наступним завданням буде вивчення цієї загадкової старовинної книги: звідки вона з’явилася, хто продумав дизайн, скільки їй років. Я віддав її (зізнаюся, що неохоче) до лабораторії Смітсонівського університету. У відповідь на мої точні питання вони тільки хитали головами й натякали на те, що на додаткові досліди, які виходять за межі їхніх власних ресурсів, буде потрібно більше грошей. Але я був упертий, до того ж не вважав, що фартинги зі спадщини, залишеної дідом, й убогі заощадження з Оксфорда мають піти на одяг, їжу або розваги, коли Хеджес спочивав у могилі (але, слава Богові, з миром) у церковному саду, де труна Хеджеса не повинна була б з’являтися ще як мінімум п’ятдесят років. Я більше не боявся сюрпризів і збігів, бо все найгірше, що я міг собі уявити, уже звалилося на мене. Принаймні, тут сили зла прорахувалися.

Але моя думка змінилась, і я згадав значення слова «жах», коли незабаром знову відбулося дещо.

У Смітсонівському університеті моєю книгою займалася маленька людина, бібліограф на ім’я Ховард Мартін. Це був добрий мовчун, він усім серцем перейнявся моєю справою, наче знав усю мою історію. (Ні, подумав я, якби він знав усю мою історію, то показав би мені на двері ще під час мого першого візиту.) Але він бачив тільки мою пристрасть до історії, симпатизував мені й робив для мене все, що було в його силах. А в його силах було багато чого, він дуже добре працював, ретельно переглядаючи те, що надсилали йому лабораторії, з такою точністю, що більше підійшла б Оксфорду, а не цим досить бюрократичним музейним закладам Вашингтона. Я був уражений його роботою, але ще більше – його знаннями у сфері європейського друку часів до й після Гутенберга.

Зробивши для мене все, що можливо, він написав, що я можу прийти по результати, якими б вони не були, і додав, що віддасть книгу мені особисто, оскільки я передав її йому з рук у руки (звичайно, якщо я не хочу, щоб її надіслали поштою). Я приїхав потягом, уранці трохи подивився визначні пам’ятки, а потім з’явився перед його дверима за десять хвилин до призначеної години. Серце скажено калатало, у горлі пересихало, я з нетерпінням чекав тієї миті, коли книга знову опиниться в моїх руках, і я дізнаюсь, про що пощастило довідатися стосовно її походження.

Містер Мартін відчинив двері і, посміхаючись, запросив мене ввійти.

– Я дуже радий, що ви змогли приїхати, – сказав він гугнявим американським говором, що став для мене найпривітнішою мовою у світі.

Коли ми сіли в кабінеті, заповненому манускриптами, я, дивлячись Ховарду просто в обличчя, був шокований змінами, які відбулися в ньому. Я бачив його лише мить кілька місяців тому, і тоді я запам’ятав його обличчя, у своїх численних листах до мене він нічого не говорив про хворобу. Зараз він був блідий і змучений, шкіра стала сіро-жовтою, а губи неприродно яскраво-червоними. Він сидів, трохи нахилившись уперед, ніби якийсь біль чи хвороба не давали йому можливості випростуватися. Здавалось, життя висушило його.

Я намагався переконати себе в тому, що під час свого першого візиту я просто поспішав, а після спілкування з цією людиною через листування став спостережливішим або більш жалісливим, але все одно не міг позбутися відчуття, що бачу, як він за короткий час буквально змарнів. Я переконав себе в тому, що він, мабуть, слабує на якусь рідкісну прогресуючу хворобу, чимось схожу на рак. Звичайно, через ввічливість я не наважився спитати про зміни у його зовнішності.

– Ну, а зараз, містере Россі, – сказав він американською. – Я не думаю, що ви до кінця розумієте, який дорогоцінний унікальний примірник у ваших руках.

– Дорогоцінний? – він не міг знати, яке значення мала для мене ця книга, подумав я, які б аналізи він не проводив. За допомогою цієї книги я хотів помститися.

– Так, це унікальний примірник середньовічного центральноєвропейського друку, дуже цікава й надзвичайна річ, і зараз я досить сміливо можу стверджувати, що вона була надрукована 1512 року, можливо, в Буді, а може, у Валахії. Це пізніше від Послання Святого Луки і раніше від угорського Нового Завіту 1520 року, який, звичайно ж, вплинув би на видання цієї книги, якби вже існував. – Він засовався на своєму скрипучому кріслі. – Можливо навіть те, що ксилографія у вашій книзі вплинула на Новий Завіт 1520 року, у якому була схожа ілюстрація крилатого сатани. Але цього не можна довести. У кожному разі це був би цікавий вплив, чи не так? Я маю на увазі те, що в Біблії є така сама диявольська ілюстрація, як ця.

– Диявольська? – мені було приємно чути цей висновок від іншої людини.

– Звичайно. Ви розповіли мені легенду про Дракулу, але, як ви гадаєте, чи зупинився я на ній?

Тон містера Мартіна був таким спокійним та чітким, таким американським, що мені потрібна була хвилина, щоб відреагувати. Ще ніколи у своєму житті я не чув більш зловісної глибини в такому звичайному голосі. Я пильно поглянув на нього, здивований, але його колишній тон зник і обличчя нічого не виражало. Він переглядав папери, які витяг із папки.

– Отут результати наших тестів, – сказав він. – Я зробив із них точні копії для вас, плюс мій опис. Гадаю, вони будуть вам цікаві. Вони не говорять нічого більше, ніж я щойно сказав вам. А-а, там є ще два цікавих додаткових факти. Хімічні аналізи показали, що цю книгу зберігали довгий час у приміщенні, де багато кам’яного пилу, і це трапилося до 1700 року. Також задня сторона обкладинки книги була злегка попсована морською водою, можливо, внаслідок невдалої подорожі через океан. Орієнтовно це могло бути Чорне море, якщо версія про місце друку точна, але, звичайно ж, є ще дуже багато інших варіантів. На жаль, нам не пощастило дістати більше інформації. Ви говорили, що пишете історію про середньовічну Європу?

Він підвів голову й звичайно, по-доброму, посміхнувся до мене, але його посмішка була дивною на його утомленому обличчі, і тоді водночас я помітив дві речі, після чого я весь похолов.

По-перше, я ніколи не говорив йому про те, що пишу історію про середньовічну Європу, я тільки сказав йому, що хотів дістати інформацію про мій томик, аби вона допомогла мені завершити роботу над бібліографічними матеріалами про життя Влада Проколюючого, відомого за легендою як Дракула. Ховард Мартін дотримувався точності у своїй справі, як і я у своїх дослідженнях, він ніколи б неусвідомлено не припустився б такої помилки. Раніше його пам’ять вражала мене практично фотографічною точністю й здатністю запам’ятовувати деталі – ці якості я завжди цінував в інших людях.

І друге, що я помітив: можливо, внаслідок хвороби, на яку він слабував (мені його було шкода, бідолаху), його губи були ніби прогнилими й млявими, а коли він посміхався, верхні різці оголювались і видавалися вперед, через що все його обличчя набувало неприємного виразу. Я дуже добре пам’ятав того чиновника в Стамбулі, хоч із шиєю Ховарда Мартіна все було гаразд, наскільки я міг бачити. Я приборкав тремтіння у своєму тілі й узяв книгу та записи з його рук, як раптом він знову заговорив:

– Ця карта, до речі, дуже цікава.

– Карта? – я завмер. Тільки одна відома мені карта (точніше три, зі збільшуваним масштабом) певним чином стосувалась моїх намірів, і я був упевнений у тому, що ніколи не згадував про неї при цьому чоловікові.

– Ви самі її намалювали? Вона не стара, але я б не назвав вас художником. Хоча, звичайно ж, не назвав би і жахливим митцем, – вибачте, що я так говорю.

Я уважно дивився на нього, не в змозі зрозуміти його слова й побоюючись видати себе, запитавши, що він має на увазі. Може, я залишив один зі своїх малюнків у книзі? Якщо так, тоді я поводжуся нерозумно. Але я був упевнений у тому, що ретельно перевірив книгу, перш ніж передав йому, і подивився, чи не випадають сторінки.

– Я вклав її назад у книгу, вона там, – заспокійливо сказав він. – А тепер, професоре Россі, я можу провести вас у наш розрахунковий відділ або, якщо бажаєте, вам можуть надіслати чек додому. – Він відчинив двері й знову посміхнувся своєю професійною гримасою. Я ледве стримував себе, щоб не почати перегортати книгу в пошуках карти у напівтемному коридорі. Мені спало на думку, що, мабуть, я надумав собі цю незвичайну посмішку Мартіна, а може, і його хворобу. У нього була нормальна шкіра, тільки злегка обвисла внаслідок десятиліть роботи серед сторінок минулого, і нічого більше. Він стояв біля дверей, простягнувши руку і доброзичливо прощаючись, як заведено у Вашингтоні.

Я потис її, промурмотівши, що хотів би, аби рахунок надіслали на мою університетську адресу.

Обачно відійшовши якнайдалі від його дверей, я пройшов коридором і пішов геть від великого червоного замку, де розміщалися лабораторії й кімнати його колег. Пройшовши алеєю на свіжому повітрі, потім по зеленій травичці до лави, я сів, намагаючись одночасно й виглядати, й почувати себе спокійно.

Книга розкрилася в моїх руках зі зловісною неминучістю, і я марно шукав окремий аркуш, що міг би мене здивувати. Тільки перегортаючи назад сторінки, я знайшов його: дуже тонкими лініями на копіювальному папері була накреслена карта, ніби в когось перед очима лежала моя третя і найдетальніша з усіх моїх секретних карт, і цей хтось просто копіював ці загадкові лінії для мене. Назви місць на слов’янському діалекті були такими самими, як і на моїй карті: село Свинокрадів, долина Восьми Дубів. На цій карті було лише одне невідоме мені місце – унизу, під позначенням Проклятої могили були якісь акуратні латинські букви, написані таким самим чорнилом, як й інші написи. Ці букви ніби аркою обгороджували місцезнаходження могили, наче вони абсолютно збігалися із цим місцем, були одним цілим. Я склав ці букви в слова й прочитав: «БАРТОЛОМЕО РОССІ».

Читачу, ти можеш назвати мене боягузом, якщо хочеш, але з тієї миті я покинув свої спроби розгадати цю таємницю. Я – молодий професор, живу в Кембриджі, штат Массачусетс, де читаю лекції, обідаю з новими друзями і щотижня пишу листи додому моїм старим батькам. Я не ношу часнику і не хрещуся, коли чую кроки в холі. У мене є кращий захист – я перестав порпатися в цих жахливих закутках історії. Хтось був задоволений тим, що я заспокоївся, тому що більше мене не турбували ніякі трагедії.

Після всього цього що б ти вибрав: здоровий глузд, колишнє життя чи цілковиту непевність, – що б ти вибрав як життєвий шлях для вченого? Хеджес, я знаю, не вимагав би від мене того, щоб я з головою кидався в пітьму. Але все-таки, якщо ти прочитав цей лист до кінця, значить, лихо вже опустилося й на тебе. Ти теж мусиш вибрати. Я дав тобі всі знання, якими володів, усе до останнього дріб’язку, про те, у чому полягає весь цей жах. Знаючи мою історію, чи можеш ти відмовитись від того, щоб бути моїм послідовником?

Щиро ваш у горі, Бартоломео Россі

Тіні дерев видовжилися й набули кривих форм, батько копнув ногою каштановий плід, що лежав під його дорогими туфлями. У мене раптом з’явилося таке відчуття, що коли б він був жорстокішою людиною, то, напевно, плюнув би на землю тієї миті, аби позбутися огидного присмаку. Натомість він, здавалося, ковтнув і змусив себе посміхнутися.

– Боже! Про що це ми говоримо! Які ми похмурі сьогодні ввечері!

Він намагався посміхнутися й водночас дивився на мене стурбовано, ніби якась тінь має зійти на мене, саме на мене, і забрати, навіть не спитавши.

Я відірвала свої холодні пальці від краю лави й теж спробувала знову пом’якшити своє серце. Коли це потрібно було для цього докладати зусиль? Я подумала про це, але вже було занадто пізно. Тепер я виконувала роботу батька, намагалася відвернути його, як колись він робив зі мною те саме. Мені вдалося врятувати ситуацію легким вередуванням – не надто явно, інакше він запідозрив би.

– Мушу сказати, що я б зараз поїла, хочеться чогось смачненького.

Він посміхнувся природніше, з тупотом став на землю, галантно подав руку, допомагаючи мені підвестися з лави, і почав збирати порожні пляшки з-під «наранки» та інші залишки нашого пікніка. Я охоче допомагала йому все це збирати, полегшено думаючи про те, що ми підемо до міста і більше не будемо розглядати фасад замку. Десь наприкінці розповіді один раз я поглянула у бік верхнього вікна, у якому замість прибиральниці виднілася чиясь темна ставна постать. Я заговорила швидко про все, що тільки спадало мені на думку, аби батько не побачив цього. Можливо, ми обоє будемо в безпеці.

Розділ 14

Якийсь час я трималася якомога далі від університетської бібліотеки, почасти тому, що дуже нервувалась там через своє дослідження, а почасти через те, що в мене з’явилося таке відчуття, ніби місіс Клей запідозрила щось у тому, що я часто затримувалась після школи. Я завжди телефонувала їй, як і обіцяла, але її неймовірно покірливий голос по телефону завжди змушував мене уявляти, як їй доводиться терпіти неприємні розмови з батьком. Не думаю, що вона була настільки знайома зі злом, щоб здогадатися про щось конкретне, але в батька могли виникнути власні недобрі висновки: хлопці?.. Іноді він з таким занепокоєнням дивився на мене, що я не хотіла хвилювати його ще дужче.

Проте спокуса була великою і я пішла до бібліотеки, незважаючи на всі незручності. Цього разу я вигадала історію про те, що йду в кіно з однокласницею. Я знала, що Джон Біннертс працює у відділі середньовічної літератури щосереди ввечері, а в батька була зустріч у Центрі, тому я одягла нове пальто й вийшла з дому, перш ніж місіс Клей могла щось сказати.

Було незвично йти в бібліотеку пізно ввечері, але ще більш дивним було те, що в головному холі було як ніколи багато стомлених після занять університетських студентів. Але у відділі середньовічної літератури нікого не було. Я поволі підійшла до стола містера Біннертса. Бібліотекар перебирав купку нових книг. З лагідною посмішкою він сказав, що серед них мене нічого не зацікавить, тому що мені потрібні лише жахливі теми. Але в нього була книга, яку він відклав для мене. Він спитав, чому я раніше не прийшла по неї. Я стиха вибачилась, а він посміхнувся.

– Я боявся, що з тобою щось трапилося або що ти скористалася моєю порадою і знайшла приємнішу тему, яка більше підходить для молодої дівчини. Але ти мене теж зацікавила, тому я притримав це для тебе.

Я із вдячністю взяла книгу, містер Біннертс сказав, що йде в робочий кабінет, але через якийсь час повернеться, щоб подивитися, чи не потрібно мені щось. Він уже колись показував мені свій робочий кабінет: це була маленька кімнатка з вікнами, що знаходилася за читальним залом, тут бібліотекарі реставрували рідкісні старовинні книги й наклеювали картки в нові. Коли він пішов, у читальному залі стало тихо, як ніколи, і я нетерпляче відкрила томик, що він мені дав.

Це була унікальна знахідка, подумала я тоді, але зараз я знаю, що ця книга була основним джерелом з історії Візантії у п’ятнадцятому сторіччі – «Турецько-візантійська історія» у перекладі Майкла Дукаса. Дукас дещо написав про конфлікт Влада Дракули і Мехмеда II. Я сиділа за тим столом, де вперше прочитала про те, що побачив Мехмед II, коли він напав на Валахію 1462 року й дійшов до Тирговісте, зруйнованої столиці Дракули. Перед містом, як запевняв Дукас, Мехмеда зустріли «тисячі й тисячі паль, на яких, немов фрукти, були насаджені люди». У центрі цього саду смерті знаходився витвір мистецтва Дракули – улюблений генерал Мехмеда, Хамца, у «тонкому пурпуровому одязі», посаджений на палю серед інших жертв.

Я згадала про архіви султана Мехмеда, які Россі поїхав досліджувати в Стамбул. Було зрозуміло, що князь Валахії був наче більмо в оці у султана. Я подумала, що було б непогано почитати щось про Мехмеда: можливо, існували такі джерела, у яких ішлося про його відносини з Дракулою. Я не знала, з чого почати, але містер Біннертс обіцяв незабаром повернутися й перевірити, як у мене справи.

З нетерплячки я обернулась, думаючи про те, щоб піти подивитися, де він був, як раптом почула дивний звук із дальнього кінця залу. Це було схоже на глухий стукіт, швидше за все, по підлозі пішла вібрація, а не звук, і здавалося, десь птах щосили б’ється у вікно. Щось змусило мене підвестися й піти в той бік, де чувся стукіт, що б це не було, і я побігла в робочий кабінет за читальним залом. Крізь вікна я не бачила містера Біннертса і спочатку зраділа з цього, але, відчинивши дерев’яні двері, побачила на підлозі ногу в сірій штанині, яка була ніби прикріплена до скорченого тіла, блакитний светр, що косо висів на перекрученому торсі, сиве волосся, забруднене кров’ю, розчавлене обличчя (на щастя, наполовину прикрите). Частково він усе ще лежав на столі. Книга випала з рук містера Біннертса й лежала розкритою. На стіні над столом була пляма крові з великим чітким відбитком руки – схоже на те, як дитина малювала це фарбами. Я щосили намагалася не видати жодного звуку, але коли з мене вирвався крик, здавалося, він належав комусь іншому.

Два дні я провела в лікарні. Батько наполягав на цьому, оскільки лікар був його старим другом. Тато був дбайливим і серйозним, коли сидів біля мого ліжка або коли стояв біля вікна, схрестивши руки на грудях, у той час як поліцейський допитував мене втретє. Я не бачила, щоб хтось заходив у читальний зал. Я читала в тиші, а потім почула глухий стукіт. Я особисто не була знайома з бібліотекарем, але він мені подобався. Офіцер запевнив батька, що я була поза підозрами: я просто була єдиним свідком і знаходилася ближче від усіх до місця трагедії. Але я нічого не бачила, ніхто не заходив у читальний зал – я була впевнена в цьому – і містер Біннертс не кричав. Не було ніяких інших ран на його тілі, хтось просто вибив мозок із бідолахи, жбурнувши його об кут стола. На це знадобилася б неймовірна сила.

Офіцер здивовано похитав головою. Відбиток руки на стіні був зроблений не бібліотекарем, бо на його руках не було крові. До того ж він за формою не збігався з рукою бідолахи. Це був дивний відбиток – на ньому відбитки пальців були неприродно витерті.

– Було б легко знайти руку, – поліцейський був дуже говіркий із батьком, – але ми таких відбитків ще ніколи не зустрічали. Рідкісний випадок. Амстердам уже не схожий на місто, у якому я виріс, зараз люди кидають велосипеди в канали, а згадайте ще той жахливий випадок, який стався торік із повією, яку… – батько поглядом зупинив його.

Коли офіцер пішов, батько знову сів на край ліжка й уперше за весь час запитав мене, що я робила в бібліотеці. Я сказала, що вчилася там, бо мені подобалось ходити туди після школи, щоб робити там домашнє завдання, адже в читальному залі тихо й зручно. Я боялася, що він запитає мене про те, чому я вибрала саме відділ середньовічної літератури, але, на щастя, він замовк.

Я не сказала йому, що, після того як вся бібліотека була стривожена моїм криком, я автоматично поклала у свою сумку книгу, яку тримав містер Біннертс, коли помер. Поліцейські, звичайно ж, обшукали мою сумку, як тільки приїхали, але вони нічого не сказали про книгу, та й навіщо взагалі їм треба було звертати на неї увагу? На ній не було крові. Це була французька книга дев’ятнадцятого сторіччя про румунські церкви. Коли вона впала, то розкрилася на сторінці із зображенням церкви на озері Снагов, якій віддавав перевагу Влад III з Валахії. Традиційно вважалося, що його могила знаходилася там, напроти вівтаря, про що свідчив невеликий підпис, вигравіруваний на апсиді. Хоча автор зазначав, що жителі найближчих сіл могли розповісти і власні історії. Які історії? Мені було цікаво, але про цю церкву більше нічого не говорилося. Малюнок апсиди не показував нічого незвичайного.

Сидячи на краю мого ліжка в лікарні, батько похитав головою.

– Я хочу, щоб тепер ти робила уроки вдома, – сказав він тихо. Як би мені хотілося, щоб він не говорив цього, бо все одно я вже ніколи не змогла б зайти до тієї бібліотеки. – Місіс Клей може поспати з тобою в кімнаті, якщо тобі буде страшно. Як тільки ти захочеш, ми знову підемо до лікаря. Тільки дай мені знати.

Я кивнула, але подумала про те, що краще залишусь наодинці з описом церкви на острові озера Снагов, ніж із місіс Клей. Мені спало на думку, чи не кинути книгу в канал, щоб у неї була така сама доля, як у велосипедів, про які розповідав поліцейський, але я знала, що одного разу мені захочеться розкрити її знову при денному світлі й перечитати. Можливо, я захочу зробити це не для себе, а заради містера Біннертса – дідуся, який лежав зараз, напевно, десь у міському морзі.

За кілька тижнів батько сказав, що подорож піде мені на користь, але я знала: він просто боявся залишати мене вдома саму.

Французи, як пояснював батько, хотіли провести перемовини з представниками його організації до початку зимових переговорів із проблем Східної Європи, і зараз ми збиралися зустрітися з ними востаннє. До того ж ми, мабуть, чудово проведемо час на середземноморському узбережжі, тому що це буде пора, коли юрби туристів роз’їдуться, а пейзажі ще не будуть голими. Ми ретельно вивчили карту і були приємно здивовані, коли довідалися, що французи перенесли зустріч із Парижа до відокремленого курорту біля іспанського кордону, поруч із маленькою перлиною Кульор. Батько радів із цього.

– Неподалік, у глибині материка, знаходяться Ле Бен і Сен– Матьє-де-Піренеєс-Орієнтале, – сказала я, але щойно я згадала про це, як батько насупився й став шукати уздовж узбережжя інші цікаві назви.

Ми так добре поснідали на свіжому повітрі на терасі в Ле Кобо, де зупинились, що після того як батько приєднався до чоловіків у темних костюмах, я знову пішла туди, прихопивши з собою книжки. Я сиділа там і часто поглядала на аквамаринове море за сотні кроків від нас. Я пила вже другу чашку гіркого континентального шоколаду, що став цілком стерпним з кубиком цукру й пачкою свіжого печива. Сонячне світло відбивалося від фасадів старих будинків і розсіювалося в сухому середземноморському кліматі, світло було надзвичайно чистим, ніби шторм ніколи не насмілювався заходити в цю затоку. З мого місця було видно два ранніх човни на тлі надзвичайно гарного моря і сім’ю – маленьких дітей та їхню матір, що йшли з відерцями (як мені здалося) у незвичайних французьких пляжних костюмах до піскового пляжу нижче готелю. Затока, оточена загостреними пагорбами, повертала праворуч. На одному з таких пагорбів височіла фортеця. Вона була такого ж кольору, що й скелі, а суха трава й оливкові дерева піднімалися нагору до неї, і за всім цим простягалося ніжне ранкове блакитне небо.

Раптом у мене виникло почуття самотності, заздрість до тих нестерпно самовдоволених дітей, які йшли зі своєю матір’ю. У мене ж не було матері, як не було й нормального життя. Я не знаю, що мала на увазі під словами «нормальне життя», але, перегортаючи книгу з біології в пошуках третього розділу, подумала, що, напевно, це означає життя на одному місці, з матір’ю й батьком, які завжди приходять додому вечеряти. Це життя в такій родині, у якій подорож означає поїздку на пляж, а не невпинне кочове існування. Я була впевнена, дивлячись на дітей, які сіли на пісок і почали гратися з совочками, що цим створінням ніколи не загрожуватимуть жахи історії.

Потім, поглянувши на їхні блискучі голови, я зрозуміла, що насправді їм загрожувала небезпека, але вони про це ще просто не знали. Ми всі вразливі. Я здригнулась і подивилася на годинника. За чотири години ми з батьком будемо обідати на цій терасі Потім я знову буду вчитись, а після п’ятої ми пройдемось у бік зруйнованої фортеці, що прикрашає обрій. Звідти, як сказав батько, з того боку пагорба можна побачити церкву, що стоїть у самому морі, на Кульорі. За цей день я вивчу алгебру, кілька німецьких дієслів, прочитаю розділ про Війну Троянд, а потім що? Піднімуся кам’янистим пагорбом і слухатиму чергову батькову історію. Він буде неохоче розповідати, дивлячись униз на пісок або постукуючи пальцями по каменю, знайденому кілька століть тому. Він, як завжди, буде охоплений своїм страхом. І я знову на самоті продовжу дослідження, зводячи все це докупи. Унизу, піді мною, закричала дитина, я здригнулася й розлила свій шоколад.

Розділ 15

– Коли я прочитав останній лист Россі, – розповідав батько, – у мене виникло таке відчуття, що мене знову покинули, ніби він зник удруге. Але на той час я вже був переконаний у тому, що його зникнення ніяк не пов’язане з поїздкою в Хортфорд, або до хворого родича у Флориду чи Лондон, як намагалася пояснити поліція. Я відкинув ці думки якнайдалі й став розглядати інші документи. Спочатку все прочитав і ввібрав усе. Потім виклав їх у хронологічній послідовності й почав, хоч і повільно, робити висновки. Мені було цікаво, чи мав Россі передчуття, що, навчивши мене, він зможе забезпечити свій порятунок. Усе це було схоже на найстрашніший останній іспит, хоча я щиро сподівався, що він не буде фатальним для нас обох. Я пообіцяв собі, що не складатиму плану доти, доки не прочитаю все, але вже тієї миті відчув, що мені слід зробити. І знову розкрив вицвілий конверт.

Наступними були карти: як і говорив Россі, кожна накреслена від руки, і жодна не була старша від листів. Без сумніву, це були ті карти, які він вивчав в архіві у Стамбулі й малював із пам’яті після всіх подій. На першій карті був гірський масив, зображений у вигляді гострих трикутників. У формі півмісяця вони тяглися із заходу на схід по всьому аркуші, а також рясно вкривали західну частину. На північному краю карти звивалась широка річка. Не було позначено жодного міста, хоча, можливо, три чи чотири знаки «X» у західній частині вказували на міста. На цій карті не було жодної назви, але по краях таким самим почерком, яким було написано останній лист Россі, зроблено напис: «Ті, хто не вірить і хто помре невіруючим, на них упаде прокляття Аллаха, ангелів і людей (Коран)», а також кілька схожих висловів. Я замислився, чи була ця річка тією, котра, як здалося Россі, символізувала хвіст дракона з його книги. Але ні, тоді він говорив про карту з найбільшим масштабом. Та карта може опинитися серед решти. Я прокляв обставини – усе, що заважало мені подивитися й потримати в руках оригінали, незважаючи на чудову пам’ять Россі і його акуратність, бо відчував, що, мабуть, були якісь недогляди або розбіжності між оригіналом і копією.

На наступній карті ретельніше було розглянуто регіон гірського масиву на заході з першої карти. Знову подекуди я бачив позначки у вигляді літери «X», проставлені в тих самих місцях, що й на першій карті. Маленька річка звивалась через гори. Рукою Россі було написано ті самі вислови з Корану. Тими днями Россі був так само обережним, яким я його знав. Але ці карти поки що здавалися мені надто простими, занадто грубими, тому я не міг пригадати жодного регіону, який я будь-коли знав або вивчав. Розчарування наростало в мені, як лихоманка, я насилу придушив його, змушуючи себе сконцентруватись.

На третій карті містилося більше інформації, хоча на ту мить я не міг зрозуміти, що вона мені хотіла сказати. Загальні контури були справді схожі на силует знайомого мені дракона з моєї книги та із книги Россі, хоча, якби Россі не здогадався про це, я б не відразу помітив цю схожість. На цій карті були ті самі трикутні гори, одна вершина особливо піднімалася на схід, утворюючи таким чином складені крила дракона. Гори зараз були дуже високими й обрамляли північ і південь, між ними вилася річка, що в одному місці перетворювалася на якийсь резервуар. Чому це не може бути озером Снагов у Румунії, як говориться в легенді про похорон Дракули? Але Россі вже відзначав, що в широкій частині річки не було острова, і все одно це було не схоже на озеро. Знову з’явилися знаки «X», цього разу під ними були написи кирилицею. Я припустив, що це були назви селищ, про які згадував Россі.

Серед цих врозбрід розкиданих написів я побачив квадрат, під яким Россі зробив позначку арабською: «Проклята могила того, хто вбивав турків». Над цим квадратом був намальований маленький дракон, над його головою красувався замок замість корони, а під ним я прочитав напис грецькою мовою і коментар Россі англійською: «У цьому місці він похований у злі. Читачу, словом витягни його». Ці рядки діяли з неймовірною силою, вони були немов закляття, і я вже було відкрив рота, щоб вимовити їх уголос, але різко зупинився й міцно стис губи. Проте вони закарбувались мені в голову, немов вірш, і танцювали в моїх думках кілька секунд.

Я відклав усі три карти. Було моторошно бачити їх саме такими, якими мені описав їх Россі, але ще дивніше було тримати в руках не оригінали, а копії. Хто може мені довести, що він нічого не вигадав і не малював ці карти в нападі божевілля? Щодо цих документів у мене не було початкового джерела, лише листи Россі. Я постукав пальцями по кришці стола. Годинник у моїй кімнаті, здавалося, цокав сьогодні занадто голосно, а міська темрява за вікном здавалася надто спокійною. Я не їв уже кілька годин, у мене боліли ноги, але я не міг зупинитись. Я швидко оглянув карту Балканських гір, але в ній не було нічого незвичайного. Принаймні, на перший погляд, там не було ніяких написів. Брошура про Румунію теж не являла нічого цікавого, хіба що слова були надруковані дуже дивною англійською, наприклад: «… користуватися нашою пишною й болючою країною». Мені залишалося дослідити тільки записи Россі і той маленький запечатаний конверт, що я помітив, коли вперше переглядав уміст пакета. Я хотів залишити конверт наостанок, тому що він був запечатаний, але не міг більше чекати. Серед паперів на столі я знайшов ножик для листів, обережно розкрив печатку й вийняв аркуш із зошита.

Це знову була третя карта у формі дракона: річка, яка звивалась, і гірські вершини, що здіймалися до неба. Вона була скопійована чорним чорнилом, як і говорив Россі, але це робила вже зовсім інша рука. Почерк був гарний, але трохи нерозбірливий, архаїчний, трохи закручений, якщо придивитися ближче. Після листа Россі я мав бути готовим до того, що вона відрізнятиметься від першої карти, але все одно я був уражений – над квадратним зображенням могили і драконом, що охороняв її, дугою вишикувались літери: БАРТОЛОМЕО РОССІ.

Поборовши припущення, страхи, висновки, я змусив себе відкласти цей документ убік і прочитати записи Россі. Перші два він, очевидно, зробив в Оксфорді в бібліотеці Британського музею. У них ішлося про те, що я вже знав зі слів і листів Россі. Там був невеликий опис життя Влада Дракули і його подвигів, також подавався список історичних документів, у яких згадувався Дракула за всі сторіччя. Наступний аркуш вирвали з іншого зошита, цього разу він був позначений і датований часом поїздки в Стамбул. «Відновлено з пам’яті», – повідомляв швидкий, але акуратний почерк мого друга, і я зрозумів, що це були ті записи, які він зробив після дослідження, проведеного в архіві, у той самий час, коли він відновлював карти перед від’їздом до Греції.

Тут було перелічено бібліотеки Стамбула, у яких зберігаються документи з часів Мехмеда II, і все, що, за припущенням Россі, могло хоч якось стосуватись його дослідження: три карти, згортки зі звітами з Карпат під час війни з Оттоманською імперією, списки товарів, якими торгували оттоманські купці на кордоні з тим регіоном. Ніщо із цього не здалося мені важливим, і я замислився про те, на якій стадії роботу Россі перервала поява того жахливого чиновника. Чи могли згортки й рахунки, переліки товарів, згадані тут, стати ключем до розгадки смерті або поховання Влада Тепеса? Чи переглядав Россі їх сам, чи в нього вистачило часу тільки на те, щоб перелічити можливі ключі й документи, перш ніж його злякали?

Наприкінці списку був один пункт, що мене спантеличив, і я розмірковував над ним якийсь час «Бібліографія. Орден Дракона (часткова форма)». Мене здивувало й спантеличило в цьому написі те, що він був зроблений неформально. Зазвичай Россі робив повні записи, докладно все пояснював, а інакше, як він любив говорити, немає сенсу в нотатках. Чи була ця бібліографія, що він згадав так поспішно, списком, який склала бібліотека і в якому перелічувався весь матеріал, що стосується Ордену Дракона? Якщо так, тоді чому він у «частковій формі»? Можливо, це щось давнє, подумав я, можливо, один із документів із часів Ордену Дракона. Але чому ж Россі не пояснив докладніше цей німий папірець? Може, бібліографія під час дослідження виявилася непридатною для його пошуку?

Ці міркування про далекий архів, який Россі відвідував так давно, не здавалися мені шляхом, яким можна знайти причину зникнення Россі, і я одразу відклав сторінку. Раптом я відчув, що дуже втомився від марних пошуків. Я жагуче бажав відповідей. Россі дуже ретельно розповів мені про свої знахідки, якщо не вважати того, що знаходилося в згортках, списках і у тій старій бібліографії. Це було схоже на нього, точність йому властива, до того ж у нього була нагода, якщо це так можна назвати, спілкуватися зі мною на сторінках своїх листів. Але все одно я мало знав, окрім того, що мені слід робити далі. З пакетом було покінчено. Його порожнеча спричиняла в мене депресію, до того ж з останніх документів я дізнався мало нового у порівнянні з листами. Я також розумів те, що мушу діяти якнайшвидше. Раніше мені вже доводилося не спати ночами, і зараз мені треба було обміркувати слова Россі, коли він розповідав про загрози його життю, як він називав це.

Я підвівся, суглоби заскрипіли, я пішов у свою похмуру маленьку кухню, щоб зробити бульйон для супу. Коли я потягнувся до чистої каструлі, то зрозумів, що мій кіт не прийшов на вечерю, а ми завжди їли разом. Це був приблудний кіт, і я відчував його прихильність до мене. Але під час вечері він завжди був біля вузького вікна моєї кухні, вдивлявся крізь нього з пожежної драбини, щоб дати мені зрозуміти, що він хоче свою банку консервів із тунцем або, якщо я розщедрюсь, тарілку з сардинами. Мені подобалося, коли він заскакував у мою порожню квартиру, потягуючись і нявкаючи, і коли лащився до мене. Він часто залишався після вечері, спав на софі або спостерігав, як я прасую сорочки. Іноді мені здавалося, що я бачу ніжність у його ідеально круглих жовтих очицях, хоча, можливо, це була жалість. Він був великим і тілистим, з ніжною чорно-білою шубкою. Я назвав його Рембрандтом. Думаючи про нього, я відкрив жалюзі й відчинив вікно, покликав його, сподіваючись почути знайомі м’які кроки по підвіконню. Але я чув тільки далекий шум машин із центру міста. Я нахилив голову й визирнув у вікно.

Він лежав на підвіконні, велично, ніби качався по даху, граючись, а потім упав. Обережно, тремтячими руками я втяг його в кухню, водночас усвідомивши, що в нього зламаний хребет і неприродно відкинута голова. Очі Рембрандта були широко розкриті, – такого я ще не бачив, – губи відсунулися назад, ніби він скалився від страху, а з передніх лап стирчали пазурі. Тоді я відразу зрозумів, що він не міг так просто впасти на вузьке підвіконня: щоб убити таку тварину, треба мати велику й міцну хватку. Я доторкнувся до його м’якої шубки, гнів вирував у мені одночасно з жахом. Злочинець, можливо, добре подряпаний, а може, й покусаний. Але мій друг був безповоротно мертвий. Я ніжно поклав його на підлогу кухні, груди наповнилися ненавистю, як раптом я відчув під своїми руками, що тіло його все ще тепле.

Я обернувся, зачинив вікно й опустив жалюзі і потім став обмірковувати свої наступні кроки. Як я можу захистити себе? Усі вікна були зачинені, двері були замкнені на подвійний замок. Або що я можу знати про жахи минулого? Чи проникають вони в кімнату, як туман, під дверима? Чи б’ють шибки й вдираються у будинок? Я обернувся, шукаючи зброю. Я не думав про пістолет. Зброя ніколи не діяла на Бела Лугоші у фільмах про вампірів, поки герой не заряджав її особливою срібною кулею. Що б порадив Россі? «Ні, я не ходив би з часником у кишені». І було щось іще: «Я впевнений, що в тобі досить добра й моралі, як би ти не назвав це, мені приємно думати, що багато хто з нас здатний на такі почуття».

В одній із кухонних шухляд я знайшов чистий рушник, акуратно загорнув свого друга й поклав його в тамбурі. Завтра треба буде поховати його, якщо наступний день настане, як зазвичай. Я закопаю його в саду цього будинку, глибоко, де його не зможуть дістати собаки. Було неможливо думати про те, щоб їсти, але я зварив собі суп і нарізав хліба.

Я знову сів за стіл і розчистив його від паперів Россі, акуратно склавши їх у конверт і міцно перев’язавши його. Зверху я поклав свою загадкову книгу, уважно простеживши за тим, щоб вона не впала й не розкрилася. Я притиснув її копією книги Германа «Золоте століття в Амстердамі» – ця книга завжди була однією з моїх найулюбленіших. Я розкрив перед собою записи з моєї дисертації, а трохи далі – памфлет про купецькі гільдії в Утрехті, копію з бібліотеки (цю книгу я вже давно хотів прочитати). Я поклав перед собою годинник і, піддавшись забобонам, тривожно подумав про те, що вже за чверть дванадцята. Завтра, подумав я, мені треба піти в бібліотеку і прочитати все, що я зможу знайти там, щоб добре підготуватися до наступних днів. Мені не зашкодить, якщо я більше довідаюся про срібні кулі, квіти часнику та розп’яття, якщо ці предмети були для селян порятунком від живих мерців протягом стількох століть. Принаймні, це буде свідчити про те, що я вірю традиціям. Проте зараз зі мною була тільки порада Россі, а він ніколи не підводив мене, коли міг хоч чимось допомогти. Я опустив голову й схилився над памфлетом.

Ще ніколи раніше мені не було так важко сконцентруватися. Здавалося, кожен нерв мого тіла реагує на примар зовні, якщо там, звісно, була якась примара. Мені вважалося, що радше розумом, а не слухом я усвідомлював, як вона шкрябається у вікно. Змусивши себе, я повністю поринув в Амстердам 1690 року. Спочатку я написав речення, потім ще одне. Чотири хвилини залишалося до півночі. «Пошукати анекдоти про життя голландських моряків», – записав я на папері. Я подумав про купців, які об’єднувалися у давні гільдії, щоб поліпшити своє життя й дістати більшу вигоду від товарів, міркував про те, як вони виконували свої щоденні обов’язки й віддавали частину прибутку на будівництво госпіталів для бідних. Дві хвилини до півночі. Я записав ім’я автора памфлета, щоб пізніше знову повернутися до нього. «Дослідити, яке значення мав для купців міський друкарський верстат», – дописав я.

Хвилинна стрілка на моєму годиннику здригнулася, і я здригнувся разом із нею. Рівно дванадцята. Друкарський верстат, мабуть, мав велике значення, – міркував я, водночас щосили змушуючи себе не обертатися, – особливо якщо гільдія контролювала деякі з них. А чи могли вони мати контроль над деякими верстатами, купити право на володіння? Чи була в друкарів власна гільдія? Як ідеї голландських інтелектуалів про вільну роботу преси співвідносяться з володінням пресою? На якусь мить це питання зацікавило мене, всупереч моєму стану, я намагався згадати, що вже читав про ранній друк в Амстердамі й Утрехті. Раптом я відчув якийсь спокій у повітрі, ніби знялося напруження. Я подивився на годинник. Три хвилини на першу. Я нормально дихав, а ручка спокійно рухалася по сторінці.

Що б не підкралося до мене, воно було не таким вже й розумним, думав я, дотримуючись обережності й намагаючись не полишати думки про роботу. Мабуть, живий мрець був уведений в оману моїм прикиданням, ніби я прислухався до попередження Рембрандта й зайнявся своєю звичайною роботою. Але довго я не зможу приховувати свою справжню роботу, хоча сьогодні моє прикидання було єдиним захистом. Я підсунув лампу ближче й поринув у сімнадцяте сторіччя, щоб іще більше створити видимість роботи. Прикидаючись, що пишу, я міркував. Останнім попередженням для Россі 1931 року було його власне ім’я на могилі Влада Проколюючого. Россі не знайшли мертвим за своїм столом, що може незабаром відбутися зі мною, якщо я не буду обережним. Його не знайшли пораненим, як Хеджеса. Його викрали. Звичайно ж, він може лежати десь мертвим, але поки я не буду в цьому впевнений, слід сподіватися на краще. Починаючи із завтрашнього дня, мені доведеться самому почати пошуки могили.

Сидячи на каменях тієї старої фортеці, батько вдивлявся в море, майже так само, як він удивлявся в ту ущелину в горах у монастирі Сен-Матье, коли спостерігав, як ширяє орел.

– Повернімося до готелю, – нарешті запропонував батько. – Дні стають коротшими, ти помітила? Я не хочу, щоб мене спіймали тут після заходу сонця.

Від нетерпіння я випалила пряме запитання:

– Спіймали?

Батько серйозно подивився на мене, ніби обмірковуючи, наскільки ризиковану відповідь мені можна дати.

– Стежка дуже стрімка, – сказав він нарешті. – Я б не хотів продиратися крізь ті дерева в темряві. А ти? – він міг би наважитись, я це бачила.

Я подивилася вниз на оливкові зарості, тепер вони здавалися сіро-білого кольору, а не сріблясто-персиковими. Кожне дерево стриміло вгору, до руїн фортеці, яка колись охороняла їх (або їхніх предків) від смолоскипів сарацинів.

– Ні, – відповіла я, – не хотіла б.

Розділ 16

На початку грудня ми знову були в дорозі. Утома від наших подорожей середземноморським узбережжям, здавалося, залишилася далеко в минулому. Рвучкий вітер Адріатичного узбережжя знову скуйовджував моє волосся. Мені подобалася його незграбна сила. Було таке відчуття, начебто чудовисько своїми величезними лапами зачіпало все в порту, через що прапори майоріли напроти сучасного готелю, а верхні гілки платанів гнулися уздовж алей.

– Що? – крикнула я.

Батько знову сказав щось нерозбірливо, показуючи на верхній поверх споруди. Ми обоє подивилися вгору.

Струнка фортеця з часів Діоклетіана здіймалася над нами в променях ранкового сонця, і я ледве не впала назад, намагаючись розглянути її верхівку. Більшість просвітів між її гарними колонами були зайняті: часто люди розділяли будівлю на квартири, як мені пояснював батько, тому кам’яна мозаїка (більшість її було зроблено з мармуру давньоримських споруд) пробивалася на тлі інших будівель і сяяла на всьому цьому дивному фасаді. Інколи виднілися тріщини, наче наслідок землетрусу й води. Міцні маленькі рослини, іноді навіть дерева, пробивалися із тріщин. Вітер тріпав широкі коміри моряків, що по двоє й по троє проходили повз затоку. На тлі білої уніформи їх обличчя, здавалося, були кольору міді, а їхнє темне, однаково стрижене волосся сяяло на сонці, як дротяні щітки. Я пішла за батьком. Ми стали обходити будинок по чорних каштанах й опалому листі платана, а потім вирушили до оточеної пам’ятниками площі, яка знаходилась за фортецею й на якій тхнуло сечею. Просто перед нами виросла фантастична вежа, відкрита вітрам і прикрашена, як високий тонкий весільний торт. Тут було набагато тихіше, і ми могли вже не кричати.

– Я завжди бажав побачити це, – сказав батько нормальним тоном. – Ти б хотіла піднятися на вершину?

Я йшла спереду, з задоволенням ступаючи на чавунні сходи. Я час від часу поглядала крізь мармурову огорожу – на відкритий ринок біля затоки. Дерева стали вже темно-жовтими, тому платани, що росли уздовж берега, здавалися на їхньому тлі радше чорними, ніж не зеленими. Коли ми піднялися, внизу я побачила блакитну воду порту, маленькі постаті моряків, які юрбилися біля відкритих кав’ярень. У далині вигин берега за нашим великим готелем показував, немов стріла, на закритий регіон слов’янського світу, у який мій батько незабаром буде втягнений через спад напруження, що триває в тому світі.

Ми стояли просто під дахом вежі – нам перехоплювало подих. Тільки чавунна платформа страхувала нас від падіння на землю. Звідти, через ґрати чавунних сходів, якими ми щойно піднімались, нам відкривався краєвид. Світ навколо нас простирався далі через обрамлені каменем відкриті майданчики, усе було зроблено для того, щоб необережний турист не впав на асфальтований дворик унизу. Ми сіли на лаву у центрі й подивились на воду. Ми сиділи так тихо, що до нас залетів стриж; він помахав крильми, опираючись морському вітрові, а потім зник під дахом. Він ніс у дзьобі щось блискуче, що сяйнуло на сонці, коли він влетів до нас із моря.

– Наступного дня, після того як я закінчив читати папери Россі, я прокинувся рано, – сказав батько. – Ще ніколи я не радів так сонячному світлу, як того ранку. Передусім мені треба було виконати сумний обов’язок і поховати Рембрандта. Після цього я без зусиль дістався до бібліотеки саме до відкриття. Я хотів за весь цей день підготувати себе до наступної ночі, до настання темряви. Багато років ніч була другом для мене, разом із нею я читав і писав. А тепер вона була загрозою, бо стала для мене небезпечною всього лише кілька годин тому. Мабуть, мені незабаром доведеться вирушати в подорож, тож треба буде зробити всі приготування. Було б набагато легше, сумно думав я, якби я знав, що робити.

У головному холі бібліотеки було дуже тихо, якщо не зважати на кроки бібліотекарів, які займалися своїми справами; так рано мало хто зі студентів приходить сюди, тому в мене в розпорядженні було півгодини тиші й спокою. Я попрямував до заплутаного лабіринту карткового каталогу, розкрив записну книжку й почав діставати потрібні мені шухляди. Було кілька списків про Карпати, один про фольклор Трансільванії. Одна книга про вампірів – легенди єгипетських традицій. Я подумав про те, чи багато спільного у вампірів по всьому світові. Чи були схожі вампіри Єгипту з вампірами Східної Європи? Це був предмет вивчення для археолога, а не для мене, проте я записав порядкові номери книги про єгипетські традиції.

Потім я звернувся до теми «Дракула». Теми й назви були перемішані в каталозі між «Драб-Алі Великий» і «Дракон. Азія». Саме тут я маю зустріти хоча б одну згадку про книгу Брема Стокера «Дракула» – я бачив її у руках чорнявої дівчини, з якою познайомився день тому. Можливо, в бібліотеці є навіть два примірники такої класики. Мені вона була дуже потрібна, бо Россі говорив, що Стокер написав її після того, як вивчив усе про вампірів. І в ній, мабуть, я знайду поради щодо того, як захистити себе. Я шукав у каталозі, але не було жодної книги із назвою «Дракула» – нічого, нічого взагалі. Я не очікував, що ця легенда буде головною темою вивчення, але все одно ця книга згадувалася б хоч де-небудь.

Потім я побачив те, що знаходилось безпосередньо між «Драб-Алі» і «Драконами». Маленький шматочок паперу на дні шухляди свідчив про те, що хтось просто вирвав картку. Я підбіг до шухляди «Ст». Там не було жодної картки з назвою «Стокер», лише ще один доказ крадіжки. Я важко опустився на найближчий дерев’яний стілець. Це було надто дивно. Навіщо комусь треба було виривати саме ці картки?

Чорнява дівчина останньою виписувала книгу, я знав це. Можливо, вона хотіла забрати докази того, що вона виписувала? Але якби вона хотіла вкрасти або сховати примірник, навіщо б тоді вона читала її прилюдно посеред бібліотеки? Хтось інший вирвав картку, можливо, хтось… але навіщо? Хто не хотів, щоб цю книгу побачили тут? Хто б це не був, він зробив це поспіхом, забувши навіть знищити сліди злочину. Я знову все добре обміркував. Карткові каталоги були священні: варто було студентові просто залишити шухляду на столі, як його відразу вичитували бібліотекарі. Такий злочин треба було робити швидко, це точно – у якусь мить, коли навколо нікого немає й ніхто не дивиться. Якщо це зробила не та дівчина, тоді вона, напевно, не знає, що хтось не хотів, аби виписували цю книгу. Напевно, вона все ще в неї. Я майже побіг до стола в приймальні.

Бібліотека, побудована в найвищому з найвищих готичних стилів приблизно тоді, коли Россі закінчував навчання в Оксфорді (звичайно, це те місце, де його оточувала справжня готика), завжди здавалася мені одночасно і гарною, і смішною. Щоб дістатися до стола, мені треба було пробігти по довгому кафедральному нефі. Стіл стояв там, де у звичайному соборі мав би стояти вівтар, під фрескою, на якій зображено Богоматір – Знання, в чисто-блакитних одіяннях із книгами в руках. Замовити книгу в такому місці було те саме, що причаститися. Сьогодні мені цей жарт здавався особливо цинічним, я проігнорував безпристрасне, спокійне обличчя нашої святої і звернувся до бібліотекаря, намагаючись зберігати спокій.

– Я шукаю книгу, якої наразі немає на полицях, – почав пояснювати я, – і мені цікаво, виписали її чи вже повернули.

Бібліотекар – невисока, похмура жінка років шістдесяти – поглянула на мене, відірвавшись від роботи.

– Назва, будь ласка, – сказала вона.

– «Дракула», Брем Стокер.

– Хвилинку, будь ласка, я подивлюсь, чи тут вона. – Жінка стала порпатися в шухляді, її обличчя нічого не виражало. – Вибачте, але її виписали на якийсь час.

– Шкода, – сказав я, засмутившись. – А коли її повернуть?

– За три тижні. Її виписали тільки вчора.

– Шкода, але я не можу чекати так довго. Розумієте, я читаю курс… – зазвичай ці слова діяли, як чарівні.

– Ви можете почекати її, якщо хочете, – холодно відповіла бібліотекарка. Вона відвернула свою сиву голову від мене, ніби натякаючи, що хоче повернутись до роботи.

– Може, один із моїх студентів виписав її, щоб прочитати наперед. Якби ви дали мені його ім’я, я сам зв’язався б з ним.

Бібліотекарка підозріло подивилась на мене.

– Ми зазвичай так не робимо, – сказала вона.

– Але це незвичайна ситуація, – зізнався я, – буду з вами відвертий: мені треба переглянути один розділ цієї книги, щоб підготувати іспит для них, і, розумієте, я позичив свій примірник одному студентові, а він не може її ніяк знайти. Це була моя помилка, але ви ж знаєте, як воно буває з цими студентами. Мені дуже потрібна ця книга.

Вираз її обличчя пом’якшився, вона майже співчувала мені.

– Це жахливо, так? – сказала вона, киваючи. – Ми так багато книг втрачаємо кожного семестру, якби ви знали! Почекайте, я перевірю, чи можу дізнатися ім’я, але не кажіть, що я вам його дала, добре?

Вона відвернулася й почала шукати в шухлядках шафи, а я стояв і міркував над подвійністю своєї натури, яку щойно виявив. Коли це я навчився так брехати? Ця думка давала мені якесь незатишне задоволення. Коли я стояв там, то раптом помітив, як іще один бібліотекар біля вівтаря підійшов ближче й став спостерігати за мною. Це був худий чоловік середніх літ, я часто бачив його тут, він був трохи вищий від своїх колег, на ньому був зношений твідовий піджак і блякла краватка. Може, тому що я бачив його раніше, я був уражений його зовнішнім виглядом. Його обличчя було висушеним, хворобливо-жовтого кольору, ніби він був серйозно хворий.

– Можу вам допомогти? – запропонував він раптом, немов підозрював, що я можу вкрасти щось зі стола, якщо за мною не стежити.

– Ні, дякую, – я кивнув у бік бібліотекарки. – Мені вже допомагають.

– Розумію.

Він відійшов убік, коли вона повернулася й поклала переді мною аркуш паперу. Тієї миті я не знав, куди дивитися. Сторінка попливла в мене перед очима, тому що другий бібліотекар повернувся боком і нахилився до книг, які вже повернули, щоб розібратися з ними. Коли він нахилився до них, на якусь мить його шия оголилася й трохи вище комірця я побачив дві жахливі ранки, що вже загоїлись, а під ними на шкірі огидно зміїлася засохла кров. Потім він випростався й відвернувся, тримаючи у руках книги.

– Вам це було потрібно? – запитала мене жінка-бібліотекар. Я подивився на сторінку, яку вона підсунула до мене. – Бачите, це картка Брем Стокер, «Дракула». У нас є тільки один примірник.

Неохайний бібліотекар раптом упустив книгу додолу. Від цього звуку пішла луна по всьому високому нефі. Він випростався й подивився просто на мене: я ніколи не бачив, щоб у людському погляді було так багато ненависті й погрози.

– Так вам це було потрібно? – наполягала жінка.

– О ні, – сказав я, намагаючись тримати себе в руках. – Ви, мабуть, не зрозуміли мене. Я шукаю книгу Гіббона «Розквіт і занепад Римської імперії». Я сказав вам, що викладаю курс із цієї теми, нам потрібні зайві примірники.

Вона дуже насупилася.

– Алея думала…

Мені було огидно кривдити її, навіть тоді, коли вона була зі мною такою толерантною.

– Та нічого, – сказав я. – Може, я не дуже уважно дивився. Я піду знову перевірю каталог.

Тільки-но я сказав слово «каталог», хоча розумів, що вже перебрав міру, користуючись своєю новою якістю брехати, як високий бібліотекар звузив очиці й відвернув голову, як тварина, що стежить за рухами жертви.

– Щиро вам дякую, – промурмотів я чемно й відійшов убік, почуваючи, як ті пильні очі дивилися мені в спину, поки я йшов довгим проходом. Я удав, що йду до каталогу, потім закрив свій портфель і рішуче попрямував до виходу, через який уже заходили студенти, щоб здобути знання зранку. На вулиці я знайшов лавку, що найбільше освітлювалася сонцем, підпер спиною одну з нових готичних стін – звідти я міг бачити всіх, хто ходив навколо мене. Мені треба було п’ять хвилин посидіти й подумати.

Міркування, як учив мене Россі, мали заощаджувати час, а не марнувати його.

Хоча того, що відбувалося, було для мене занадто багато, щоб усе швидко обміркувати. У ту приголомшливу мить я був уражений не тільки ранами на шиї в бібліотекаря, а також ім’ям читача, що перехопив у мене «Дракулу». Його звали Хелен Россі.

Вітер був холодним і надзвичайно сильним. Батько зупинився тут і дістав із сумки для фотоапарата, де крім того були також капелюхи і маленька аптечка першої допомоги, дві непромокальні куртки. Ми мовчки надягли їх на наші светри, і батько продовжував:

– Сидячи там у променях пізнього весняного сонця і спостерігаючи, як університет повертається до звичайних справ, я раптом відчув заздрість до всіх студентів і викладачів, які ходили то туди, то сюди. Вони думали, що завтрашній іспит був для них найважливішим, а факультетські інтриги занадто драматичними. Жоден із них не міг зрозуміти мого скрутного стану, ніхто не міг допомогти мені вибратися з нього. Раптом я відчув самотність, ніби мене вигнали з університету, з мого всесвіту – я був схожий на бджолу, яку вигнали з вулика. І такі зміни сталися лише за сорок вісім годин, із подивом відзначив я.

Тепер мені треба було міркувати і точно, і швидко. Спочатку я переконався в тому, що мені повідомив Россі: йому хтось погрожував (у моєму випадку цей хтось був немитий бібліотекар із дивною зовнішністю), і в цієї істоти були рани на шиї. Припустимо, сказав я собі, майже глузуючи з безглуздості речей, у які починав вірити, припустимо, що цього бібліотекаря вкусив вампір зовсім недавно. Россі викрали з його кабінету, залишивши кривавий слід, нагадав я собі, лише дві ночі тому. Дракула, якщо він існував, здавалося, бажав отримати не тільки кращі академічні уми цього світу (я згадав бідолашного Хеджеса), але також і бібліотекарів та архівних працівників. Ні (я випростався, раптом щось зрозумівши), він віддає перевагу тим, хто займається архівами, хоч якимось чином пов’язаними з легендою.

Спочатку це був чиновник, який відібрав карту в Россі в Стамбулі. Потім учений зі Смітсонівського університету, подумав я, згадавши зміст останнього листа Россі. І, звичайно ж, сам Россі, якого небезпека підстерігала на кожному кроці, тому що в нього був примірник однієї з цих «милих книг», до того ж він переглядав інші документи, які хоч якось стосувалися цієї справи. І сьогоднішній бібліотекар, хоча в мене не було доказів того, щоб він мав справу з документами про Дракулу. І, нарешті… я!?

Я узяв свій портфель і швидкими кроками попрямував до телефонної кабінки, що знаходилась біля студентського гуртожитку.

– Відділ інформації університету, будь ласка, – там за мною ніхто не стежив, наскільки я міг бачити, але я зачинив двері і крізь них розглядав перехожих. – Чи є у вас у списку міс Хелен Россі? Так, аспірантка, – ризикнув я.

Оператор університетського телефону була лаконічною, я чув, як вона повільно перегортає сторінки.

– У нас є X. Россі, вона значиться в жіночому гуртожитку для аспірантів, – сказала вона.

– Так, це вона, дуже дякую, – я записав номер і набрав його.

Жіночий голос відповів різко й непривітно:

– Міс Россі? Так? Хто телефонує, скажіть, будь ласка?

О Боже, я не подумав про це.

– Її брат, – швидко відповів я. – Вона сказала мені, що її можна знайти за цим номером.

Я почув звук кроків, які віддалялися, потім більш упевнені кроки, які поверталися до телефону, і чиясь рука підняла слухавку.

– Спасибі, місіс Левіс, – сказав голос удалині, ніби натякаючи на те, що її треба залишити саму.

А потім вона заговорила просто в моє вухо, і я згадав той низький, упевнений голос, що чув у бібліотеці.

– У мене немає брата, – сказала вона. Це пролунало як попередження, а не констатація факту. – Хто ви?

* * *

Батько потирав руки на холодному вітрі, через що рукава на його курточці м’ялися, як цигарковий папір. «Хелен», – подумала я, не наважуючись вимовити ім’я вголос. Це ім’я мені завжди подобалося, воно нагадувало мені про героїзм і красу, про зображення Єлени Троянської на дорафаелівських фресках, які я пам’ятала з книги «Іліада для дітей», що була в мене в Сполучених Штатах. Але насамперед це було ім’я моєї матері, а про неї батько ніколи не розповідав.

Я пильно подивилась на нього, але він уже заговорив про інше.

– Давай покуштуємо гарячий чай в одній із тих кав’ярень унизу, – сказав він. – От що мені зараз треба. А ти хочеш?

Тоді я вперше помітила, що його обличчя, його гарне, увічливе обличчя дипломата було затьмарене тінню, через яку під очима з’явилися темні кола, а ніс дуже вирізнявся на тлі цього. Таке враження, що він ніколи не спить стільки, скільки потрібно. Він підвівся і потягнувся. Тоді ми востаннє подивилися на запаморочливі краєвиди. Батько притримував мене, ніби боявся, що я впаду.

Розділ 17

В Афінах батько став стомленим і нервовим – я помітила це першого дня. Що ж до мене, то мені було там весело: мені подобалося змішане відчуття духу руйнування й життєвості, задушливий потік вихлопних газів, машини, що снували навколо площ і парків, поміж пам’яток старовини. Мені подобався ботанічний сад, у центрі якого стояв лев у клітці, приголомшливий Акрополь із відкритим рестораном, по боках якого тріпотів на вітрі навіс. Батько пообіцяв, що, як тільки в нього буде час, ми піднімемося нагору, щоб помилуватися панорамою. Був лютий 1974 року, ми вперше за три місяці взагалі поїхали кудись, і він неохоче взяв мене з собою, оскільки йому не подобалось, що вулицями Греції ходило багато військових. Я збиралася насолодитися по максимуму кожною миттю.

Тим часом я старанно вчилася в готельному номері, розглядала з вікна високі храми так, ніби після двадцяти п’яти сотень років вони могли змахнути крильми й полетіти, не дочекавшись мене. Я бачила дороги, стежки, алеї, які прямували вгору, до підніжжя Парфенона. Наш підйом туди буде довгим і повільним (ми знову були в спекотній країні, а літо починалося тут рано). Повз білосніжні будинки й побілені магазини, у яких продається лимонад, стежка раптово повертала до місця давніх ринків, а іноді до майданчиків храму, а потім ішла повз укриті черепицею будинки. Крізь темні вікна я бачила деякі з таких лабіринтів. Ми будемо підніматися від одного краєвиду до іншого, розглядаючи те, що зі своїх вікон щодня бачать люди, які живуть по сусідству з Акрополем. Сидячи в готелі, я могла уявити руїни, обриси міських будинків, субтропічні парки, звивисті вулиці, церкви то із золотавими, то з червоними банями, які у вечірньому світлі були схожі на різнобарвні камені, розкидані по сірому пляжі.

Удалечині ми побачимо обриси багатоквартирних будинків, готелів, ще новіших, ніж цей, та передмістя, через які ми їхали потягом день тому. А за всім цим я не знала, що буде, це було занадто далеко, щоб уявляти. Батько витре обличчя носовичком. І я знатиму, поглядаючи на нього, що, коли ми дійдемо до вершини, він не тільки покаже мені давні руїни, але й відкриє таємниці свого минулого.

– Кав’ярня, яку я вибрав, – почав розповідати батько, – знаходилася досить далеко від університету, тож я відчував, що той моторошний бібліотекар не зможе мене дістати (він, звичайно ж, повинен був залишатися на роботі, хоча міг і вийти куди-небудь на обід). Але кав’ярня була на розумній відстані, щоб незнайома дівчина не подумала, що її хоче вбити маніяк. Я не пам’ятаю, чи очікував, що вона спізниться через те, що сумніватиметься в моїх намірах, але вона прийшла раніше від мене: коли я відчинив двері кав’ярні, Хелен уже сиділа в далекому куті, розмотувала блакитний шарф і знімала білі рукавички. Пам’ятаєш, я говорив, що це була епоха милих непрактичних речей для найвідчайдушніших студенток. Волосся в неї було гладко зачесане назад, а щоб воно не падало на обличчя, дівчина заколола його невидимками, тому коли вона повернулась і поглянула на мене, я відчув, що вона мене розглядає ще уважніше, ніж день тому за бібліотечним столом.

– Доброго ранку, – сказала вона холодно. – Я замовила вам каву, тому що по телефону ваш голос був таким утомленим.

Я був уражений такою зухвалістю. Як вона могла відрізнити мій утомлений голос від спокійного? А якби моя кава охолонула? Але цього разу я назвав своє ім’я і потис її руку, щосили намагаючись приховати своє хвилювання. Передусім я хотів розпитати її про прізвище, але потім вирішив, що краще почекати, поки з’явиться слушна нагода. Її рука була гладкою, сухою і холодною, ніби вона все ще була в рукавичках. Я підсунув стілець і сів напроти неї, шкодуючи про те, що не одяг чистої сорочки, навіть якщо збирався полювати на вампірів. Її біла блуза під чорним жакетом була бездоганною.

– Чому в мене було таке відчуття, що я ще почую про вас? – її тон був близький до образливого.

– Я знаю, що для вас це буде дивним, – я випростався й намагався дивитися їй просто в очі, думаючи про те, чи можу я запитати її про все, що хотів, перш ніж вона знову підведеться й піде. – Перепрошую, це ніякий не жарт, я не збираюся турбувати вас або переривати вашу роботу.

Вона хитнула головою, трохи заспокоївши мене цим. Спостерігаючи за її обличчям, я був уражений тим, що загальні риси (особливо голос) були водночас негарними й елегантними, я осмілів трохи, ніби це відкриття зробило її більш людяною.

– Сьогодні вранці я виявив дещо дивне, – почав я з новою впевненістю. – Саме тому я так зненацька зателефонував. Книга «Дракула» з бібліотеки все ще знаходиться у вас?

Вона була швидкою, але я ще швидшим – я очікував, що вона здригнеться й сполотніє.

– Так, – відповіла вона тихим голосом. – Кому яке діло до того, що інша людина виписує в бібліотеці?

Я проігнорував цей напад.

– Це ви вирвали картку на книжку про Дракулу з каталогу?

Цього разу її реакція була щирою й відкритою.

– Що я зробила?

– Сьогодні вранці я пішов до каталогу, щоб пошукати інформацію про… про тему, котру ми обоє вивчаємо. Виявилося, що всі картки на теми «Дракула» й «Стокер» були вирвані з шухляди.

Обличчя моєї співрозмовниці напружилося, воно стало ще більш некрасивим, вона вп’ялася в мене, а її очі надто яскраво блищали. І тієї миті, уперше після того, як Массімо прокричав мені, що Россі зник, я відчув необхідність полегшити свою нестерпну ношу і позбутися тягаря самотності. Дівчина не засміялася після моєї мелодрами, як вона могла назвати мої слова, Хелен не була ні здивована, ні якось вороже налаштована. Але найважливіше було те, що в її погляді не було хитрощів, на її обличчі відбилося тільки одне почуття, наскільки вона дозволила йому проявитися – це був тонкий, тривожний страх.

– Учора вранці картки були на місці, – сказала вона повільно, ніби погоджуючись скласти зброю й почати переговори. – Спочатку я подивилася тему «Дракула», там був тільки один запис. Потім мені стало цікаво, чи є в них ще книги Стокера, і я вирішила перевірити це. Під його ім’ям було кілька карток, включаючи одну з написом «Дракула».

Байдужий офіціант поставив каву на стіл, Хелен підсунула собі свою, навіть не подивившись на нього. Я раптом дуже скучив за Россі і подумав про те, як він розливав каву, що була набагато краща, ніж ця, – це був болісний спогад про його неймовірну гостинність. Так, у мене ж були ще питання до цієї дівчини.

– Мабуть, хтось не хоче, щоб ви, або я, або хтось інший виписував цю книгу, – висловив я свої припущення. Я говорив тихо, спостерігаючи за моєю співрозмовницею.

– Це просто нісенітниця, – відповіла вона різким тоном, кладучи в чашку цукор і розмішуючи його.

Але вигляд у неї був такий, ніби своїми словами вона й саму себе не переконала, і я продовжив:

– У вас ще є ця книга?

– Так, – ложка з дзенькотом упала. – Вона в моїй сумці. – Дівчина подивилася вниз, і я помітив ту сумку, з якою вона була день тому.

– Міс Россі, – сказав я, – перепрошую, можливо, мої слова здадуться вам божевільними, але я вважаю, що ви наражаєтесь на небезпеку, тримаючи цю книгу в себе, коли хтось явно не хоче, щоб вона була у вас.

– Чому ви так вважаєте? – запитала вона, не зустрівшись цього разу зі мною поглядом. – Хто, на вашу думку, не хоче, щоб ця книга була в мене?

Легкий рум’янець знову з’явився на її вилицях, і вона винувато подивилася в чашку. Так, тільки такими словами її можна було описати, і вона справді виглядала дуже винуватою. Я з жахом подумав про те, чи не була вона у змові з вампіром, чи не була нареченою Дракули. Я був приголомшений, кадри з недільних фільмів пролетіли в моїй голові. Темно-чорне волосся підходило для такої ролі, дивний і незрозумілий акцент, губи кольору червоної порічки, бліда шкіра, елегантне чорно-біле вбрання. Я викинув цю ідею з голови: так, це все були мої вигадки, і вони відповідали моєму напруженому настрою.

– Ви підозрюєте когось, хто не хотів би, щоб у вас була ця книга?

– Так, справді, але вас це не обходить. – Вона глянула на мене і знову подивилась на каву. – А чому ви так полювали на цю книгу? Якщо вам потрібен був мій телефон, то чому ви одразу не запитали, а пройшли через усю цю тяганину?

Цього разу я відчув, що сам зашарівся. Розмовляти із цією дівчиною було все одно, що нерухомо сидіти перед фотографом, який безупинно фотографує вас, не дотримуючись якоїсь послідовності, так що ви не знаєте, коли буде наступний знімок.

– Я не збирався дізнаватися ваш номер телефону, поки не зрозумів, що картки вирвані з каталогу. Тоді я подумав, що ви, можливо, знаєте про це, – сказав я коротко, – бо мені самому дуже потрібна була ця книга. Тож я пішов у бібліотеку, щоб перевірити, чи є там ще один примірник.

– І в них його не виявилося, – сказала вона роздратовано, – тому у вас з’явився чудовий привід, щоб зателефонувати мені. Якщо ви хотіли мою книгу, чому ви не стали у чергу?

– Мені вона потрібна зараз, – відповів я.

Її тон починав стомлювати мене. У нас обох можуть бути великі неприємності, а вона говорить про цю зустріч як спробу влаштувати побачення, чого я не збирався робити. Я нагадав собі про те, що вона, мабуть, не знає, через які жахи мені довелось пройти. А потім я подумав, що коли розповім їй усе, вона, може, й не подумає, що я божевільний. Але тоді вона може опинитись у ще більшій небезпеці. Не втримавшись, я голосно зітхнув.

– Ви хочете, щоб я віддала вам бібліотечну книгу? – тон її голосу трохи пом’якшився, я вловив якесь глузування у її словах, через що її жорсткі губи здригнулися. – Гадаю, що так.

– Ні, це не так. Але мені б хотілося знати: як ви гадаєте, хто не хоче, щоб ви виписували цю книгу? – я поставив чашку й подивився на свою співрозмовницю.

Вона поворухнула плечима під своїм легким вовняним жакетом. Я подивився на довгий локон її волосся, що струменів по коміру, у неї було своє чорне волосся, але на тлі чорної тканини воно відливало міддю. Здавалося, вона зважується щось сказати.

– Хто ви? – раптом запитала вона.

Я розглянув це питання з академічної точки зору.

– Я аспірант історичного факультету.

– Історик? – швидко і, здається, роздратовано перепитала вона.

Я пишу дисертацію на тему торгівлі в Голландії в сімнадцятому сторіччі.

– А! – вона замовкла на мить. – Я етнограф, – сказала вона нарешті. – Але мене також дуже цікавить історія. Я вивчаю традиції й звичаї Балканських гір і Центральної Європи, особливо моєї батьківщини, – вона трохи понизила голос, але через смуток, а не таємничість, – моєї рідної Румунії.

Тепер уже я здригнувся. І справді, все це було дивно.

– Тому ви й читали про Дракулу? – запитав я.

Її посмішка здивувала мене – білосніжна, мила, її зуби, здавалося, були занадто малі для її великого обличчя, очі засяяли. Але потім вона знову стала серйозною.

– Гадаю, можна так сказати.

– Ви не відповідаєте на мої питання, – зауважив я.

– А чому я мушу це робити? – вона знизала плечима. – Для мене ви незнайомець, до того ж хочете забрати в мене бібліотечну книгу.

– Вам може загрожувати небезпека, міс Россі. Я не намагаюся залякувати вас, я говорю дуже серйозно.

Вона примружила очі й подивилася на мене.

– Ви теж щось приховуєте від мене, – сказала вона. – Я скажу вам, якщо ви теж розповісте мені.

Раніше я ще ніколи не зустрічав, не бачив і не розмовляв з такою жінкою. Вона збивала мене з ніг і при цьому жодного разу не скористалася фліртом. У мене було таке відчуття, що її слова були як криниця з холодною водою, у яку я занурився з головою, не подумавши про наслідки.

– Добре, але спочатку дайте відповідь на моє запитання, – сказав я, перейнявши її тон. – Як ви гадаєте, хто не хоче, щоб ця книга була у вас?

– Професор Бартоломео Россі, – сказала вона саркастичним, різким тоном. – Ви вчитесь на історичному факультеті, тож ви напевно чули про нього.

Я сидів приголомшений і глибоко шокований.

– Професор Россі? Що… що ви маєте на увазі?

– Я відповіла на ваше питання, – сказала вона, випробовуючись, поправляючи жакет і складаючи рукавички, ніби вона закрила питання. Мені здалося, що їй сподобалась моя реакція на її відповідь і те, як я спіткнувся об її слова. – А тепер скажіть мені, що ви мали на увазі, коли говорили про всю цю драму навколо книги.

– Міс Россі, – почав я, – будь ласка, я розповім вам усе, що можу. Тільки, прошу, поясніть мені, яке відношення ви маєте до професора Бартоломео Россі.

Вона нахилилася, відкрила свою сумку і дістала шкіряну коробочку.

– Не заперечуєте, якщо я закурю? – удруге я помітив у її рухах якусь чоловічу невимушеність, що ніби виявлялась у ній, коли вона відкидала жіночі манери. – Ви не хочете?

Я похитав головою. Я ненавидів сигарети, хоча погодився б узяти одну із цієї легкої, гладкої руки. Вона затяглася і швидко запалила.

– Не знаю, чому я говорю все це незнайомцеві, – сказала вона замислено. – Думаю, що самотність цього місця вплинула на мене. За два місяці я майже ні з ким не розмовляла, лише по роботі. Я не вважаю, що ви схожі на пліткаря, хоча на моєму факультеті їх повно. – Я чув її акцент немов між словами, які вона вимовляла ніжним тоном. – Але якщо ви дотримаєте обіцянки… – Її обличчя знову стало серйозним. Вона випросталася, зухвало тримаючи сигарету в одній руці. – Мої стосунки з відомим професором Россі дуже легко пояснити. Тобто має бути легко. Він мій батько. Він зустрічався з моєю матір’ю, коли був у Румунії і шукав Дракулу.

Моя чашка перекинулася на стіл, кава полилась мені на коліна, на сорочку, яка й без того не була ідеально чистою, бризнула і їй на щоку. Вона витерла краплю рукою й уп’ялася на мене.

– Господи, вибачте, вибачте, – я намагався очистити все, використовуючи відразу обидві наші серветки.

– Це справді шокувало вас, – сказала вона непорушно. – Тоді ви, мабуть, з ним знайомі.

– Знайомі, – підтвердив я, – він мій науковий керівник. Але він ніколи не говорив, що був у Румунії, а тим паче, що в нього є родина.

– У нього немає родини, – холодність її голосу аж пройняла мене. – Я ніколи не зустрічалася з ним, розумієте, хоча гадаю, що зараз це справа часу. – Вона відхилилась назад на маленькому стільці, зіщулилась, ніби не хотіла, щоб я підходив ближче. – Я бачила його лише раз, здалеку, на лекції. Уявляєте, як це – уперше побачити батька на такій відстані.

Із серветок уже утворилась якась брудна купа, я відсунув усе вбік: чашку, серветки, ложку.

– Чому?

– Це дуже дивна історія, – сказала дівчина й поглянула на мене. Ні, вона не замислилась, а натомість, здавалося, перевіряла мою реакцію. – Ну гаразд, розповім, це сумна любовна історія. – Це речення дивно пролунало з її акцентом, але я не посміхнувся. – Може, не така вона й дивна. Він познайомився з моєю матір’ю в селі, був з нею якийсь час, а потім виїхав, залишивши свою адресу в Англії. Коли виїхав, мати дізналася, що вагітна, і тоді її сестра, що жила в Угорщині, дала притулок матері до пологів.

– Він ніколи не говорив мені, що був у Румунії, – радше прохрипів, а не сказав я.

– Не дивно. – Хелен знову закурила. – Саме це він і написав моїй матері. Вона написала йому з Угорщини на ту адресу, що він залишив їй, і сповістила, що в неї народилася дитина. Він же відповів їй, що не знає її й не розуміє, звідки вона дізналася про його ім’я, до того ж він ніколи не був у Румунії. Ви можете собі уявити таку жорстокість?

Вона впивалася в мене своїми очима, тієї миті вони були великими й чорними.

– Якого року ви народились? – я не подумав про те, що спочатку треба вибачитись перед жінкою, а вже потім ставити їй такі запитання, але Хелен була настільки не схожа на всіх, кого я знав, що здавалося, вона не підходила під звичайні правила.

– 1931 року, – сказала вона спокійно. – Одного разу моя мати возила мене в Румунію на кілька днів, це було ще до того, як я довідалася про Дракулу, але навіть тоді вона не хотіла повертатися в Трансільванію.

– Боже мій… – прошепотів я, дивлячись на поліетиленову скатертину. – Господи!.. Я думав, він розповів мені все, але цього він мені не говорив.

– Він розповів вам… усе? – запитала вона різко.

– Чому ви не зустрілися з ним? Він не знав, що ви тут?

Вона якось дивно поглянула на мене, але відповіла, не замислюючись.

– Це гра, якщо так можна сказати. Просто моя примха, – дівчина замовкла. – У Будапештському університеті я непогано вчилася. До речі, викладачі вважали мене геніальною, – вона скромно заявила про це. У неї була чудова англійська, я відразу це помітив – неймовірно гарна. Можливо, вона й була геніальною.

– Моя мати не закінчила й звичайної школи, уявіть собі. Але пізніше вона здобула якусь освіту, а коли мені виповнилося шістнадцять, я вже вступила до університету. Звичайно, моя мати говорила мені, що я пішла в батька. Адже навіть у глибинках Східного блоку книги професора Россі дуже популярні: мінойська цивілізація, середземноморські релігійні культи, доба Рембрандта. Він співчутливо писав про британський соціалізм, і тому наш уряд дозволяв розповсюджувати його праці. В університеті я вивчала англійську – знаєте, для чого? Щоб читати праці Россі в оригіналі. Мені було не важко довідатись, де він знаходиться, розумієте, адже я розглядала назви університетів на обкладинках його книг і мріяла одного разу поїхати туди. Я все добре обміркувала і правильно все продумала з політичної точки зору: я почала прикидатися, що хотіла б вивчати оригінальні праці про революції в Англії. А коли настав час, мені вдалося здобути стипендію. У ті дні ми насолоджувалися волею в Угорщині, хоча всі люди думали, як довго Радянський Союз буде це терпіти. До речі, про тиранів. Як там не було, спочатку я поїхала в Лондон на півроку, а потім за чотири місяці я здобула стипендію, щоб приїхати сюди.

Вона видихнула клуби сизого диму, замислилась, але не відводила погляду від моїх очей. Я раптом подумав про те, що, можливо, Хелен Россі переслідував не Дракула, а комуністи, про яких вона говорила з таким цинізмом. Можливо, вона навіть тікала на Захід.

Я запам’ятав це питання і вирішив поставити його пізніше. Пізніше? А що сталося з її матір’ю? Може, вона все це вигадала в Угорщині, щоб звернути на себе увагу відомого західного вченого?

Хелен продовжувала розмову.

– Хіба не мила картинка? Давно загублена дочка має добру репутацію, вона знаходить свого батька, щасливе возз’єднання… – від її гіркої посмішки у мене всередині все перевернулося. – Але не це в мене на думці. Я приїхала сюди, щоб він почув про мене ніби випадково, через мої публікації, мої лекції. Ми подивимось, чи зуміє він тоді сховатися від свого минулого, ігнорувати мене як він ігнорував мою матір. А щодо Дракули, – вона показала сигаретою в мій бік. – Моя мати, благослови, Господи, її просту душу, розповіла мені дещо про це.

– Розповіла що? – запитав я слабким голосом.

– Розповіла про особливе дослідження Россі на цю тему. Я нічого про це не знала до минулого літа, якраз перед тим, як виїхала в Лондон. Саме так вони познайомилися: він по всьому селу розпитував, чи знає хто-небудь щось про лігвище вампіра. Моя мати чула щось про вампірів від свого батька та його друзяк. У тих місцях чоловікові не дозволено розмовляти з молодою дівчиною наодинці, ну ви розумієте. Але я гадаю, він не знав про це. Історик, бач, не етнограф. Він приїхав у Румунію в пошуках інформації про Влада Проколюючого, нашого милого графа Дракулу. Вам не здається дивним… – раптом вона різко нахилилася вперед, щоб привернути мою увагу, і наблизила до мене своє обличчя ближче, ніж будь-коли. – Вам не здається дуже дивним те, що він жодної статті не опублікував на цю тему? Жодної, як ви, звісно, знаєте. Чому? – запитувала я себе. Чому відомий дослідник історичних місць (і жінок, як бачимо, бо хто знає, скільки ще геніальних дочок у нього є), чому він нічого не опублікував із цього незвичайного дослідження?

– Чому ж? – непорушно запитав я.

– Я скажу вам. Тому що він зберіг усе це для великого фіналу. Це його таємниця, його пристрасть. Через що ще вчений буде мовчати? Але на нього чекає сюрприз. – Цього разу її мила посмішка перетворилася на гримасу, і мені вона не сподобалась. – Ви навіть не повірите, як багато мені пощастило розкопати за рік відтоді, як я довідалася про його маленьку таємницю. Я не зустрічалась із професором Россі, але постаралася, щоб про мою роботу довідалися на моєму факультеті. Якою ганьбою для нього буде, коли хтось інший напише працю на цю ж тему, та ще й коли цей «хтось» буде мати його ім’я. Це чудово. Бачите, я навіть узяла його ім’я, коли приїхала сюди, літературний псевдонім, якщо хочете. До речі, у Східному блоці ми не любимо, коли інші люди крадуть нашу історичну спадщину й коментують її: у нас такого не розуміють.

Я, певно, застогнав уголос, бо вона замовкла й насупилась.

– До кінця цього літа я буду знати більше про легенду Дракули, ніж будь-хто у світі. До речі, можете взяти свою стару книгу. – Вона відкрила сумку і відкрито жбурнула книгу на стіл між нами. – Учора я просто перевіряла в ній дещо. У мене не було часу, щоб піти додому, де в мене є власна. Розумієте, вона мені не потрібна. У будь-якому разі це тільки література, а я знаю усе це напам’ять.

Батько озирнувся навсібіч, ніби прокинувшись. Ми мовчки стояли на Акрополі в тиші приблизно п’ятнадцять хвилин, споглядаючи здобутки давньої цивілізації. Я була вражена потужними колонами над нами, а також здивована, що найдальшою точкою на обрії були гори – високі й видовжені, вкриті сухою рослинністю гіганти, які нависали над містом у час заходу. Але коли ми стали спускатися вниз, батько вийшов зі свого мрійливого стану й запитав, чи сподобався мені краєвид. Певний час я збирала докупи думки й аж потім відповіла. Я думала про минулу ніч.

Учора я зайшла в його кімнату трохи пізніше звичайного, щоб він перевірив мою домашнє завдання з алгебри. Батько писав, переглядав документи, з якими працював цілий день. Того вечора він сидів нерухомо, голова була нахилена над столом, він ніби роздумував над якимись документами. Він не перегортав сторінок, як звичайно, і не тримав голову прямо. Стоячи у дверях, я не могла зрозуміти: вивчав він щось тільки-но написане, чи просто намагався не заснути. Тінь його тіла добре відбивалася на білій стіні готельного номера – це була тінь людини, що схилилася над іншою, темнішою тінню стола. Якби я не знала його постать, знайому форму згорблених плечей, коли він сидів, схилившись над сторінкою, то могла б на якусь мить подумати, не пізнавши його, що він мертвий.

Розділ 18

Чудові ясні дні, сповнені світла, як гірське небо, супроводжували нас із весною в Словенію. Коли я запитала, чи можемо ми поїхати знову в Емону (тоді я вже пов’язувала її з минулою епохою мого життя, що мала зовсім інший присмак, вона асоціювалася з початком, і, як я вже говорила, зазвичай люди хочуть іще раз відвідати такі місця), батько сказав, що ми будемо надто зайняті, тому зупинимося біля великого озера на північ від Емони, де в нього буде конференція, а потім треба буде швидко повертатися в Амстердам, щоб я не відстала в школі. Такого зі мною ніколи не траплялося, але імовірність цього турбувала батька.

Озеро Блед, коли ми приїхали, не розчарувало нас. Воно влилося в альпійську долину наприкінці одного з льодовикових періодів і стало пристановищем для стародавніх кочівників, які селилися в будиночках із солом’яним дахом. Зараз воно лежало, як сапфір у руках Альп, а на поверхні, відбиваючись, блищали білосніжні вершини. На одному крутому березі височіла скеля, що була вища за інші, і на ній гніздилися великі замки Словенії, надзвичайно гарно відреставровані туристичним бюро. Бійниці замку дивилися вниз, на острів, на якому ніби пливли непомітні церкви з червоними банями, побудовані в австрійському стилі. Через кожні кілька годин до острова, немов качки, ходили човни. Готель, як звичайно, був зі скла й сталі –¦ соціалістична модель п’ятизіркового готелю. Наступного дня ми втекли з нього й пішли гуляти по низинах навколо озера. Я сказала батькові, що й доби не проживу, якщо не побачу замок, який спостерігала вдалечині за кожним прийомом їжі. Батько посміхнувся.

– Якщо так, тоді ми сходимо, – сказав він.

Нові переговори були більш вдалими, ніж сподівалася його команда, і останнім часом деякі зморшки на батьковому чолі розгладились.

Тому ранком третього дня, забувши про дипломатичні формулювання, підготовлені день тому, ми сіли в автобус. Ми об’їхали озеро, наблизилися до замку, потім вийшли й стали сходити на вершину. Замок був збудований із коричневого каменю, схожого на безбарвні кості, акуратно з’єднані разом після ушкодження. Коли ми пройшли через перший прохід, що вів до палат (як я подумала), у мене подих перехопило: крізь свинцеве вікно я побачила озеро – за тисячу футів під нами воно сяяло, відблискуючи білим світлом на сонці. Замок, здавалося, чіплявся за край обриву, тримаючись «на волосинці». Жовто-червона церква внизу на острові, човен, що плив до острівців ніжних жовто-червоних квітів, велике блакитне небо – усе це, мабуть, захоплює багатьох туристів.

Стіни замку стерлися за вісім століть, а алебарди, багнети й сокири у кожному куті увесь час загрожували звалитися, варто було їх лише торкнутися, але цей замок був суттю озера. Перші поселенці спрямовувалися в небо, подалі від своїх солом’яних хатин біля води, і врешті-решт вони оселилися тут, поруч з орлами, під владою єдиного феодала. Навіть так грубо відреставроване, це місце дихало старовиною. Я відвернулася від вікна, пішла в сусідню кімнату й побачила там труну з дерева й скла, у якій лежав кістяк маленької жінки, що вмерла задовго до Різдва Христового. Бронзова візерункова мантилья прикривала її тріснуту грудну клітку, бронзово-зелений перстень спадав з її кістлявих пальців. Коли я нахилилася до віконця, щоб подивитись на неї, вона раптом посміхнулася до мене своїми темними западинами замість очей.

На терасі замку чай подавали в білих порцелянових чайниках: елегантний додаток до туристичного бізнесу. Чай був гарним, міцним, а кубики цукру в паперових пакетиках, як не дивно, були свіжими. Батько зчепив руки над чавунним столом так міцно, що в нього аж кісточки на пальцях побіліли. Я подивилася на озеро й налила йому ще чашку чаю.

– Дякую, – сказав батько. У його очах був якийсь біль. Я знову помітила, яким утомленим і худим він виглядав у ті дні. Може, йому варто піти до лікаря? – Поглянь, люба, – сказав він, повернувшись так, що я могла бачити тільки його профіль на тлі скелі й блискучої води. Батько замовк, а потім раптом спитав: – Ти подумаєш про те, щоб написати їх?

– Історії? – уточнила я. Серце підскочило й скажено закалатало в грудях.

– Так.

– Навіщо? – нарешті запитала я.

Це було питання дорослої людини, а не дитячий белькіт. Батько подивився на мене, а я подумала, що за всією цією утомою ховаються доброта й сум.

– Тому що, якщо ти не напишеш, доведеться писати мені, – сказав він. А потім подивився на свій чай, і я зрозуміла, що більше він про це не говоритиме.

Тієї ночі у маленькій кімнаті готелю, яка знаходилася поруч із кімнатою батька, я почала записувати все, що він розповів мені. Він завжди повторював, що в мене чудова пам’ять, занадто гарна пам’ять, як він іноді говорив.

Наступного ранку за сніданком батько сказав мені, що хотів би посидіти спокійно два-три дні. Мені було важко уявити, щоб він сидів спокійно, але я бачила темні кола під його очима, і мені сподобалося те, що він вирішив відпочити. Я не могла позбутися відчуття, що з ним щось коїться, ніби він знову тихенько мучився через щось. Але він пояснив мені це тим, що просто скучив за Адріатичним узбережжям. Ми поїхали швидким потягом повз станції, назви яких були написані латиною і кирилицею, а потім повз станції з назвами лише кирилицею. Батько навчив мене цього нового алфавіту, і я бавилася, намагаючись вимовити назви станцій, бо кожна була для мене немов кодом, що відмикає секретні двері.

Я розповіла про це батькові, й він ледь посміхнувся, відхилившись назад та поклавши книгу на портфель. Він часто відривав очі від роботи й дивився у вікно, за яким молоді люди їздили на маленьких тракторах із плугом, іноді кінь тяг візок із чимось, бабусі на городах стояли нахилившись – просапували, копали. Ми знову їхали на південь. Земля миготіла жовтими й зеленими полями, коли ми проїжджали повз них, потім до неба потяглися сірі гори, а ліворуч від нас вони переходили у блискуче море. Батько глибоко зітхнув, але це був подих задоволення, а не втомлений маленький видих, який можна було чути від нього в ці дні дедалі частіше.

Ми зійшли з потяга біля велелюдного міського ринку, і батько найняв машину, щоб поїхати крутим берегом. Ми вдвох навсібіч крутили головами, щоб бачити море з одного боку дороги: воно тяглося до обрію, обрамлене мрячним серпанком, а з іншого боку дороги до неба здіймалися голі руїни оттоманських фортець.

– Турки володіли цією землею дуже довго, – задумливо сказав батько, – вони чинили набіги з найрізноманітнішою жорстокістю, але правили досить спокійно й уміло – саме так і відбувається з імперіями, коли вони завойовують країну на кілька сотень років. Ця земля неродюча, але тут є вихід до моря. Їм потрібні були ці затоки й порти.

Місто, у якому ми зупинилися, стояло на самому березі моря. У маленькому порту рибальські човни постукували один об один на напівпрозорій поверхні води. Батько хотів зупинитися на сусідньому острові, тож він найняв човен із хазяїном – це був старий у чорному береті на потилиці. Повітря було теплим, навіть так пізно ввечері, бризки води, що долітали до моїх пальців, були свіжими, але не холодними. На носі човна я нахилилася вперед й уявила себе носовою фігурою корабля.

– Обережніше, – застеріг батько, хапаючи мене ззаду за светр.

Човняр уже підвозив нас до пірса острова, на якому розташувалося невелике село з красивою кам’яною церквою. Він перекинув мотузку через мурований стовп пірса й простягнув мені свою шишкувату руку, щоб допомогти зійти з човна. Батько заплатив йому кількома кольоровими соціалістичними купюрами, і старий торкнувся берета. Забравшись назад у човен, він обернувся:

– Це дочка? – прокричав він англійською. – Ваша дочка?

– Так, – сказав батько, здивувавшись.

– Нехай благословить її Бог, – сказав чоловік просто й перехрестив мене в повітрі.

Батько знайшов кімнати з вікнами на материк, потім ми повечеряли в одному з відкритих ресторанів біля пірса. Повільно насувалися сутінки, і я помітила над морем перші зірки. Вітер, що став трохи холоднішим, ніж удень, приніс мені запахи, у які я вже закохалася: платан, лаванда, розмарин і тим’ян.

– Чому запахи стають сильніші, коли стемніє? – запитала я батька.

Мені було справді цікаво, до того ж це допомагало нам не обговорювати щось інше. Мені потрібен був час, щоб отямитися у такому місці, де багато світла й людей, і треба було, принаймні, не дивитися на руки батька, які тремтіли.

– Хіба? – запитав він мляво, але мені полегшало.

Я схопила його за руку, щоб вона не тремтіла, а батько накрив її своєю, так само мляво. Він був надто молодий, щоб старіти. На материку силуети гір, здавалося, у танці просувалися в саме море, нависали над берегом і бовваніли над нашим островом. Коли двадцять років по тому в цих прибережних скелях спалахнула громадянська війна, я заплющувала очі і згадувала їх, дивуючись. Я не могла уявити, що на їхніх схилах було досить людей, щоб воювати. Ті гори здавалися мені такими недоторканими і первісними, що не знали людської ноги, вони ніби були притулком занедбаних руїн, які охороняли монастирі на березі моря.

Розділ 19

– Коли Хелен Россі жбурнула книгу «Дракула» на стіл, вона думала, що ця книга була єдиною причиною наших суперечок. Я майже очікував, що всі присутні підведуться і вибіжать або хтось вигукне: «Ага!» – а потім накинеться й уб’є нас. Але, звичайно ж, нічого такого не сталося. Вона сиділа й дивилася на мене з тим самим виразом гіркої насолоди. Чи могла ця жінка, запитував я себе, маючи такий зв’язок із Россі й бажаючи помститися йому за свої наукові образи, сама поранити його й бути причиною його зникнення?

– Міс Россі, – сказав я спокійно, наскільки це в мене виходило, забираючи книгу зі стола й кладучи її назвою вниз біля свого портфеля, – ваша історія дуже незвичайна, мушу сказати, мені знадобиться якийсь час, щоб усе це усвідомити. Але я мушу сказати вам дещо дуже важливе, – я глибоко зітхнув, потім ще раз. – Я досить добре знаю професора Россі. Він був моїм науковим керівником два роки, ми годинами працювали разом і розмовляли. Упевнений, що ви, зустрівшись із ним, зрозумієте, що він набагато кращий і добріший, ніж ви собі уявляли. – Вона зробила рух, ніби хотіла заговорити, але я поспішив продовжити: – Річ у тому… Річ у тому, що ви, вочевидь, ще не знаєте, що професор Россі, ваш батько, зник.

Вона здивовано подивилась на мене. У її обличчі я не побачив хитрощів, саме сум’яття. Отже, ця новина була для неї несподіваною. Біль у моєму серці трохи ослаб.

– Що ви маєте на увазі? – різко запитала вона.

– Я хочу сказати, що три дні тому я розмовляв із ним, а наступного дня він зник. Зараз його шукає поліція. Він, як з’ясувалося, зник зі свого кабінету, можливо, його навіть поранили там, оскільки на його столі знайшли кров. – Я коротко розповів про те, що відбулося того вечора, починаючи з того, як приніс йому дивну маленьку книгу, але нічого не говорив про історії, розказані мені Россі.

Хелен поглянула на мене, насупившись від здивування:

– Це якийсь жарт, який ви вирішили випробувати на мені?

– Ні, у жодному разі, у мене й на думці такого не було. Я зовсім не спав і майже не їв з тієї миті, як це скоїлося.

– Поліція не знає, де він може бути?

– Ні, наскільки я можу стверджувати.

Раптом вона стала схожа на сварливу жінку.

– А ви?

Я затнувся:

– Можливо. Це довга історія, і вона, здається, з кожною годиною стає дедалі довшою.

– Стривайте, – вона пильно подивилася на мене, – коли ви вчора читали ті листи в бібліотеці, ви сказали, що вони якось пов’язані з людиною, яка зараз у біді. Ви мали на увазі Россі?

– Так.

– Яка в нього була проблема?

– Я не хочу наражати вас на небезпеку, сказавши навіть ту дещицю, що знаю.

– Ви пообіцяли мені відповісти на мої питання після того, як я відповім на ваші. – Якби в неї були блакитні очі, а не чорні, її обличчя тієї миті було б копією обличчя Россі. Я подумав про те, що вже помічав схожість: точне відображення англійської рішучості Россі в її румунській зовнішності, хоча міг так подумати через те, що вона назвала його своїм батьком. Але як вона могла бути його дочкою, якщо він уперто заперечував, що колись бував у Румунії? Принаймні, він сказав, що ніколи не був на острові Снагов. З іншого боку, він же залишив румунську брошуру серед своїх паперів. А зараз дівчина люто дивилась на мене, чого Россі ніколи не робив. – Занадто пізно говорити мені, щоб я не ставила питань. Як ці листи стосуються його зникнення?

– Я поки не впевнений. Але мені, можливо, знадобитися допомога експерта. Я не знаю, які відкриття ви зробили в процесі свого дослідження… – І знову вона суворо подивилась на мене, прикривши повіки. – Я переконаний: перш ніж Россі зник, він був упевнений, що йому загрожує небезпека.

Вона, здавалося, намагалася увібрати в себе всі мої слова, новини про батька, який весь цей час був для неї символом виклику.

– Яка небезпека?

І я раптом зважився. Россі просив мене не ділитися цією нездоровою історією з моїми колегами. Я цього і не робив, але зараз зненацька я міг здобути необхідну інформацію від експерта. Ця дівчина, напевно, знає стільки, на що в мене пішли б місяці. Можливо, вона мала рацію, стверджуючи, що знає значно більше, ніж Россі. Россі завжди підкреслював, що необхідно шукати допомоги експертів, і я зроблю це зараз. «Вибачте мені, – звернувся я подумки до сил добра, – якщо це зашкодить їй». До того ж це було логічно. Якщо вона справді його дочка, вона мала всі права знати його історію.

– Як ви ставитесь до Дракули?

– Як ставлюся? – перепитала вона. – Взагалі? Це моя помста, напевно. Вічна гіркота.

– Так, я розумію. Але більше він нічого для вас не значить?

– Що ви маєте на увазі?

Я не міг зрозуміти: вона уникає відповіді чи говорить чесно.

– Россі, – сказав я, все ще сумніваючись, – ваш батько був переконаний у тому, що Дракула все ще ходить по цій землі. – Вона втупилася в мене. – Що ви скажете на це? – запитав я. – Вам це не здається божевіллям? – я очікував, що вона розсміється, підведеться й піде, як вона це зробила в бібліотеці.

– Це смішно, – повільно відповіла Хелен Россі. – Я скажу вам, що це все легенда, забобони, навіяні спогадами про кривавого тирана. Але дивно те, що моя мати переконана в тому самому.

– Ваша мати?

– Так. Я ж сказала вам, що вона за походженням селянка. Мати могла вірити цим забобонам, хоча, напевно, менше, ніж її батьки. Але чому в це вірить відомий західний учений?

Вона була гарним етнографом, це точно, незважаючи на гіркий присмак її мети. Мене вражало її вміння відволікати свій швидкий розум від особистих питань.

– Міс Россі, – сказав я, раптово прийнявши рішення. – Чомусь я не маю сумнівів у тому, що вам самій подобається досліджувати щось. Чому б вам не прочитати листи Россі? Але чесно застерігаю вас, що кожен, хто мав справу із цими листами, був у небезпеці, наскільки я можу стверджувати. Тож якщо ви не боїтеся, прочитайте їх самі. Я заощаджу наш час, якщо не переконуватиму вас, що його історія правдива, і я у це щиро вірю.

– Заощаджу наш час? – задумливо повторила вона мої слова. – Що ви хочете зробити з моїм часом?

Я був занадто у великому розпачі, щоб сперечатися.

– Ви прочитаєте листи і схарактеризуєте їх із погляду більш досвідченої людини в цьому питанні, ніж я.

Здавалося, вона обмірковувала цю пропозицію, підперши кулаком підборіддя.

– Гаразд, – нарешті сказала вона. – Ви поцілили в уразливе місце. Звичайно ж, я не можу встояти перед спокусою більше довідатися про батька, особливо якщо це буде пов’язане з його дослідженням. Але якщо я знайду в листах ознаки божевілля, попереджаю, я вам цього не подарую. Я вважатиму це за удачу, якщо він сидітиме в божевільні, а в мене буде шанс помучити його.

Її посмішка була зовсім не схожа на посмішку.

– Добре, – я проігнорував останнє зауваження і скривлене обличчя, змушуючи себе не дивитися на її різці, які, як я вже помітив, були не довшими за нормальні зуби. Але перш ніж передати їй документи, мені довелося збрехати. – Вибачте, але в мене зараз немає з собою цих листів. Я не хотів носити їх сьогодні цілий день. – Насправді я боявся залишати їх у квартирі, тож вони були заховані в моєму портфелі. Але я був би проклятий (може, в буквальному сенсі), якби витяг їх посеред кафе. Я не знав, чи спостерігав за нами хтось, наприклад один із друзяк того страшного бібліотекаря. У мене була ще одна підозра, яку мені треба було перевірити, навіть якщо моє серце обірветься після того, як підтвердиться найгірше. Я мав упевнитися в тому, що Хелен Россі, ким би вона не була, не перебувала у зв’язку з… ну, чи могло бути так, що ворог її ворога був її другом? – Мені треба піти додому по них. Я попрошу вас прочитати їх у моїй присутності: вони крихкі й дуже дорогі мені.

– Гаразд, – сказала вона спокійно. – Ми можемо зустрітися завтра ввечері?

– Це занадто пізно. Я хочу, щоб ви побачили їх зараз же. Знаю, що це звучить дивно, але ви зрозумієте, чому я кваплюся, як тільки прочитаєте їх.

Вона знизала плечима:

– Якщо це не забере багато часу.

– Не забере. Ви можете зі мною зустрітися біля церкви святої Марії? – Це буде, принаймні, перевіркою – я діяв з обережністю Россі. Вираз обличчя Хелен Россі не змінився, воно було так само іронічним і суворим. – Це на Брод-стрит, за два квартали від…

– Я знаю, де це, – обірвала вона, збираючи рукавички й дуже обережно надягаючи їх. Вона зав’язала шарф; він огорнув її шию, як лазур. – О котрій?

– Дайте мені півгодини, щоб узяти документи із квартири й зустрітися з вами.

– Отже, біля церкви. Добре, я зайду в бібліотеку по статтю, яка мені потрібна. Будь ласка, не спізнюйтесь, у мене ще багато справ.

Я подивився на її гнучку й сильну спину в чорному жакеті, коли вона відійшла від стола. Надто пізно я зрозумів, що вона заплатила за нашу каву.

Розділ 20

– Церква святої Марії, – вів далі батько, – була гарним зразком вікторіанського стилю, вона стояла в старій частині університетського містечка. Я сотні разів проходив повз неї, але жодного разу не бував усередині. Зараз мені здавалося, що ця католицька церква була добрим помічником у справі з такими жахами. Хіба католицизм щодня не боровся проти крові й повсталої плоті? Хіба він не був експертом у марновірствах? Я чомусь сумнівався, що прості гостинні протестантські каплиці, яких було багато в університетському містечку, могли допомогти в такій справі: вони не виглядали досить переконливо, щоб мати справу з живим мерцем. Я був упевнений, що великі квадратні пуританські церкви, які розташовувалися серед дерев, не допоможуть у сутичці з європейським вампіром. Їхньою справою було палити відьом – звичайна річ серед сусідів. Звісно, я прийшов до церкви святої Марії ще раніше, ніж припускала моя співрозмовниця. Чи прийде вона? Це була перша частина іспиту.

На щастя, церква святої Марії була відчинена, усередині було темно й пахло воском і старою оббивкою. Дві бабусі в капелюшках зі штучними квітами прикрашали живими квітами вівтар. Я зайшов досить тихо й сів на останній лаві, звідки міг бачити двері, а мене не міг бачити ніхто, хто 6 не зайшов. Мені довелося довго чекати, але тиша й шепіт бабусь заспокоїли мене. Уперше я відчув утому після безсонної ночі. Нарешті вхідні двері, яким було дев’яносто років, широко відчинилися, і Хелен Россі, постоявши в нерішучості якийсь час, озирнулася й увійшла.

Сонячне світло з бокового вікна відбивало бірюзове й рожево-лілове світло на її одяг, коли вона стояла там. Я спостерігав, як вона оглянула прикрашений килимами вхід. Нікого не побачивши, вона пішла вперед. Я відшукував будь-яку ознаку страху, тремтіння або блідість обличчя – але не було нічого. Я не знав, як має проявитися алергія Дракули на його давнього ворога – церкву. Може, вікторіанські реліквії не захищали від сил зла? Я засумнівався. Але на Хелен Россі ця споруда теж впливала: пройшовши крізь різнобарвне сяйво світла, вона підійшла до вівтаря. Мені було соромно за свою хворобливу цікавість, я побачив, як вона зняла рукавички й опустила руку в купіль із водою, а потім торкнулася чола. Цей жест був дуже ніжним. З того місця, де я сидів, мені було видно, що обличчя в неї сумне. Але я робив це заради Россі. І зараз я точно знав, що Хелен Россі була не «vrykolakas», яким би жорстоким і лиховісним не здавалося іноді мені її обличчя.

Вона ввійшла в неф і трохи розгубилася, побачивши, як я підводжуся зі свого місця.

– Ви принесли листи? – прошепотіла вона, запитливо дивлячись на мене. – О першій мені треба повертатися на факультет. – Вона знову обернулась.

– Щось трапилося? – запитав я швидко, і по моїх руках побігли мурашки через інстинктивну нервозність. За останні два дні в мене, схоже, розвинулося шосте почуття. – Ви чогось боїтеся?

– Ні, – сказала вона, усе ще пошепки. Вона взяла рукавички в одну руку, на тлі чорного костюма вони були схожі на квітку. – Мені просто цікаво, чи ввійшов хтось зараз за мною?

– Ні.

Я теж обернувся. У церкві нікого не було, окрім двох жінок біля вівтаря.

– За мною хтось ішов, – сказала вона тим самим низьким голосом. На її обличчі, обрамленому важким пишним волоссям, був дивний вираз – суміш підозри й хвастощів. Уперше я подумав про те, через що їй довелося пройти, щоб стати такою хороброю. – Гадаю, він ішов за мною. Маленький худий чоловік у неохайному одязі, твідовому піджаку та зеленій краватці.

– Ви впевнені? Де ви його бачили?

– У каталозі, – сказала вона тихо. – Я пішла туди, щоб перевірити вашу історію про зниклу картку. Я не дуже вірила вам. – Вона говорила ніби між іншим, ані крихти вибачення в тоні. – Я бачила його там, а потім він ішов за мною по Брод-стрит, щоправда, на відстані. Ви його знаєте?

– Так, – сказав я сумно. – Він бібліотекар.

– Бібліотекар? – вона, здавалося, чекала більшого, але я не міг набратися сил, щоб розповісти їй про рану, яку бачив у нього на шиї. Це було занадто неймовірно й дивно. Почувши це, вона остаточно вирішить, що я божевільний.

– Здавалося, він стежив за мною й підозрював щось. Вам треба триматися від нього подалі, – сказав я. – Пізніше я розповім про нього. Сідайте сюди, улаштовуйтесь зручніше. Ось листи.

Ми сіли на одній з оббитих вельветом лав, і я відкрив свій портфель. Одразу ж її обличчя набуло уважного виразу, вона акуратно розкрила конверт і дістала листи майже з такою ж шанобливістю, як і я день тому. Я тільки міг гадати, як приголомшливо це буде для неї: побачити листи, написані рукою її, як вона сказала, батька, що був для неї всього лише джерелом гніву.

Я поглянув на почерк через її плече. Так, у Россі був упевнений, акуратний, прямий почерк. Може, завдяки йому дочка побачить у ньому щось людяне. Потім я подумав, що мені не слід підглядати, і підвівся.

– Я просто ходитиму тут, а ви можете читати стільки часу, скільки знадобиться. Якщо буде щось, із чим я можу допомогти або пояснити…

Вона розсіяно кивнула, прикипівши поглядом до першого листа, а я відійшов убік. Я бачив, що вона обережно поводилася з моїми дорогоцінними листами і вже швидко читала рядки Россі. За ці півгодини я обстежив вівтар, картини в каплиці, китиці, що звисали з кафедри, мармурову статую утомленої матері над немовлям. Одна картина особливо привернула мою увагу – страшний на вигляд Лазар (епоха до Рафаеля), що виходив з могили в обіймах своїх сестер у подертому савані, з-під якого було видно його щиколотки сіро-зеленого кольору. Обличчя, що потьмяніло від диму й ладану, виглядало втомленим, ніби він зовсім не був вдячним за те, що його підняли з могили. Христос, який нетерпляче стояв біля входу в склеп, простягнувши вперед руку, мав зловісний вираз обличчя, пожадливий і пекучий. Я відвернувся. Недосипання отруювало мою уяву.

– Я закінчила, – сказала Хелен Россі низьким тоном. Вона була блідою й утомленою. – Ви мали рацію, він не згадував про роман з моєю матір’ю і навіть про те, що був у Румунії. Ви сказали правду. Я не розумію. Це відбулося, напевно, в той самий період, під час тієї самої подорожі в Європу, бо рівно через дев’ять місяців народилася я.

– Вибачте… – з її похмурого обличчя не було зрозуміло, чи потрібне їй моє вибачення, але я відчував це. – Я хотів би знайти пояснення цьому, але теж не міг.

– Принаймні, ми ж віримо одне одному, чи не так? – вона уважно подивилась на мене.

Я здивувався, коли зрозумів, що можу відчути полегшення посеред цього зла й побоювань.

– Правда?

– Я не знаю, чи існує хтось або щось на ім’я Дракула, але я вірю в те, що Россі, мій батько, почувався в небезпеці. Він відчував це багато років, тому міг повернутися до своїх страхів, як тільки побачив вашу книгу. Нещасливий збіг і нагадування про минуле?

– А що ви думаєте про його зникнення?

Вона похитала головою.

– Це міг бути емоційний зрив, звичайно ж. Але я розумію, про що ви думаєте зараз. Його листи говорять про… – вона затнулася, – про логічний і безстрашний розум, як і його інші роботи. До того ж за книгами можна багато чого довідатися про істориків. Його книги я дуже добре знаю. Вони є результатом стабільної і впевненої думки.

Я повів її до лави, де стояв мій портфель, бо починав нервуватися, коли залишав листи навіть на п’ять хвилин. Вона акуратно склала їх один за одним у конверт. Ми обоє сіли на лаву, майже співчуваючи одне одному.

– Припустимо, що в його зникненні замішана якась надприродна сила, – міркував я. – Не можу повірити, що я говорю це, але припустимо це як можливість. Яким, на вашу думку, має бути наступний крок?

– Ну… – відгукнулась вона повільно. Її обличчя у профіль здавалося суворим і замисленим у тьмяному світлі. – Навряд чи це можна застосувати в сучасному дослідженні, але якщо є необхідність вірити легендам, можна припустити, що Россі викрав вампір, який або вбив його, або, що досить імовірно, отруїв його прокляттям безсмертя. За три напади кров людини змішується із кров’ю Дракули або із кров’ю його послідовників, і тоді ця людина стає вампіром назавжди, ви ж це знаєте. Якщо його вкусили лише один раз, тоді його треба якнайшвидше знайти.

– Але чому Дракула з’явився саме тут, а не в якомусь іншому місці? Навіщо викрадати Россі? Чому не напасти на нього й не зробити вампіром, щоб ніхто не помітив?

– Я не знаю, – сказала вона, хитаючи головою. – Це дуже незвичайна поведінка, про це у фольклорі не йдеться. Можливо, б до Россі у Влада Дракули був особливий інтерес, якщо припускати наявність надприродного втручання. Можливо, він навіть є загрозою для нього.

– Як ви гадаєте, те, що я знайшов цю книгу й приніс її Россі, якось пов’язано з його зникненням?

– Логіка підказує мені, що це абсурдна ідея. Але… – вона акуратно склала рукавички на своїй чорній спідниці. – Мені цікаво, чи є ще якесь джерело інформації, яке ми пропустили?

Хелен замислилась. Я мовчки подякував їй за слово «ми».

– Що це може бути?

Вона зітхнула й розправила рукавички.

– Моя мати.

– Ваша мати? Але що вона може знати про… – я тільки почав ставити запитання, як раптом промінь світла й легкий вітерець змусили мене обернутися. З того місця, де ми сиділи, добре видно двері церкви, а нас самих не можна було помітити із входу – це те саме місце, на якому я сидів, очікуючи Хелен. Рука потягнулася між дверима, а за нею – кістляве загострене обличчя. Дивний бібліотекар удивлявся всередину церкви.

Я не можу описати почуття, що охопило мене, коли я побачив, як обличчя бібліотекаря вистромилось із дверей. Я раптом одразу уявив собі довгоносу тварину, що крадеться й винюхує, як тхір або пацюк. Поруч зі мною нерухомо сиділа Хелен, погляд її був прикутий до дверей. У будь-який момент він от-от відчує наш запах. У нас залишалася секунда чи дві, і я швидко зміркував: однією рукою схопив портфель і папери, а другою – Хелен. У мене не було часу її вмовляти, тож я відтягнув її із задньої лави у прохід біля стіни. Там були відчинені двері, які вели в невелику кімнатку, і ми прослизнули туди. Я тихо зачинив двері. Зсередини вони не замикалися, помітив я з гіркотою, хоча в них була велика чавунна замкова щілина.

У цій маленькій кімнаті було темніше, ніж у нефі. У центрі знаходилась купіль для хрещення, біля стін одна чи дві лави з подушками. Ми з Хелен мовчки перезирнулися. Я не міг розібрати виразу її обличчя, хіба що в ній було стільки ж готовності до бою, скільки й страху. Без жодного жесту, не кажучи й слова, ми з Хелен з побоюванням відійшли назад і стали за купіль. Вона навіть доторкнулася до неї, щоб заспокоїтися. За хвилину я вже не міг стояти на місці, тому передав Хелен папери й наблизився до замкової щілини. Обережно вдивляючись у неї, я побачив бібліотекаря, що ходив між колонами. Він повернувся в мій бік, і я відсунувся трохи назад. Здавалося, він розглядає двері, за якими були ми, і навіть зробив крок чи два в напрямку до них, але потім знову відступив. Раптом блідо-ліловий светр загородив мені огляд – це була одна з жінок біля вівтаря. Я почув, як вона привітно запитала:

– Чи можу вам чимось допомогти?

– Я шукаю декого, – у бібліотекаря був різкий свистячий голос, надто голосний для церкви. – Я… ви не бачили молоду дівчину в чорному костюмі, що ввійшла сюди, з темним волоссям?

– Чому ж, бачила, – добра жінка теж озирнулася навколо. – Кілька хвилин тому тут була схожа дівчина. Вони з юнаком сиділи на задніх лавах. Але зараз її немає. «Тхір» озирався навсібіч.

– Вона може ховатися в одній із тих кімнат? – він не збирався хитрити, це було ясно.

– Ховатися? – жінка в ліловому теж повернулася в наш бік. – Я впевнена, що в нашій церкві ніхто не ховається. Може, мені покликати священика? Вам потрібна допомога?

Бібліотекар пішов назад.

– О ні, ні, – сказав він. – Я, мабуть, помилився.

– Ви не хочете взяти дещо з нашої літератури?

– О ні! – він відійшов назад по ряду. – Ні, дякую.

Я знову побачив, як він роззирається довкола. Потім він зник з моїх очей. Пролунав стукіт – важкі двері Зачинилися за ним. Я кивнув Хелен, і вона безшумно зітхнула з полегшенням, але ми постояли там ще кілька хвилин і дивились одне на одного через купіль. Хелен перша опустила очі й насупила брови. Я знав, що вона думає про те, як це їй пощастило потрапити в таку ситуацію і що все це означало. Її волосся блищало й було чорним як смола: сьогодні вона теж була без капелюха.

– Він шукає вас, – сказав я тихо.

– Може, він шукає вас? – вона показала на конверт у моїх руках.

– Мені спала на думку дивна ідея, – сказав я повільно. – Можливо, він навіть знає, де Россі.

Вона знову насупилася.

– Усе це й так не надто розумно, тому чом би й ні? – промурмотіла вона.

– Я не можу дозволити вам просто піти в бібліотеку або у свій гуртожиток. Він шукатиме вас в обох місцях.

– Дозволити мені? – викликнула вона погрозливо.

– Міс Россі, будь ласка, ви теж хочете зникнути?

Вона замовкла.

– І як же ви збираєтеся захистити мене?

У її голосі почулися глузливі нотки, і я подумав про її дивне дитинство, про те, як вона переїхала в Угорщину в утробі матері, про політичну кмітливість, завдяки якій вона дістала можливість поїхати світ за очі заради наукової помсти. Якщо її історія була правдивою, звичайно ж.

– У мене є ідея, – сказав я повільно. – Я знаю, що це може бути нешанобливо, але буде краще, якщо ви посмієтеся з мене. Ми можемо взяти якісь амулети з цієї церкви. – Хелен звела брови. – Ми знайдемо що-небудь – свічки або хрести – купимо часник по дорозі додому, тобто в мою квартиру. – Її брови злетіли ще вище. – Я хочу сказати, якщо ви погодитеся піти зі мною, ви могли 6… завтра мені треба на потяг, але ви могли б…

– Спати на софі? – вона знову надягла рукавички й склала руки на грудях.

Я відчув, як червонію.

– Я не можу дозволити вам повернутися в гуртожиток, знаючи, що він переслідуватиме вас… або в бібліотеку, звичайно ж. До того ж, гадаю, нам треба багато про що поговорити. Я б хотів довідатися, що ваша мати…

– Ми можемо обговорити це просто тут і зараз, – сказала вона холодним тоном, як мені здалося. – Що ж до бібліотекаря, сумніваюся, що він буде стежити за мною до гуртожитку, якщо тільки… – на її рішучому підборідді з’явилася ямочка (може, це все від саркастичної посмішки?), – якщо тільки він уже не перетворився на кажана. Розумієте, наша матрона не впускає вампірів у гуртожиток. Та й чоловіків, між іншим, теж. До речі, я сподіваюся, що він простежить за мною до бібліотеки.

– Сподіваєтесь? – я був шокований.

– Я знаю, що тут він би з нами не розмовляв – тільки не в церкві. Можливо, він чекає на нас зовні. Мені треба перекинутися з ним кількома словами, – знову ця неординарна англійська, – тому що він намагається перешкодити мені користуватися бібліотекою. До того ж ви сказали, що він може знати, де мій… де зараз знаходиться професор Россі. Чому ж не дати йому стежити за мною? Дорогою ми можемо поговорити про мою матір. – Напевно, на моєму обличчі відбився не тільки сумнів, тому що вона раптом розсміялася, блиснувши своїми білими зубами. – Адже він не накинеться на вас серед білого дня, Поле!

Розділ 21

Коли ми вийшли, біля церкви бібліотекаря не було. Ми попрямували до бібліотеки. Моє серце шалено калатало, але Хелен була спокійна. У наших кишенях лежали однакові хрестики із церкви («Візьми один, залиш двадцять п’ять пенсів»). Я був розчарований, тому що Хелен не згадувала про свою матір. У мене було таке відчуття, наче вона просто терпіла моє божевілля, а тільки-но ми дійдемо до бібліотеки, вона просто зникне, але дівчина знову мене здивувала.

– Він іде за нами, – сказала вона тихо, щойно ми відійшли на два квартали від церкви. – Я побачила його, коли ми повертали за ріг. Не обертайтесь. – Я приборкав вигук подиву, і ми продовжили наш шлях. – Я піду в книгосховища на верхніх поверхах бібліотеки, – сказала вона. – Як щодо сьомого поверху? Це одна з найбільш тихих частин бібліотеки. Не йдіть туди. Він, швидше за все, піде за мною, якщо я буду сама, він не переслідуватиме вас, тому що ви сильніший.

– Ви не зробите цього, – прошепотів я. – Здобути інформацію про Россі – це моя проблема.

– Здобути інформацію про Россі – це саме моя проблема, – вимовила вона у відповідь. – Тільки не думайте, що я збираюся зробити вам ласку, містере Голландський купець.

Я скоса подивився на неї. Я починав звикати до її незвичних жартів, а іноді щось у вигині її губ виглядало грайливо й потішно.

– Добре, але я піду відразу за ним. Якщо ви вскочите в халепу, я буду поруч і допоможу будь-якої миті.

Біля дверей бібліотеки ми щиро попрощались.

– Щасти вам із вашим проектом, містере Голландець, – сказала Хелен, потискуючи мені руку своєю у рукавичці.

– І вам із вашим, міс…

– Тс-с, – сказала вона й пішла.

Я повернувся до каталогу і витяг навмання шухляду, щоб напустити на себе зайнятий вигляд: від «Бен-Гура» до «Бенедиктинця». Я нахилив голову так, щоб бачити приймальний стіл: Хелен діставала дозвіл увійти в книгосховище. Вона стояла, навмисно повернувшись спиною до довгого нефа бібліотеки, і у своєму чорному костюмі виглядала високою й стрункою. Потім я побачив бібліотекаря, що йшов з іншого краю нефа і проходив повз іншу половину каталогу. Він наблизився до літери «Н» у той час, коли Хелен попрямувала до дверей у книгосховище. Я дуже добре знав ці двері, бо майже щодня ходив через них, але ніколи раніше вони не мали для мене такого значення, як зараз. Цілий день двері залишалися відчиненими, але охоронець біля входу перевіряв перепустки. За мить темна фігура Хелен зникла на чавунних сходах. Бібліотекар трохи затримався біля букви «Є», потім почав шукати щось у кишені (у нього, можливо, було особливе посвідчення працівника бібліотеки, припустив я). У його руках блиснула картка, і він зник.

Я побіг до приймального стола.

– Я б хотів скористатися книгосховищем, будь ласка, – сказав я черговій.

Раніше я ніколи не бачив її, вона була дуже повільною, і мені здавалося, що її пухкі пальці цілу вічність боролися з жовтими картками, перш ніж вона дала мені одну. Нарешті я пройшов у двері й обережно ступив на сходи, дивлячись нагору. На кожному поверсі крізь металеві сходи можна побачити лише на один проліт вище. Бібліотекаря не було видно, як і не було чутно жодного звуку.

Я прокрався на другий поверх, повз відділ економічної й соціологічної книги. На третьому поверсі нікого не було, за винятком кількох студентів, які сиділи у своїх кабінках. На четвертому поверсі я почав хвилюватися. Було занадто тихо. Мені не треба було погоджуватись, щоб Хелен була мішенню в цій міси. Раптом я згадав розповідь Россі про його друга Хеджеса, і це змусило мене прискорити крок. На п’ятому поверсі – археологія й антропологія – було повно студентів й аспірантів, які щось записували, щось обговорювали, понизивши голос. Побачивши їх, я відчув себе трохи краще: нічого жахливого не може відбуватися на два поверхи вище. На шостому поверсі я почув кроки над головою, а на сьомому – історія – я зупинився, міркуючи про те, як мені ввійти, щоб не видати себе.

Я дуже добре знав цей поверх – це було моє королівство, я міг розповісти про розташування кожної кабінки й кожного стільця, знав кожен ряд товстих книг. Спочатку мені здалося, що на поверсі історії було так само тихо, як і на інших, але за хвилину почув тиху розмову в одному з кутів. Я став прокрадатися в цьому напрямку повз відділ «Вавилон і Азія», намагаючись іти якомога тихіше. Я впізнав голос Хелен. Я був упевнений, що це був її голос, а потім неприємний скрипучий голос – очевидно, це був бібліотекар. У мене серце тенькнуло. Вони знаходилися у відділі «Середньовіччя», я точно знав, тому підійшов ближче, щоб розчути їхню розмову, але не хотів ризикувати й не наважився стати за наступний стелаж. Вони стояли за полицями праворуч від мене.

– Правильно? – запитувала Хелен ворожим тоном.

Знову почувся тонкий скрипучий голос:

– Ви не маєте ніякого права ритися в цих книгах, юна леді.

– У цих книгах? Це власність університету. Хто ви такий, щоб забирати в мене бібліотечні книги?

Голос бібліотекаря був гнівним і водночас улесливим.

– Вам не слід бавитися такими книжками. Це не підхожі книги для молодої дівчини. Просто поверніть їх сьогодні, і більше я нічого вам не скажу.

– Вам вони насправді так потрібні? – голос Хелен був спокійним і рівним. – Може, вони якось пов’язані із професором Россі?

Ховаючись за книжками про англійський феодалізм, я не знав, боятися мені чи радіти. Що б не було на думці в Хелен, але вона вміла заінтригувати. Було очевидно, що вона не вважала мене божевільним. До того ж вона хотіла допомогти мені, а може, хотіла зібрати інформацію про Россі із власних міркувань.

– Який професор? Я не розумію, про що ви, – випалив бібліотекар.

– Ви знаєте, де він? – суворо запитала Хелен.

– Юна леді, я не розумію, про що ви говорите, але я хочу, щоб ви повернули мені ті книги, на які у бібліотеки є інші плани, інакше на вас очікують небажані наслідки у вашій кар’єрі вченого.

– Моїй кар’єрі? – глузливо перепитала Хелен. – Я не можу зараз повернути ці книги. Вони потрібні мені для дуже важливої роботи.

– Тоді мені доведеться змусити вас віддати їх мені. Де вони?

Я почув крок, ніби Хелен відступила назад. Я вже збирався було вибігти через полиці й оглушити цього противного маленького тхора томом з цистерціанського абатства, як раптом Хелен розіграла нову карту.

– Послухайте, – сказала вона, – якщо ви скажете мені хоч що-небудь про Россі, можливо, я поділюся з вами деякою інформацією… – вона на мить замовкла, – невеликою картою, яку я нещодавно бачила.

Мій шлунок ніби провалився на всі сім поверхів униз. Карта? Про що Хелен думала? Чому вона видавала таку важливу інформацію? Ця карта може стати нашим найнебезпечнішим знаряддям, якщо аналізи Россі щодо її значення були правильні, вона була нашим найважливішим документом. Моїм найважливішим документом, – виправив я себе. Може, Хелен хотіла переграти мене? Раптом мене осяяла здогадка: вона хотіла за допомогою карти першою дістатися до Россі, закінчити його дослідження, використати мене, щоб довідатися про все, що знав він і передав мені, опублікувати це і викрити його. Далі в мене не було часу міркувати, тому що наступної миті бібліотекар заревів.

– Карта! У тебе є карта Россі! Я вб’ю тебе за цю карту! – я почув зойк Хелен, потім крик і удар. – Опусти це! – заволав бібліотекар.

Я кинувся до них: мої ноги не торкнулися землі, поки я не опустився на нього зверху. Його маленька голова вдарилася об підлогу, видавши звук, від якого моя голова теж затрусилася. Хелен нахилилась наді мною. Вона сполотніла, але здавалася спокійною. Хелен тримала в руці хрест, куплений у церкві за двадцять п’ять центів, спрямувавши його на нашого переслідувача, а той корчився й плювався піді мною. Бібліотекар був слабким, тому я міг більш-менш присмирити його. Мені просто пощастило, тому що останній рік я провів, перевертаючи стоси документів про Голландію, а не займаючись спортом. Він смикався піді мною, і я притиснув його коліна своєю ногою.

– Россі! – вигукнув він. – Це нечесно! Замість нього мусив піти я, була моя черга! Дайте мені карту! Я так довго чекав! Я двадцять років проводив це дослідження!

Він почав плакати – це було жалісне огидне скиглення. Його голова крутилася на різні боки, і я побачив шрам у вигляді двох ранок на його шиї біля коміра. Я намагався тримати свої руки якнайдалі.

– Де Россі? – крикнув я. – Говори нам негайно, що ти йому зробив?

Хелен підсунула свій маленький хрест ближче, і бібліотекар відвернувся, викручуючись під моїми колінами. Я був приголомшений, побачивши, який ефект справляв такий символ на цю істоту. Що ж це – забобони, Голлівуд чи історія? Мені було цікаво, яким чином йому вдалося ввійти в церкву, але там він перебував далеко від головного та бокового вівтарів і навіть відходив від жінки, що доглядала за вівтарем.

– Я його не чіпав! Я нічого про це не знаю!

– Ні, знаєш. – Хелен нахилилася нижче. У неї був злісний вираз обличчя, але воно було дуже білим, і зараз я помітив, що вона обхопила вільною рукою свою шию.

– Хелен!

Мабуть, я сказав це голосно на видиху, але вона відмахнулась і подивилася на бібліотекаря.

– Де Россі!? Чого це ти чекав стільки років?

Він зіщулився.

– Я покладу зараз це на твоє обличчя, – сказала Хелен, опускаючи хрест.

– Ні, – скрикнув він. – Я скажу вам… Россі не хотів іти. Я хотів… Це було нечесно. Він узяв Россі замість мене! Він узяв його силою, а я пішов би з радістю, щоб служити йому, допомагати йому, складати каталог… – раптом він стис губи.

– Що? – я злегка вдарив його головою об підлогу. – Хто взяв Россі? Ти тримаєш його десь?

Хелен тримала хрест просто перед його носом, і він знову почав схлипувати.

– Мій хазяїн, – заверещав він.

Хелен, що стояла поруч із мною, глибоко зітхнула й опустилася на п’яти, ніби відсуваючись від його слів.

– Хто твій хазяїн? – я вп’явся коліном у його ноги. – Куди він забрав Россі?

Його очі блиснули. Це було жахливе видовище: його обличчя спотворилося, нормальні людські риси перетворились на ієрогліфи, огидні за змістом.

– Куди повинен був піти я! У склеп!

Може, мої руки ослабли, а може, його визнання додало йому сили, можливо, це був страх за себе самого, як я потім зрозумів. У будь-якому разі він раптом звільнив одну руку, викрутився, як скорпіон, і загнув мою руку за спину. Біль був нестерпно гострий, я різко висмикнув свою руку. Він утік раніше, ніж я зрозумів, що сталося. Я побіг за ним сходами, порушуючи гуркотом заняття аспірантів і тишу королівства знань нижче. Але мені заважав мій портфель, який я все ще тримав у руці. Навіть у першу мить гонитви я зрозумів, що не хочу його відпускати або передавати Хелен. Вона розповіла йому про карту. Зрадниця! А він її вкусив, може, навіть і на коротку мить. Чи заразиться вона тепер?

Уперше і востаннє я вибіг із нефа бібліотеки замість того, щоб виходити спокійним кроком. Я ледь звертав увагу на здивовані обличчя, повернені до мене, коли я пролітав мимо. Бібліотекаря ніде не було. Він, напевно, десь сховався, подумав я, – це міг бути підвал під каталогом, або якась комірчина, у яку входити дозволено лише бібліотекарям. Я широко відчинив важкі вхідні двері – через подвійні готичні двері в хол, яких ніколи не відчиняли навстіж, ввірвалося світло. Я різко зупинився на сходах. Денне світло засліпило мене, ніби я теж жив у підземному світі, в печері з кажанами й гризунами. На вулиці навпроти бібліотеки зупинилося кілька машин. На дорогах був затор, і, до речі, на тротуарі плакала дівчина у формі офіціантки, показуючи на щось. Хтось кричав, двоє чоловіків нахилилися біля передніх коліс однієї із зупинених машин. Ноги бібліотекаря, перекручені під незрозумілим кутом, стирчали з-під машини. Одна його рука була закинута за голову. Він лежав обличчям униз на тротуарі в невеликій калюжі крові, заснувши вічним сном.

Розділ 22

Батько не хотів брати мене в Оксфорд. Він збирався провести там шість днів, тож, як він сказав, занадто довго доведеться пропускати школу. Я була здивована, що він хотів залишити мене вдома, адже він не робив цього з того часу, як я знайшла Книгу Дракона. Може, він хотів залишити мене вдома через практичну передбачливість? Я заперечила, сказавши, що на узбережжі Югославії ми пробули майже два тижні, і тоді він не турбувався, що я пропущу школу. На це він зауважив, що освіта завжди повинна бути на першому місці. Я відповіла йому його ж словами: подорож – це найкраща освіта, а місяць травень був ідеальним для подорожей. Я показала йому свій останній табель, у якому були лише високі оцінки, і працю з історії, на якій мій учитель написав: «У вас неординарний погляд на природу історичних досліджень, особливо як для учениці вашого віку». Цей коментар я запам’ятала й часто повторювала собі як мантру перед сном.

Батько помітно сумнівався, відклав ніж і виделку, що означало, як я вже знала, паузу в нашій вечері в старовинній голландській їдальні, а не остаточне її завершення. Він сказав, що через роботу не зможе показати мені все як слід і не хоче псувати моє перше враження про Оксфорд, тримаючи мене десь під замком. Я відповіла, що волію бути замкненою в Оксфорді, ніж удома з місіс Клей. Тут ми притишили голоси, хоча в неї сьогодні був вихідний. До того ж я була досить дорослою, щоб гуляти на самоті. Він вів своє, ніби не знає, чи добре буде, якщо я поїду, і що всі ці розмови для нього будуть дуже… напруженими. Може, це було й не зовсім так, але він більше не міг продовжувати, і я знала чому. Як і я не могла скористатися справжнім аргументом, щоб умовити його взяти мене в Оксфорд, так само він не міг скористатися своїми, щоб умовити мене не їхати. Я не могла сказати йому, що не хочу відпускати його з поля зору через темні кола під очима, опущені плечі й похилену голову. А він, у свою чергу, не міг зізнатися, що йому може загрожувати небезпека в Оксфорді, а отже, під загрозою можу опинитись і я. Він сидів мовчки приблизно хвилину, а потім запитав, що в нас на десерт. Я принесла звичайний рисовий пудинг зі смородиною, який приготувала місіс Клей: вона завжди його залишала як компенсацію, коли ходила в кіно у Британський центр без нас.

Я думала, що Оксфорд – це тихе і зелене містечко, такий собі кафедральний собор під відкритим небом, де ходять поважні викладачі в середньовічному одязі, кожен поруч зі своїми студентами, й ведуть бесіди з історії, літератури й теології. Реальність виявилася занадто жвавою: мотоцикли сигналять, маленькі машини шугають туди й сюди, зрідка трапляються студенти, які переходять вулиці, юрба туристів фотографує хрест на тротуарі, де чотириста років тому, коли ще не було тротуарів, спалено ченців. Викладачі й студенти ходили у схожому сучасному одязі, що розчарувало мене. Переважно вони носили вовняні светри, причому викладачі – чорні фланелеві штани, а студенти – блакитні джинси. Я із сумом подумала про те, що в часи Россі, сорок років тому, до того, як ми ступили на Брод-стрит, Оксфорд, мабуть, одягався набагато пристойніше.

Потім я побачила перший коледж: у ранковому світлі він височів над обнесеною довкола нього стіною, чітко вимальовувалась будівля Редкліф Камери, яку спочатку я прийняла за обсерваторію. За коледжем тяглися вгору шпилі величезної церкви з коричневого каменю, а стіна вздовж вулиці виглядала такою старою, що навіть лишайник, який ріс на ній, здавався антикваріатом. Не знаю, що б про нас подумали ті, хто ходив по цих вулицях, коли стіна була ще зовсім молодою: я була в короткій червоній спідниці й білих в’язаних панчохах, за плечем висіла сумка із книгами, батько був у темно-синьому піджаку й сірих слаксах, на голові в нього був чорний твідовий капелюх, у наших руках були валізи.

– От ми й прийшли, – оголосив батько і, мені на радість, повернув до воріт у стіні, вкритій лишайником. Вони були замкнені, і нам довелося почекати, поки студент не відчинить нам ці важкі чавунні ворота.

До Оксфорда мій батько приїхав на конференцію з питань політичних відносин між Сполученими Штатами і Східною Європою під час «відлиги». Коледж улаштовував конференцію, тому нас запросили зупинитися в будинку одного з викладачів коледжу. Викладачі, як пояснив батько, були великодушними диктаторами, які стежили за студентами, що жили в коледжі. Коли ми пройшли через темний низький прохід, а потім потрапили на залите сонцем подвір’я, мені спало на думку, що незабаром мені теж доведеться піти в коледж, тож я схрестила пальці на ручці сумки для книг і загадала бажання, щоб опинитися в такому ж чудовому місці, як оце.

Навколо нас був трохи побитий тротуар, вимощений плитами, подекуди росли великі дерева – серйозні, замислені старі дерева, під якими де-не-де стояли лави. Біля головної будівлі коледжу знаходилась галявина з зеленою травою й довгастим ставком. Це був один із найстаріших будинків Оксфорда, який у тринадцятому сторіччі побудував Едвард III, а пізніше архітектори королеви Єлизавети доповнили його новими спорудами. Навіть акуратно підстрижена трава на газоні виглядала стародавньою, і, звичайно ж, я не бачила, щоб хтось ступав на неї.

Ми пройшли повз ставок і газон до конторки портьє і там одержали кімнати, які примикали до будинку ректора. Кімнати, мабуть, були частиною споконвічного дизайну коледжу, хоча було важко сказати, для чого вони призначалися спочатку. Це були кімнати з низькою стелею, темними панелями і візерунчастими свинцевими вікнами. У спальні батька були блакитні портьєри. А в моїй кімнаті, на моє нескінченне щастя, було ліжко з високим ситцевим балдахіном.

Ми розпакували речі, вмилися у світло-жовтому умивальнику в нашій спільній ванні і пішли на зустріч із майстром Джеймсом, який очікував нас у своєму кабінеті в іншому кінці будинку. Це був відкритий, говіркий чоловік із сивуватим волоссям і вузлуватим шрамом на щоці Мені сподобався його теплий потиск руки й вираз його великих, трохи опуклих карих очей. Схоже, він не знаходив нічого дивного в тому, що я супроводжувала батька на конференцію, і навіть запропонував, щоб я оглянула коледж у супроводі одного зі студентів. Він сказав, що це дуже люб’язний і розумний молодий джентльмен. Батько дозволив мені на це погодитися, оскільки сам він буде на нараді – тож чому б мені не подивитися всі визначні пам’ятки цього місця, поки я тут?

О третій годині я була вже готова: в одній руці в мене був новий берет, а в другій – записна книжка, тому що батько сказав, що я можу робити нотатки для шкільної письмової роботи про наш тур. Мій гід був білявим ставним студентом останнього курсу, якого майстер Джеймс відрекомендував як Стівена Барлі. Мені сподобався Стівен: руки поцятковані венами й важкий рибальський светр – «джемпер», сказав він, коли я вголос похвалила його. З ним у мене було таке почуття, ніби мене прийняли до цього елітного товариства, бо я ходжу по чотирикутному двору поруч із ним. Тоді вперше я відчула слабкість, тремтіння від усвідомлення своєї статевої належності, ненадійне відчуття того, що коли я покладу свою руку в його, поки ми будемо йти, десь у довгій стіні реальності відчиняться двері, які, може, ніколи більше не зачиняться. Я пояснила йому, що я вела дуже усамітнене життя, настільки усамітнене, як я розумію зараз, що навіть майже у вісімнадцять років не могла зрозуміти, де його межі. Зрадницьке тремтіння пройняло моє тіло, коли я йшла поруч із гарним студентом університету, воно ніби зійшло на мене, як напружені звуки невідомої мені музики. Але я міцніше вхопилася у свою записну книжку й у своє дитинство і запитала його, чому в саду більше кам’яних плит, а не трави. Він посміхнувся й подивився на мене:

– Не знаю. Ніхто ще раніше не запитував мене про це.

Стівен відвів мене в їдальню з високою стелею у великому тюдорівському залі з дерев’яними столами та показав мені місце, де молодий граф Рочестер вирізав щось непристойне. По стіні залу були візерунчасті свинцеві вікна, і кожен візерунок у центрі являв собою зразок гарної старовинної роботи: Томас Беккет стоїть навколішках перед смертним ложем, священик у довгій мантії роздає суп біднякам, які юрбляться довкола нього, середньовічний лікар перев’язує чиюсь ногу. Над місцем Рочестера була картина, якої я не могла зрозуміти: людина із хрестом навколо шиї й кілком в одній руці нахилилася над чимось, схожим на згорток із чорних ганчірок.

– Це справді цікаво, – сказав мені Стівен Барлі. – Ми дуже пишаємося цією картиною. Цей чоловік багато років тому викладав у коледжі. Він устромляє срібний кілок у серце вампіра.

Я пильно подивилася на нього, якийсь час не в змозі вимовити Жодного слова.

– У ті часи в Оксфорді були вампіри? – запитала я нарешті.

– Я не знаю нічого про це, – зізнався він, посміхаючись. – Але ходить така легенда, що перші викладачі університету допомагали захищати ці місця від вампірів. Вони зібрали багато інформації про вампірів, досить дивної, її все ще можна знайти в Редкліф Камері, через дорогу. За легендою, перші викладачі навіть не зберігали в себе книги з цієї окультної науки, тому вони залишали їх в інших місцях, поки не побудували Редкліф Камеру.

Раптом я згадала про Россі й подумала, чи бачив він щось із таких колекцій.

– Чи можна якось довідатися імена студентів, які вчилися, може, п’ятдесят років тому в цьому коледжі. Або аспірантів?

– Звичайно, – мій співрозмовник запитливо подивився на мене з іншого боку дерев’яної лави. – Я можу запитати майстра коледжу, якщо хочете.

– О ні, – я відчула, як червонію – прокляття моєї юності. – Це пусте. Але я б хотіла… Чи можна мені подивитися записи про вампірів?

– Подобаються страшні історії, так? – йому, видно, це сподобалося. – Але там немає на що дивитися, там тільки старі папки й багато книг у шкіряних палітурках. Але я згоден. Ми можемо просто зараз піти в бібліотеку коледжу. Таке не можна пропустити, а потім я відведу вас і в Камеру.

Бібліотека була, звичайно ж, однією з перлин університету. Від того безневинного дня я побачила вже багато коледжів і знаю деякі з них дуже добре, я побувала в їхніх бібліотеках, каплицях і обідніх залах, викладала в аудиторіях і пила чай у вітальнях. І я сміливо можу сказати, що ще ніколи не бачила споруду, схожу на споруду університетської бібліотеки того мого першого коледжу, не рахуючи каплиці Магдален-коледж з її божественним орнаментом. Спочатку ми пішли в читальний зал, різнобарвні вікна якого були такі високі, яку тераріумі, де студенти – рідкісні зразки фауни, сиділи навколо столів, так само давніх, як і сам коледж. Зі стелі звисали дивні лампи, а по кутах на п’єдесталах стояли глобуси епохи Генріха VIII. Стівен Барлі показав на безліч оригінальних видань «Оксфордського словника англійської мови», які лежали на полицях біля однієї зі стін, а на інших лежали атласи з різних століть, давні книги з родоводами і праці з історії Англії, на інших полицях були латинські й грецькі підручники з кожної епохи існування коледжу. У центрі кімнати стояла гігантська «Енциклопедія» на різьбленому постаменті у стилі бароко. Біля входу в наступний зал стояла засклена шафа, у якій лежала дуже стара книга. Стівен сказав мені, що це «Біблія» Гутенберга. Над нами здіймався купол, схожий на баню візантійської церкви – крізь нього проходили довгі сонячні промені Пронизане пилом сонячне світло торкалося рук студентів, які читали й перегортали сторінки за столами, їхніх товстих светрів і серйозних облич. Це був рай для навчання, і я просила Бога, щоб колись вступити сюди.

Наступна кімната являла собою великий хол, по краях якого висіли балкони, петляли сходи, угорі виднілися старовинні вікна. Кожна вільна стіна була заставлена книгами, від низу до верху, від кам’яної підлоги до зводів стелі. Я бачила акри акуратних шкіряних палітурок, ряди папок, цілі шеренги маленьких темно-червоних томиків дев’ятнадцятого сторіччя. Що було в цих книгах? Чи зрозумію я хоч що-небудь у них? Так хотілося взяти кілька книг із полиць, але в мене не вистачало сміливості навіть доторкнутися до палітурки. Я була не певна – це бібліотека чи музей. Я, мабуть, озиралася навкруги з таким неприхованим здивуванням, що помітила, як мій гід дивиться на мене й задоволено посміхається.

– Непогано, так? Ви, мабуть, із книжкових червів. Тоді ходімо, оскільки ви вже побачили все найкраще, завітаємо в Камеру.

Був ясний і гомінкий день. Після тиші бібліотеки машини, здавалося, мчали ще швидше. Проте я маю подякувати їм за один подарунок: коли ми переходили дорогу, Стівен взяв мене за руку, обережно проводячи крізь потік машин. Напевно, у нього була молодша сестра, подумала я, але від дотику цієї сухої теплої руки у мою руку пішов сигнал, який залишався там, навіть коли він відпустив її. Я була впевнена, нишком поглядаючи на його доброзичливий, спокійний профіль, що сигнал пішов тільки в один бік. Але мені було досить просто одержати його.

Редкліф Камера, як відомо кожному знавцеві англійської літератури, є одним із чудес англійської архітектури: гарний і дивний будинок – така собі величезна бочка із книгами. Один край будинку виходить просто на вулицю, а інші стіни оточені з усіх боків галявиною. Ми тихенько ввійшли всередину, хоча в центрі чудового круглого залу стояла група людей, які вголос розмовляли. Стівен показував на різні аспекти будівельного дизайну, який вивчали на кожному курсі англійської архітектури – все це було записано в кожному путівнику. Це було красиве й зворушливе місце. Я увесь час озиралася, думаючи: це місце надто красиве, щоб зберігати інформацію про зло. Нарешті він повів мене до сходів, і ми піднялися на балкон.

– Ось там, – показав він у бік дверцят, прорізаних у стіні, наче у скелі із книг. – Там невеликий читальний зал. Я був там лише раз, але думаю, що саме в ньому зберігається валшірська колекція.

Темна кімната справді була маленькою і тихою, там уже не чулися голоси туристів. Старовинні томи заповнювали полиці, обкладинки були карамельного кольору й виглядали такими крихкими, як старі кістки. Людський череп у маленькій позолоченій коробці стояв серед них і свідчив про моторошну природу цих книг. Кімнатка була настільки маленькою, що в ній уміщався лише один стіл, на який ми ледве не наштовхнулися, коли зайшли. Ми опинилися там віч-на-віч із ученим, який сидів, перегортаючи сторінки старого документа й роблячи нотатки на аркуші паперу. Це був блідий, виснажений чоловік, під очима виднілися темні кола. У нього був переляканий, квапливий і зосереджений погляд, коли він відірвався від роботи й подивився на нас Це був мій батько.

Розділ 23

– Оточений машинами швидкої допомоги, поліцейськими машинами, вуличними роззявами, – розповідав далі батько про мертвого бібліотекаря, якого забирали з вулиці навпроти університетської бібліотеки, – я став як укопаний. Це було жахливо, страшно навіть подумати про те, що життя, нехай навіть такої неприємної людини, може закінчитися так несподівано. Потім я одразу подумав про Хелен. Юрба швидко збиралася, я протискувався крізь неї, шукаючи поглядом мою незнайомку. Мені стало набагато легше, коли вона знайшла мене перша, постукавши по плечі рукою в рукавичці. Вона була блідою, але спокійною. Шия її була туго обв’язана шарфом, і, побачивши його на її ніжній шиї, я затремтів.

– Я почекала кілька хвилин, а потім пішла за вами сходами, – сказала вона серед шуму юрби. – Я хочу подякувати вам за те, що ви прийшли мені на допомогу! Цей чоловік був справжнім чудовиськом. Ви дуже сміливий.

Я дивувався, яким добрим все-таки може бути її обличчя.

– Насправді це ви були хороброю. Він вас поранив, – мовив я, понизивши голос. Я намагався не показувати на її шию. – Він…

– Так, – прошепотіла вона. Інстинктивно ми підійшли ближче одне до одного, щоб ніхто не міг чути нашої розмови. – Коли він накинувся на мене, то прокусив мені шию. – На якусь мить мені здалося, що її губи затремтіли, ніби вона от-от заплаче. – Він не встиг випити багато крові, тому що в нього не було часу, та й болить не дуже.

– Але ви… – я невиразно говорив, не вірячи своїм вухам.

– Я не думаю, що можу заразитися, – сказала вона. – Рана кровоточила зовсім трохи, і я перев’язала її як могла.

– Може, треба піти до лікарні? – я пошкодував про свої слова, тільки-но їх вимовив, почасти через її втомлений погляд, яким вона подивилася на мене. – Чи можемо ми якось вилікувати це? – мабуть, тоді я сподівався, що ми зможемо витиснути отруту, як у випадку зі зміїним укусом. У мене серце раптово стислося, коли я побачив біль у її обличчі. Потім я згадав її зрадництво щодо секретної карти і спитав: – Але чому ви…

– Я знаю, про що ви думаєте, – поспішила вона перервати мене, при цьому її акцент став помітнішим. – Але я не могла придумати жодної іншої принади для цієї тварини, до того ж мені хотілося побачити його реакцію. Я б не віддала йому карту або іншу інформацію, даю слово.

Я підозріло подивився на неї. Її обличчя стало серйозним.

– Чесно?

– Даю вам слово, – повторила вона. – До того ж, – її гримаса змінилася саркастичною посмішкою, – я не люблю ділитися чимось, що й сама можу використати. А ви?

Мені довелося погодитися: щось у її обличчі заспокоїло мої страхи.

– Його реакція була дуже цікавою, правда?

Вона кивнула:

– Він сказав, що це він мав піти в склеп і що хтось забрав туди Россі. Це дуже дивно, але він, здавалося, справді знав, де знаходиться мій… ваш науковий керівник. Я не можу до кінця повірити в усі ці історії з Дракулою. Може, якась секта викрала професора Россі або скоїлося щось подібне.

Тепер я кивнув, хоча я в усе це більше вірив, ніж вона.

– Що ви тепер робитимете? – поцікавилась Хелен.

Я не планував своєї відповіді, вона просто злетіла з моїх губ.

– Поїду в Стамбул. Я впевнений, що там буде принаймні один документ, на дослідження якого в Россі не було часу, і що там можна знайти інформацію про могилу на озері Снагов.

Вона засміялася.

– А чому б вам не відпочити в моїй рідній Румунії? Ви можете поїхати в замок Дракули зі срібним кілком або відвідати острів Снагов. Я чула, це чудове місце для пікніка.

– Послухайте, – сказав я трохи роздратовано. – Я знаю, що все це дуже дивно, але я мушу перевірити будь-який слід, що приведе до професора Россі. А ви й самі чудово знаєте, що громадянин Америки не може перетнути кордон за «залізну завісу» у пошуках когось. – Моя відвертість присоромила її, напевно, тому вона не відповіла. – Я хочу запитати вас про щось. Коли ми виходили із церкви, ви сказали, що у вашої матері може бути якась інформація про те, як Россі шукав Дракулу. Що ви мали на увазі?

– Я просто хотіла сказати, що коли вони познайомилися, він сказав їй, що приїхав у Румунію, аби вивчати легенду про Дракулу, і що вона сама вірить у легенду. Може, вона знає про його дослідження значно більше, ніж я від неї чула, але я не впевнена в цьому. Вона не дуже охоче говорить про це, а я досліджувала цей маленький інтерес її старого дорогого друга за науковими каналами, а не через сімейні таємниці. Мені треба було більше розпитувати її про власний досвід.

– Дивний погляд на речі як для етнографа, – відповів я грайливим тоном.

Тепер я знову вірив у те, що вона була на моєму боці, і відчув велике полегшення. Її обличчя посвітлішало.

– Зворушливо, Шерлоку. Я розпитаю її про все, коли побачу наступного разу.

– Коли це буде?

– Через кілька років, гадаю. Моя віза не дозволяє мені їздити туди-сюди між Сходом і Заходом.

– Може, ви зателефонуєте їй або напишете?

Вона пильно подивилась на мене.

– О, Захід такий наївний, – сказала вона нарешті. – Ви думаєте, у неї є телефон? Ви гадаєте, що моїх листів не перевіряють?

Я замовк, стримуючи себе.

– Що це за документ, який ви так хочете знайти, Шерлоку? – запитала вона. – Це та бібліографія, щось про Орден Дракона? Я бачила це в останньому списку його документів. Це була єдина стаття без опису. Ви її хочете знайти?

Звичайно ж, вона правильно здогадалась. Я починав думати про те, яку інтелектуальну силу вона має, і пошкодував, що ми з нею не поговорили за інших, кращих обставин. А з іншого боку, мені не дуже сподобалося те, що вона відгадала.

– А навіщо вам це? – запитав я. – Для вашого дослідження?

– Звичайно ж, – сказала вона спокійним тоном. – Ви зв’яжетеся зі мною, коли повернетесь?

Я раптом відчув велику втому.

– Повернуся? Не знаю, у яку халепу я вскочу, не кажучи вже про те, коли повернуся. Може, на мене нападе вампір, коли я дістануся туди, куди хочу.

Я хотів сказати це іронічно, але неправдоподібність ситуації відкрилась переді мною, коли я заговорив: я стояв на тротуарі навпроти бібліотеки, як робив сотні разів раніше, за винятком того, що зараз говорив про вампірів (ніби я вірив у них) із румунським етнографом, і дивився, як під’їхала «швидка», як поліцейські метушаться навколо вбитого, у смерті якого був замішаний і я, нехай навіть побіжно. Я намагався не бачити їх брудної роботи. Раптом я зрозумів, що мені треба піти звідси якомога швидше, але без помітної квапливості і метушні. Я б не витримав, якби тоді мене забрала поліція, нехай навіть на кілька годин на допит. Мені треба було дуже багато зробити, і зробити терміново: мені знадобиться віза в Туреччину, яку мені, можливо, видадуть у Нью-Йорку, квиток на літак, ще мені треба буде акуратно сховати вдома інформацію, яка у мене вже була. У цьому семестрі я не викладав, хвалити Бога, але мені треба було вигадати алібі для деканату і сказати щось батькам, щоб вони не хвилювалися.

Я повернувся до Хелен.

– Міс Россі, – сказав я. – Якщо ви будете тримати цю справу в секреті, тоді я обіцяю, що зв’яжуся з вами, як тільки повернуся. Чи можете ви вигадати якийсь спосіб, щоб я міг зв’язатися з вашою матір’ю до мого від’їзду?

– Я можу зв’язатися з нею тільки листуванням, – сказала вона спокійним тоном. – До того ж вона не розмовляє англійською. За два роки я поїду додому і сама розпитаю її про цю справу.

Я зітхнув. Два роки були занадто довгим терміном, неймовірно довгим. Я вже трохи хвилювався з приводу того, що доведеться розлучитися з цим дивним компаньйоном через кілька годин, адже вона була єдиною людиною, яка знала про причину зникнення Россі. Незабаром я буду сам у країні, про яку майже нічого не знаю. Але це треба буде зробити. Я простягнув руку.

– Міс Россі, дякую вам за те, що терпіли такого божевільного, як я, ці два дні. Якщо я повернуся, звичайно ж, повідомлю вас про це. Тобто, можливо, якщо я повернуся з вашим батьком…

Вона зробила якийсь незрозумілий жест рукою, ніби вона не зацікавлена у щасливому поверненні Россі, але потім потисла мою руку, і я відчув зовсім інше. У мене було таке відчуття, що її міцний потиск був останньою ниточкою, яка зв’язує мене з моїм колишнім світом.

– До побачення, – сказала вона. – Хай вам якнайбільше щастить у вашому дослідженні.

Вона повернулася й зникла в юрбі. «Швидка» грюкала дверима. Я теж повернувся й пішов сходами, а потім через двір. За сто метрів від бібліотеки я зупинився й обернувся, сподіваючись побачити жіночу постать у чорному костюмі серед людей біля «швидкої допомоги». На мій подив, вона бігла мені назустріч і вже майже наздогнала мене. Дівчина швидко зрівнялася зі мною, і я помітив, що її обличчя трохи почервоніло. Хелен була схвильована.

– Я подумала, – промовила вона й зупинилася, потім глибоко зітхнула: – Це стосується мого життя більше, ніж будь-що інше. – Хелен зухвало поглянула на мене: – Я не знаю, чи в мене це вийде, але я поїду з вами.

Розділ 24

Батько придумав якісь пояснення із приводу того, чому він був в Оксфорді у відділі про вампірів замість того, щоб бути на зборах. Переговори скасували, як він сказав, потискуючи руку Стівену Барлі у своїй звичній манері. Він зайшов сюди в одній старій справі, потім зупинився, прикусивши губу, і почав уточнювати, ніби шукав спокійне й тихе місце (у це я могла повірити). Його подяка Стівену була очевидною, він був радий бачити цього високого статурного хлопця у зручному вовняному светрі. У кожному разі, що б міг батько сказати мені, якби я сама застала його там? Як би він міг пояснити або навіть приховати документ, що лежав у нього під руками? Він зробив це зараз, але надто пізно – я вже встигла побачити назву розділу на папері кольору слонової кістки: «Вампіри Прованса і Піренеїв».

Я погано спала тієї ночі на ліжку із ситцевим балдахіном у будинку глави коледжу: кожні кілька годин я прокидалася від дивних снів. Одного разу я побачила світло під дверима у ванну, яка знаходилася між моєю кімнатою й кімнатою батька, і це заспокоїло мене.

Іноді я відчувала, що він не спить, чула якийсь тихий шерех у сусідній кімнаті, і це будило мене. Перед світанком, коли сіро-зелене світло стало проходити крізь штори, я прокинулася востаннє.

Цього разу мене розбудила тиша. Було занадто спокійно: ледь помітні обриси дерев у саду (я визирнула крізь штори), велика шафа поруч із моїм ліжком і тиша в кімнаті батька. Не те щоб я очікувала, що він буде вже на ногах у такий час, – просто зазвичай він би все ще спав, можливо, трохи хропів би, якби лежав на спині, намагався б стерти турботи минулого дня, відкладаючи втомливий графік лекцій, семінарів і суперечок, які очікували його попереду. Під час наших подорожей він зазвичай стукав до мене у двері після того, як я вже встану, запрошуючи мене на прогулянку перед сніданком.

Цього ранку тиша тиснула на мене, я вибралася зі своєї великої постелі, вдяглася й перекинула рушник через плече. Як правило, я вмивалася у ванній та прислухалася до найтихшого подиху мого батька. Я обережно постукала у двері ванної кімнати, щоб упевнитися, чи його там точно не було. Тиша була ще глибшою, коли я стояла перед дзеркалом і витирала обличчя. Я приставила вухо до його дверей. Я точно знала: він спав так, що його було чути. Знала, що з мого боку буде жорстоко, якщо я перерву його заслужений відпочинок, але паніка скувала мої руки й ноги. Я ледь чутно постукала. Усередині не було жодного руху. Ми всі ці роки не втручалися в особисте життя одне одного, але при сірому світлі, яке проникало через вікно ванної кімнати, я розгледіла ручку і повернула її.

Важкі портьєри у кімнаті мого батька все ще були закриті, тому мені знадобилося кілька секунд, щоб розрізнити нечіткі обриси меблів і картин. Від тиші в мене побігли мурашки по потилиці. Я ступила до ліжка й покликала батька. Але, наблизившись, я зрозуміла, що постіль порожня – ліжко, акуратно прибране, сіріло в темряві. У кімнаті нікого не було. Я полегшено видихнула. Він вийшов надвір, пішов гуляти на самоті – напевно, йому потрібні самотність і час, щоб подумати. Але щось змусило мене увімкнути світильник біля ліжка, щоб уважно оглянути все навколо. Під світильником лежала записка, адресована мені, на записці було два предмети, які привернули мою увагу: маленький срібний хрестик на ланцюжку й головка свіжого часнику. Побачивши ці предмети, я відчула, як усередині в мене все перевернулося ще до того, як прочитала лист батька.

Моя люба дочко!

Мені дуже жаль, що доводиться отак з тобою поводитися, але мене викликали в одній терміновій справі, а я не хотів будити тебе вночі. Мене не буде, сподіваюсь, усього лише кілька днів. Із майстром Джеймсом я домовився, що Стівен Барлі довезе тебе додому. Йому дозволили пропустити заняття на два дні, він поїде з тобою в Амстердам сьогодні ввечері. Я хотів, щоб місіс Клей зустріла тебе, але в неї занедужала сестра й вона знову поїхала в Ліверпуль. Сьогодні ввечері вона постарається приїхати до тебе. У будь-якому разі про тебе добре подбають, і я вірю, що ти будеш сама за собою стежити. Не турбуйся про моє зникнення. Це конфіденційне питання, але я прищу додому якомога раніше і тоді все тобі поясню. А поки я щиро прошу тебе, щоб ти весь час носила хрестик і часник у кожній кишені. Ти ж знаєш, що я ніколи не тиснув на тебе у питаннях релігії й забобонів, і зараз я в це не вірю. Але ми повинні боротися зі злом за його ж умовами і якнайрішучіше, а ти й так уже знаєш поле діяльності тих умов. Я прошу тебе від усього свого батьківського серця не нехтувати моїми порадами щодо цього.

Я зітхнула з полегшенням і помітила, що лист написано поспіхом. Серце скажено калатало. Я швидко застебнула ланцюжок на шиї, розділила часник і поклала його в кишені мого плаття. Це схоже на батька, подумала я, оглядаючи порожню кімнату: він акуратно застелив ліжко, незважаючи на те, що йому доводилося поспіхом залишати коледж. Але навіщо такий поспіх? Якою б не була ця справа, це ж усього лише звичайна дипломатична місія – принаймні, він мені так пояснив. Йому часто доводилося вирішувати термінові справи, і я пригадую, як він їхав, поспіхом попередивши мене, щоб бути присутнім на якомусь з’їзді в іншому кінці Європи, але він завжди говорив мені, куди їде. Цього разу моє стривожене серце підказувало мені, що він поїхав не у справі До того ж цього тижня він мав перебувати в Оксфорді – читати лекції, відвідувати збори. Він не був із тих людей, які легко порушують дане слово.

Ні, його зникнення, мабуть, якось пов’язане з тим напруженим станом, у якому він перебував останнім часом. Тоді я зрозуміла – я завжди боялась, що трапиться щось подібне. Потім ще й ця сцена вчора в Редкліф Камері: батько читав щось, а що саме він читав? І куди, куди ж він виїхав? Куди без мене? Уперше за всі ці роки, коли батько оберігав мене від самотності, тому що в мене не було ні матері, ні рідні, ні брата й сестри, за всі ті роки, коли він був для мене водночас і батьком, і матір’ю, я вперше відчула себе сиротою.

Керівник коледжу був дуже добрий до мене, коли я з’явилася перед ним із зібраною валізою й плащем через руку. Я пояснила, що можу легко поїхати сама, подякувала йому за те, що він погодився відпустити одного зі своїх студентів, який провів би мене додому через весь канал, і сказала, що ніколи не забуду його доброти. І раптом я відчула легке розчарування, подумавши, як було б приємно провести цілий день зі Стівеном Барлі, коли він посміхатиметься мені в потязі із сидіння навпроти! Але я мусила сказати це. За кілька годин я буду вдома у безпеці, повторила я, відганяючи картину, що раптом постала в уяві – чашу з червоного мармуру, що мелодійно наповнюється водою. Я злякалася, що цей добрий, усміхнений чоловік може вгадати в мені цю думку, здогадуючись про неї за моїм обличчям. Незабаром я буду вдома, у безпеці й зателефоную йому звідти, якщо йому буде потрібне підтвердження. І потім, звичайно ж, іще з більшою нещирістю додала я, що через кілька днів батько вже буде вдома.

Майстер Джеймс був упевнений, що я можу подорожувати сама, бо мала вигляд впевненої і самостійної дівчини. Річ була в тому, що він просто не міг (тут він посміхнувся мені ще ніжніше), просто не міг не дотримати слова, яке він дав батькові, його давньому другові. Я була найбільшим скарбом свого батька, і він не міг відправити мене без гідної охорони. Це не заради мене (мені, мовляв, треба було зрозуміти це), а заради мого батька, бо ми повинні зважати на його думку. Стівен Барлі з’явився поруч із нами – не встигла я продовжити суперечку або відзначити, що не знала про давню дружбу керівника коледжу з моїм батьком, адже я вважала, що вони познайомилися всього лише два дні тому. Але в мене не було часу на такі формальності – Стівен уже стояв поруч із таким виглядом, ніби він був моїм старим другом. Він теж був одягнений і з сумкою в руках, і я дуже рада була його бачити. Я з жалем сказала про те, який гак йому треба буде зробити, але засмутилася не настільки, як могла б. Я просто раділа, дивлячись на нього.

– Трохи розвіюсь від навчання! – посміхнувся він.

Майстер Джеймс більш тверезо дивився на речі.

– Не дуже розвіюйтесь, любий мій, – сказав він йому. – Ви мусите зателефонувати з Амстердама, як тільки туди приїдете, я хочу поговорити з економкою. Ось гроші на квитки й на їжу, привезете назад чеки. – У його карих очах блиснув вогник. – Але це не означає, що ви не можете купити собі голландський шоколад на станції. Привезіть і мені плиточку. Він не такий смачний, як бельгійський, але теж згодиться. А тепер ідіть і будьте розсудливими. – Потім він потис мені руку й дав візитну картку. – Прощавайте, люба. Згадайте про нас, коли вибиратимете університет.

За дверима кабінету Стівен узяв мою сумку.

– Ну, ходімо. У нас квитки на десяту тридцять, але нам все одно треба поквапитись.

Майстер і мій батько подбали про кожну деталь, як помітила я, і мені вже було цікаво, на який ланцюг мене посадять вдома. Але поки в мене були інші справи.

– Стівене… – почала я розмову.

– Називайте мене Барлі, – розсміявся він. – Мене всі так називають, і я настільки звик до цього, що аж здригаюсь, коли чую своє ім’я.

– Гаразд. – Його посмішка була сьогодні так само заразливою, ще й якою заразливою. – Барлі, чи можу я попросити про одну послугу, перш ніж ми виїдемо? – Він кивнув. – Я б хотіла ще раз сходити в Камеру. Там було так красиво, я… я б хотіла подивитися ще раз на колекцію книг про вампірів. Я не встигла розглянути її.

Він посміхнувся:

– Мушу сказати, що ви любите страшні теми. Але це, схоже, у вас сімейне.

– Я знаю, – раптом я відчула, що червонію.

– Добре, давайте подивимось, тільки швидко, бо тоді нам доведеться бігти. Майстер Джеймс кілком простромить моє серце, якщо ми спізнимось на потяг.

Цього ранку в Камері було тихо і майже порожньо, тож ми поспішили полірованими сходами до похмурої ніші, у якій учора знайшли батька. На очі навернулись сльози, коли ми ввійшли в маленьку кімнату: кілька годин тому батько сидів тут, дивлячись у небуття, а зараз я навіть не знаю, де він.

Я згадала, куди він поставив книгу, зробивши це ніби між іншим, коли ми розмовляли. Вона мала стояти на полиці під черепом ліворуч. Я пробігла пальцями по краю полиці. Барлі стояв поруч (у такій маленькій кімнаті було неможливо стояти далеко одне від одного, але як би я хотіла, щоб він пішов на балкон) і дивився з цікавістю. Там, де мала стояти книга, була діра, ніби зуб вирвали з рота. Я завмерла: було очевидно, що батько ніколи, ніколи не украв би книгу! Тоді хто міг її взяти? Але за кілька секунд я знайшла її: вона стояла далі, на відстані простягнутої руки. Хтось явно пересував її після останнього разу, коли я була тут. Може, батько повертався, щоб іще раз подивитися? Або хтось інший брав її з полиці? Я підозріло поглянула на череп у скляній посудині, але він дивився на мене порожнім анатомічним поглядом. Я дуже обережно взяла книгу: вона була велика, у палітурці кольору старої кістки, а зверху стирчала чорна шовкова стрічечка. Я поклала її на стіл і знайшла назву, написану французькою: «Vampires du Moyen Age»[3] Барон де Хей дук, Бухарест, 1886.

– Що вам треба від цього моторошного сміття? – запитав Барлі, дивлячись через моє плече.

– Для шкільної роботи, – промурмотіла я.

Книга була поділена на розділи, наскільки я пам’ятала: «Вампіри Тосканії», «Вампіри Нормандії» та інші. І нарешті я знайшла потрібну: «Вампіри Прованса і Піренеїв». О Боже, невже моя французька настільки гарна? Барлі позирав на годинник. Я провела пальцем над сторінкою, намагаючись не торкатися чудового паперу кольору слонової кістки. «Vampires dans les villages de Provence…»[4] Що батько шукав тут? Він дивився на першу сторінку цього розділу. «Il у а aussi une legende…»[5] Я нахилилася нижче.

З тієї миті я вже багато разів переживала те, що відчула тоді вперше. До того мої набіги на письмову французьку були суто споживчими, це було схоже на розв’язування математичних вправ. Коли я розуміла одне речення, воно ставало лише ще одним містком до наступної фрази. Ніколи раніше я не відчувала того раптового тремтіння, коли починаєш розуміти, як слова переходять із голови в серце, як нова мова рухається, пливе й оживає під очима, дикий політ пам’яті, миттєве, радісне усвідомлення змісту, того, як слова скидають друкований одяг і ніби палають. З того часу я пізнала цей момент істини з вивченням інших мов: німецької, російської, латини, грецької і на якусь мить – санскриту.

Але того першого разу відбулося одкровення, варте всіх наступних разів.

– Il у а aussi une legende, – прочитала я на вдиху. Барлі нахилився й став читати далі. Він перекладав слова, хоча я вже одразу зрозуміла їх: «Одна легенда розповідає, що Дракула, найтитулованіший та найнебезпечніший серед усіх вампірів, поширив свою силу не тільки на регіон Валахії, але також через єресь у монастирі Сен-Матьє-де-Піренеєс-Орієнтале, чернечому будинку, заснованому 1000 року нашої ери».

– Для чого ви таке читаєте? – спитав Барлі.

– Для шкільної письмової роботи, – повторила я, але ми якось дивно перезирнулися над книгою, він подивився на мене так, ніби бачив уперше. – Ви дуже добре знаєте французьку? – запитала я сором’язливо.

– Звичайно, – він посміхнувся і знову нахилився до сторінки. – «Кажуть, Дракула відвідує монастирі кожні шістнадцять років, щоб віддати належне своїм витокам і поновити те, що дозволяло йому жити після смерті».

– Продовжуйте, будь ласка, – я вчепилася в край стола.

– Звичайно, – повторив він. – «На початку сімнадцятого сторіччя брат П’єр з Прованса порахував, що Дракула відвідує Сен-Матьє в період половини місяця у травні».

– А який місяць зараз? – перервала я, але Барлі теж не знав. Більше не було згадування про Сен-Матьє, ішлося про документ із церкви в Перпіньяні, про якусь моровицю, що вразила овець і кіз у тому регіоні 1428 року. І точно не можна було сказати, кого засуджував церковний писар: вампірів чи викрадачів худоби.

– Дивно, – прокоментував Барлі. – Отакі речі ваша сімейка читає заради задоволення? Хочете послухати про вампірів на Кіпрі?

Але в цій книзі не було більше нічого корисного для моїх цілей, і коли Барлі знову подивився на годинник, я понуро відвернулась від привабливих полиць із книгами.

– Ви мене потішили, – сказав Барлі, коли ми спускалися сходами. – Ви незвичайна дівчина, так?

Я не могла зрозуміти, що він мав на увазі, але сподівалася, що це був комплімент.

У потязі Барлі розважав мене розповідями про своїх друзів-студентів, історіями про дивацтва викладачів, потім поніс мою сумку на пором, який стояв у каналі на сірій воді з оливними плямами. Була ясна, прохолодна днина, ми влаштувалися на пластикових сидіннях усередині, де було тихо і затишно.

– За весь семестр я жодного разу не виспався, – сказав мені Барлі й відразу заснув, підклавши під голову пальто.

Мені було на руку те, що він заснув на кілька годин, бо я мала багато що обдумати. Проблема полягала не в знаходженні зв’язків в історичних подіях – моєю проблемою була місіс Клей. Вона, мабуть, зустріне нас у холі нашого будинку в Амстердамі, повна невсипущої турботи про мене й мого батька. Через її присутність я буду замкнена вдома на ніч, а якщо не повернуся додому зі школи, вона пуститься по моєму сліду, як зграя вовків, і можливо, половина штату поліцейських Амстердама складе їй компанію. Але ще ж був Барлі. Я поглянула на обличчя сплячого поруч зі мною – він стримано сопів на своєму пальті. Завтра вранці Барлі вирушить на пором, а я піду до школи, і мені слід бути обережною й не перешкодити йому в цьому.

Місіс Клей і справді була вдома, коли ми приїхали. Барлі стояв поруч зі мною на порозі, поки я шукала ключі, і з замилуванням оглядав старовинний торговий дім і сяючий канал.

– Чудово! І всі ці обличчя Рембрандта на вулиці!

Місіс Клей відчинила двері і майже силоміць затягла мене всередину. Барлі ледь встиг зайти. Я з полегшенням помітила, що його гарні манери переважили. Коли вони обоє пішли на кухню, щоб зателефонувати майстру Джеймсу, я поспішила нагору, сказавши, що хочу вмитися. Але насправді (від цієї думки моє серце винувато забилося з шаленою швидкістю) я хотіла відразу подолати батьківську цитадель. Пізніше я придумаю, що мені робити з місіс Клей і Барлі. Зараз же мені треба було знайти те, що, я відчувала, знаходилося там.

У нашому будинку, побудованому 1620 року, було три спальні на другому поверсі; це були вузькі темні кімнати, які дуже подобалися батькові, бо, за його словами, йому здавалося, ніби тут присутні всі ті люди, які жили в них із самого початку. Його кімната, обставлена чудовими голландськими меблями, була найбільшою. До спартанського меблювання він додав оттоманські килими, мініатюрний малюнок Ван Гога й дванадцять мідних тарілок із французької ферми – усе це висіло на одній стіні й відбивало сяйво каналу внизу. Тепер я розумію, якою особливою була та кімната – не тільки через світлові переваги, а й через монастирську простоту. У ній не було жодної книги, всі вони знаходилися в бібліотеці внизу. Ніякий одяг ніколи не висів на спинці великого крісла сімнадцятого сторіччя, ніколи газета не опоганювала блискучу поверхню стола. У кімнаті не було ні телефону, ні навіть годинника (батько завжди прокидався сам дуже рано). Це був тільки житловий простір – кімната, в якій треба спати, прокидатися, молитися (хоча я не знала, лунали тут молитви чи ні), як було колись. Мені подобалась ця кімната, але я рідко заходила туди.

Зараз я ввійшла тихо, як злодій, зачинила двері й висунула шухлядку його стола. У мене було жахливе відчуття, ніби це все одно, що зривати печатку з труни, але я була наполегливою й висувала всі шухляди для паперів, переглядала їх і акуратно складала все на місце. Листи від його друзів, гарні ручки, папір для нотаток. Нарешті в мої руки потрапив заклеєний пакет. Я безсоромно відкрила його й побачила рядки, адресовані мені із вказівкою прочитати листи, що додаються, тільки в разі несподіваної смерті батька або тривалого зникнення. Адже я бачила, як він безперервно писав ночами, хіба не так? І прикривав рукою щораз, коли я з’являлася поруч. Я жадібно схопила пакет і засунула шухлядку, віднесла знахідку у свою кімнату, уважно прислухаючись до кроків місіс Клей на сходах.

Пакет був повний листів, кожен із яких був акуратно складений у конверт й адресований мені на нашу домашню адресу, ніби він думав, що йому доведеться надсилати їх мені по одному з якогось іншого місця. Я дотрималась порядку листів (навіть і не знала, що навчилася цього) і обережно відкрила перший. Він був датований шістьма місяцями раніше. Здавалося, він починався не звертанням, а криком серця. «Моя люба доню, – букви тремтіли у мене перед очима. – Якщо ти читаєш це, то вибач мені. Я виїхав на пошуки твоєї матері».

ЧАСТИНА ДРУГА

У якому місці я опинився і серед яких людей? У яку моторошну подорож я вирушив?.. Я почав терти очі й колоти себе, щоб перевірити, чи не сплю. Усе здавалося мені страшним жахом, я очікував, що от-от прокинуся й опинюся вдома, і світанок буде прориватися крізь вікно – дедалі частіше я так почувався вранці після важкого робочого дня. Але моє тіло реагувало на уколи і очі не зраджували мене. Я справді не спав – я був у Карпатах. Усе, що мені лишалося, – бути терплячим і дочекатися ранку.

Брем Стокер, «Дракула», 1897

Розділ 25

Раніше я вже бачила вокзал Амстердама. Я тисячі разів була тут. Але раніше я ніколи не була тут сама. Я ніколи не подорожувала сама. Сидячи на лавці, я чекала на ранковий експрес у Париж. Пульс прискорився, причиною чого було не хвилювання за батька, а просто кров вирувала через те, що це була моя перша мить цілковитої свободи. Місіс Клей була вдома, вона мила посуд після сніданку й думала, що я йду до школи. Барлі благополучно пішов на пором – він теж гадав, що я зараз іду до школи. Шкода, що довелося обдурити добру й докучливу місіс Клей, але ще більше я шкодувала, що розсталася з Барлі, який на ґанку раптом галантно поцілував мою руку й подарував одну із плиток шоколаду, хоча я нагадала йому, що можу купувати голландські солодощі, коли захочу. Я подумала про те, що можу написати йому листа, коли всі ці жахи закінчаться, але так далеко я не могла загадувати.

Ну, а зараз ранок Амстердама блищав, променів, кружляв навколо мене. Навіть сьогодні вранці, коли я йшла уздовж каналу від нашого будинку до вокзалу, я знайшла дещо приємне – запах свіжого хліба й вологий запах води і звичайну чистоту всього навколо. Сидячи на лаві біля вокзалу, я подумки перевіряла свої речі: білизна, батькові листи, хліб, сир, пакет соку з кухні. Я також забрала з кухні всю готівку (якщо я зважилась зробити один злочин, тож була готова зробити й двадцять), поповнила грошима свій гаманець. Місіс Клей, звісно, дуже швидко про все здогадається, але я нічого не могла вдіяти, бо не могла чекати, поки відчиняться банки, щоб зняти гроші зі свого дитячого маленького рахунку. Я взяла теплий светр, дощовик, паспорт, книгу в дорогу й кишеньковий словник французької мови.

Я ще дещо украла. З нашої вітальні я взяла срібний ніж, що лежав у шафці на полиці серед антикварних речей та сувенірів, які привіз батько з перших далеких дипломатичних поїздок: під час тих подорожей він намагався організувати свій фонд. Тоді я була занадто малою, щоб супроводжувати його, і він залишав мене в Сполучених Штатах із різними родичами. Ніж був дуже гострий, із гарним орнаментом на руків’ї. Він знаходився у піхвах, теж дуже вправно оздоблених. Це була єдина зброя, яку я будь-коли бачила в нашому будинку. Батькові не подобалися пістолети, а його колекціонерський смак був далекий від мечів і войовничих сокир. Я й уявлення не мала, як захищатись цим маленьким клинком, але почувалася значно впевненіше, знаючи, що він лежить у сумці.

На той час, як під’їхав експрес, на пероні зібралося багато народу. І тоді я відчула – як відчуваю й зараз, – що який би не був гарний настрій, немає нічого радіснішого за прибуття потяга, особливо європейського – потяга, що відвезе на південь. У той період свого життя, в останню чверть двадцятого століття, я почула свист останнього парового локомотива, які зазвичай перетинали Альпи. Я сіла на потяг, притиснула до себе шкільну сумку й посміхнулась. У моєму розпорядженні було кілька годин, і вони потрібні мені не для того, щоб почитати книгу, а щоб уважно вивчити дорогі мені листи від батька. Я знала, що вибрала місце прибуття правильно, але мені треба було поміркувати про те, чому воно було правильним.

Я знайшла тихе купе й зсунула штори уздовж проходу поруч із мої сидінням, сподіваючись, що мене ніхто тут не потурбує. Але за хвилину все ж таки зайшла жінка середнього віку у блакитному пальті й капелюшку, вона посміхнулась мені, улаштувалася й почала читати голландські журнали, яких у неї була ціла купа. Зі свого зручного куточка я спостерігала, як пролітали спочатку старе місто, а потім невеликі зелені передмістя. Потім я розгорнула перший лист батька. Я вже напам’ять знала початкові рядки листа, окремі фрази, вражаюче позначення місця й дати, швидкий і рівний почерк.

Люба люба дочко!

Якщо ти читаєш це, вибач мені. Я виїхав на пошуки твоєї матері Багато років я вірив у те, що вона була мертва, але зараз я не впевнений у цьому. Ця невизначеність навіть гірша, ніж горе – колись ти зможеш зрозуміти. Це крає мені серце вдень і вночі Я ніколи раніше не говорив тобі про неї, і все через мою слабкість, я знаю це, але наша історія була для мене занадто болючою, щоб отак відразу розповісти тобі Я мав намір розказати тобі більше, коли ти подорослішаєш і зможеш краще зрозуміти й не злякатися, хоча, судячи з того, як усе йде, це настільки лякає мене, що моє виправдання щодо цього виглядає найнікчемнішим.

За останні кілька місяців я намагався компенсувати свою слабкість, розповідаючи тобі малу частину того, що я міг сказати, про своє минуле. Я мав намір нарешті розповісти тобі про матір, хоча вона з’явилася в моєму житті досить зненацька. Зараз я боюся, що не зможу розповісти тобі все, але ти мусиш знати про своє походження до того, як я змовкну (у буквальному значенні – не матиму змоги сказати) або знову стану жертвою свого мовчання.

Я вже описав тобі деяку частину свого життя до твого народження, коли я був аспірантом, розповів також дещо про ті дивні обставини, коли зник мій науковий керівник після того, як відкрив мені свої таємниці Я також розповів тобі про те, як я познайомився з молодою дівчиною на ім’я Хелен, у якої інтерес до пошуків професора Роса був не менший, ніж у мене, а може, навіть і більший. Коли випадала нагода, я намагався розповідати цю історію далі, але зараз відчуваю, що мені треба записати останню частину історії і віддати її паперу. Якщо тобі доводиться читати це замість того, щоб слухати, як я розповідаю тобі свою історію на якомусь скелястому пагорбі чи тихій площі, у затишному порту або за зручним столиком у кафе, тоді моя помилка була в тому, що я розповідав тобі все це не досить швидко.

Коли я пишу це, дивлячись на вогні старого порту, ти спиш спокійно і безневинно у сусідній кімнаті. Я стомився після робочого дня, стомився від думки, що треба почати цю довгу розповідь і віддати сумний борг, цю небажану передбачливість. Я відчуваю, що попереду тижні, а може, й місяці, коли я, звичайно ж, зможу продовжити розповідати тобі особисто, тому не буду повторно розповідати про ті події, які вже встиг розказати під час наших подорожей до різних країн. Що буде по цьому, після цих тижнів чи місяців, я не знаю. Ці листи – моє страхування проти твоєї самотності. У найгіршому разі ти успадкуєш мій будинок, мої гроші, меблі й книги, але я вірю в те, що найбільше будеш дорожити цими документами, бо вони розповідають про тебе – твою історію.

Чому я за одним разом не розповів тобі всієї історії, щоб покінчити з нею, щоб повністю присвятити її тобі? Відповідь знову ж міститься у моїй власній слабкості, але важливим є також і той факт, що скорочена версія буде саме вибухом. Я просто не міг завдати тобі такого болю, нехай навіть усе це тільки мої вигадки. Більш того, ти просто не повірила б у це, якби я розповів тобі все за один раз, так само як і я не міг до кінця повірити в історію свого куратора професора Россі, поки не пройшов стежкою його спогадів. І, нарешті, як можна скорочувати історію до конкретних фактів? Незважаючи на те що я розповідаю тобі історію частинами, мушу ризикнути й припустити, скільки мені вдасться сказати тобі на той час, коли листи потраплять у твої руки.

Припущення батька виявилися неточними, він вибрав історію, що йшла на крок уперед від тієї, котру я вже чула. Можливо, я ніколи не почую його відповідь на сміливе рішення Хелен Россі поїхати разом із ним на пошуки, подумала я із сумом, як і не почую цікавих деталей їхньої подорожі з Нової Англії в Стамбул. Зараз я думала про те, чи пощастило їм надати всі необхідні документи, щоб упоратися з політичними труднощами, візою, митницею? Чи придумав мій батько щось для своїх батьків, добрих і порядних жителів Бостона, щоб пояснити свою раптову поїздку? Чи вирушили вони з Хелен у Нью-Йорк, як батько й планував спочатку? Чи спали вони в одній кімнаті в готелі? Мій підлітковий розум більше не міг розгадувати цю загадку, і я перестала міркувати про це. Мені довелося заспокоїти себе й уявити картину, де вони двоє, немов герої з фільму їхньої юності: Хелен, дотримуючись усіх правил, лежить під ковдрою подвійного ліжка, а батько спить у розкладному кріслі, знявши черевики, але більше нічого, – а вогні Таймз-сквер за вікном надсилають своїм сяйвом жалюгідне запрошення.

Шість днів минуло після зникнення Россі, ми полетіли в Стамбул з аеропорту Айделвайлд мрячного вечора, у Франкфурті ми зробили пересадку. Наш другий літак приземлився вранці, і нас висадили разом з іншими туристами. На той час я вже двічі був у Західній Європі, але ті розважальні прогулянки здавалися мені тепер екскурсією в зовсім іншу частину світу, що повністю відрізнялася від цієї – від Туреччини, яка 1954 року була ще більш незвичайною країною, ніж зараз. Ось я сиджу у своєму незручному кріслі в літаку, витираю собі обличчя гарячою серветкою, а наступної хвилини я вже стою на такому ж гарячому шосе, покритому гудроном, на нас летять незнайомі запахи, пил і шарф араба, який стоїть у черзі перед нами, і цей шарф раз у раз залітає мені в рот. Хелен стояла поруч зі мною і сміялася з того, який я був уражений усім цим. У літаку вона розчесала волосся й нафарбувала губи – вона виглядала свіжо, незважаючи на безсонну ніч. На своїй шиї вона носила ніжний шарф, я все ще не бачив того, що було під ним, але в мене не вистачало сміливості попросити її зняти його.

– Ласкаво просимо у великий світ, янкі, – сказала вона, посміхаючись, цього разу це була справжня посмішка, а не чергова її гримаса.

Я був уражений ще більше, коли ми їхали в таксі містом. Навіть не знаю, що я очікував від Стамбула, напевно, нічого, оскільки в мене було дуже мало часу, щоб поміркувати над поїздкою, але краса цього міста приголомшила мене. Усе було так схоже на «Тисячу й одну ніч», що ніяка кількість машин, які безперервно сигналили, і бізнесмени у західних костюмах не могли затьмарити цього колориту. Першим містом тут був Константинополь, столиця Візантії й перша столиця християнського Риму. Неможливо описати те, яке чудове це місто, подумав я, – немов шлюб римського багатства й християнського містицизму. На той час як ми знайшли кімнати у кварталі Султанахмед, я встиг мигцем побачити десятки мечетей і мінаретів, базарів, повних тонкого трикотажу, навіть безліч бань собору Айя-Софія, що височів над півостровом.

Хелен, так само як і я, ніколи не була тут, вона вивчала все з мовчазною уважністю. Обернувшись лише один раз до мене в таксі, вона відзначила те, як дивно для неї бачити це джерело (мабуть, так вона назвала Оттоманську імперію, що залишила так багато слідів у її рідній країні). Це стане темою наших розмов у ці кілька днів, Хелен буде показувати на все, уже знайоме для неї: турецькі назви вулиць, салат з огірків, що подають у відкритому ресторані, віконну раму у вигляді загостреної арки. Це дивовижно впливало й на мене: здавалося, я одночасно бачу Стамбул і Румунію, а коли між нами виникло запитання, чи варто нам їхати власне в Румунію, я відчув, що мене вабило до неї минуле, яке я побачив в очах Хелен. Але я трохи відволікся – це вже пізніший епізод мого життя.

Після спекотної й курної вулиці хол будинку, у якому ми наймали кімнати, видався нам прохолодним. Я з полегшенням впав у крісло, що стояло біля входу, а Хелен домовилася про дві кімнати гарною, але трохи дивною французькою мовою. Хазяйка, вірменка, що любила мандрівників і, як було видно, вивчала їхні мови, теж не знала назви готелю, про який згадував Россі. Мабуть, його вже багато років не було.

Хелен подобалося ладнати справи, міркував я, тоді чому ж не зробити їй приємність? Ми не домовлялися, але між нами була мовчазна угода, що пізніше я оплачу рахунок. Я зняв усі свої заощадження з банківського рахунку – Россі заслуговував того, аби зробити все можливе, навіть якщо я зазнаю краху. Якщо так буде, то додому я повернуся банкрутом. Я знав, що заощадження Хелен як іноземної студентки, мабуть, складалися з нульових цифр. Я вже помітив, що в неї було всього лише два костюми, які вона урізноманітнювала строгими блузами.

– Так, ми візьмемо дві окремі кімнати поруч, – сказала вона вірменці, гарній жінці похилого віку. – Мій брат, – говорила вона французькою, – mon frere ronfle affreusement[6].

– Ronfle? – запитав я з холу.

– Хропиш, – сказала вона грайливо. – Ти хропиш, знаєш про це? У Нью-Йорку я навіть очей не затулила.

– Не стулила, – виправив я.

– Нехай так, – сказала вона, тільки тримай свої двері зачиненими, s’il te plait.

Із хропінням чи без, але нам треба гарненько виспатися й відпочити після подорожі, перед тим як ми розпочнемо діяти далі. Хелен хотіла одразу ж вирушити на пошуки архіву, але я наполіг на тому, щоб ми відпочили й пообідали. Тому тільки пізно ввечері ми подалися по лабіринтах вулиць розглядати квітучі сади й двори.

Россі не згадував назви архіву в листах, а в нашій розмові він називав його «маловідоме сховище матеріалів, засноване султаном Мехмедом II». У своєму листі про дослідження в Стамбулі він додав, що будинок архіву прибудували до мечеті в сімнадцятому сторіччі. Крім цього, ми знали, що він міг бачити Айя-Софію з вікон, знаходячись усередині, а це означало, що в архіві було кілька поверхів, а двері його виходили на вулицю з першого поверху. Я завбачливо спробував знайти інформацію про цей будинок в університетській бібліотеці перед нашим від’їздом, але марно. Я подумав: чому Россі не вказав назву архіву у своїх листах, – це не було схоже на нього, він ніколи не пропускав таких деталей. Напевно, просто не хотів згадувати про це. У моєму портфелі були всі його документи, включаючи список тих джерел, які він знайшов, з тим дивним рядком наприкінці: «Бібліографія, Орден Дракона». Шукати по всьому місту серед величезної кількості мінаретів і куполів джерело напису, зроблене рукою Россі, було пропащою справою, якщо не сказати гірше.

Нам залишалося тільки попрямувати до єдиного відомого об’єкта – собору Айя-Софія, що раніше назвався Великим візантійським собором святої Софії. А коли ми наблизились до нього, не могли втриматися й увійшли всередину. Великі ворота були відчинені, і величезний храм впустив нас разом з іншими туристами, як хвилю в печеру. Тисячу чотириста років, подумав я, пілігримів вабило до неї так само, як і нас. Увійшовши всередину, я повільно просунувся до центру й підвів голову, щоб розглянути це величезне, божественне місце з його знаменитими вигинами куполів і арок. Небесне світло лилося всередину, у верхніх кутах круглі щити рясніли арабською в’яззю, мечеть покривала церкву, а церква покривала руїни давнього світу. Собор тягся своїми арками високо вгору, уособлюючи та заміщаючи собою візантійський космос. Я ледь міг повірити, що був там, – так мене вразило це місце.

Озираючись тієї миті назад, я розумів, що так довго жив у книгах, у вузькому університетському світі, що вони внутрішньо задавили мене. Несподівано у цій візантійській будівлі, в одному з чудес усіх часів, мій дух вирвався з ув’язнення. Тієї миті я зрозумів: що б не відбулося, я більше ніколи не повернуся в колишні рамки. Я хотів іти по життю вперед, тягтися вгору, так само як і цей інтер’єр пнувся вгору й назовні. Моє серце злітало, чого не було раніше, коли я блукав серед голландських купців.

Я подивився на Хелен і побачив, що вона була не менш схвильована: голова піднята, як і моя, через що її темні кучері спадали на комірець блузки, її звичне обличчя, завжди таке замкнуте й цинічне, тепер сяяло ніжним світлом. Я піддався імпульсу і взяв її за руку. Вона схопила мою руку сильно, тією ж впевненою, майже кістлявою хваткою, яку я знав за її потиском. В іншій жінці це могло б видатися жестом слухняності, кокетства, романтичної поступки, але у Хелен це був жест, так само простий і жорстокий, як її погляд або байдужість у спілкуванні. За хвилину вона, здавалось, отямилася, відпустила мою руку, але без ніяковості, і ми пішли вдвох по церкві, захоплюючись кафедрою й блискучим візантійським мармуром. Мені важко було думати про те, що під час нашого перебування в Стамбулі ми могли повернутися в Айя-Софію будь-якої миті, але спочатку треба було знайти архів. Хелен, мабуть, подумала про те саме, як тільки я рушив у бік виходу, вона пішла за мною, і ми продерлися крізь юрбу на вулицю.

– Архів може бути досить далеко звідси, – зауважила Хелен. – Собор святої Софії дуже великий, його можна побачити з будь-якого будинку в цій частині міста, гадаю, навіть з іншого берега Босфору.

– Знаю, нам треба пошукати іншу зачіпку. У листах написано, що будинок архіву був приєднаний до мечеті в сімнадцятому сторіччі.

– У цьому місті повно мечетей.

– Це правда. – Я погортав нашвидкуруч придбаний путівник. – Давайте почнемо із цій – Велика мечеть султанів. Мехмед II і його почет, напевно, іноді молилися тут. Ця мечеть була побудована наприкінці п’ятнадцятого сторіччя, біля неї цілком логічно було б побудувати бібліотеку, як ви гадаєте?

Хелен погодилася, що варто спробувати, і ми вирушили до неї пішки. По дорозі я знову зазирнув у путівник.

– Послухайте ще оце. Тут пишуть, що «Стамбул» – це візантійське слово, у перекладі означає «місто». Бачите, навіть Оттоманська імперія не могла зруйнувати Константинополь, перейменувала його, але все-таки візантійським ім’ям. Тут пишуть, що Візантійська імперія проіснувала з 333 до 1453 року. Уявіть собі, який довгий і тривалий занепад влади.

Хелен кивнула.

– Неможливо думати про цю частину світу й не згадувати Візантію, – сказала вона похмуро. – Знаєте, у Румунії вона теж повсюди, у кожній церкві, на кожній фресці, у монастирях, навіть на обличчях людей. Я думаю, що там Візантія помітна навіть більше, ніж тут, без цього оттоманського нальоту. – Її обличчя спохмурніло. – Завоювання Константинополя Мехмедом II було однією з найбільших трагедій в історії. Він зруйнував ці стіни своїми гарматними снарядами, а потім направив своїх воїнів грабувати й убивати три дні. Солдати ґвалтували молодих дівчат і хлопців просто на вівтарях, навіть у соборі святої Софії. Вони крали ікони й інші священні скарби, плавили золото й кидали мощі святих на вулиці собакам. До цих подій це було найкрасивіше місто в історії, – сказавши це, вона стиснула руку в кулак.

Я мовчав. Місто справді було дуже гарним: ніжні, багаті кольори, пишні куполи й мінарети – усе було чудове, які б звірства не відбувалися багато років тому. Я починав розуміти, чому та жахлива мить історії так яскраво поставала перед Хелен, але як це стосувалося нашого життя у сьогоденні? Раптом мене вразила одна думка, що, мабуть, я даремно пройшов весь цей шлях у чарівне місце з цією складною жінкою, у пошуках англійця, який, можливо, ще зараз автобусом у Нью-Йорк. Я прогнав цю думку й вирішив трохи пожартувати.

– Як це вийшло, що ви так добре знаєте історію? Я гадав, ви етнограф.

– Так і є, сказала вона серйозно. – Але культуру вивчати неможливо, якщо нічого не знаєш про історію.

– Тоді чому ви не стали істориком? Ви однаково могли б вивчати культуру, як на мене.

– Можливо, – у неї був неприступний вигляд, вона не дивилася мені в очі. – Я хотіла обрати таку галузь науки, якою не займався мій батько.

Велика мечеть, що стояла в золотому вечірньому світлі, була відкрита як для туристів, так і для вірян. Своєю середньою німецькою я поговорив із вартовим біля входу – хлопчаком зі шкірою оливкового кольору і кучерявою головою (як же виглядали насправді ці візантійці?), і він сказав, що всередині немає ніякої бібліотеки, ні архіву, взагалі нічого схожого на це, і до того ж він жодного разу не чув про подібне і не знав, чи є таке в сусідніх мечетях. Ми запитали, чи може він нам щось порадити.

Він задумливо сказав нам, що ми могли б сходити в університет. А щодо маленьких мечетей, то тут їх сотні.

– Уже надто пізно, щоб іти в університет, – сказала Хелен. Вона вивчала путівник. – Завтра ми можемо сходити туди й запитати щодо архіву з часів Мехмеда. Гадаю, це буде найрезультативніший хід. Ходімо подивимось на старі стіни Константинополя. Ми можемо дійти до них звідси.

Я йшов вулицями за Хелен – вона вибирала дорогу, на руках у неї були рукавички, в одній руці путівник, а через другу перекинута маленька чорна сумочка. Повз нас проїжджали велосипеди, миготіли турецькі халати й західний одяг, іноземні машини спритно обминали візки з кіньми. Куди б я не подивився, я бачив чоловіків у темних жилетках і маленьких в’язаних капелюшках, жінок у яскравих довгих сукнях і шароварах, голови яких були замотані шарфами. У руках вони несли сумки з покупками й кошики, мішки з одягом, курок у клітках, хліб і квіти. На вулицях вирувало життя, як і, мабуть, шістнадцять століть тому. Цими вулицями почет ніс римських імператорів-християн, обабіч ішли священики, процесія рухалася з палацу в церкву, щоб прийняти святе причастя. Вони були сильними правителями, великими заступниками мистецтва, будівництва, теології. Але деякі з них були жахливими: різали придворних і виколювали очі членам родини – все це було римською традицією. Саме цим політики Візантії згубили себе. Можливо, не дивно, що в такому місці з’явився один чи навіть двоє вампірів.

Хелен зупинилася навпроти високої, дещо поруйнованої кам’яної споруди, біля підніжжя якої тулилися магазини, а з боків впивалися корінням у землю фігові дерева. Безхмарне небо здавалося мідним над зубчастою стіною.

– Подивіться, що залишилося від стін Константинополя, – сказала вона тихо. – Тепер видно, якими могутніми вони були до нападу. Книга говорить, що в ті дні море підступило до самого порога, тож імператор міг сідати в човен просто з палацу. А ген там ота стіна була частиною іподрому.

Коли ми стояли й розглядали все це, я раптом зрозумів, що знову забув про Россі на цілих десять хвилин.

– Давайте повечеряємо, – запропонував я. – Уже пішло на восьму, нам треба повернутися сьогодні раніше. Я рішуче налаштований на те, щоб завтра знайти архів.

Хелен кивнула, і ми спокійно пішли назад через саме серце старого міста.

Біля нашого пансіону ми знайшли ресторан, декорований усередині мідними вазами й гарним кахлем. Сівши за стіл, що стояв навпроти аркового вікна без шибок, ми спостерігали за людьми, які проходили повз нас. Очікуючи вечерю, я був уперше шокований феноменом цього східного світу, до того я не помічав цього: усі, хто ходили повз нас, насправді не поспішали, а просто йшли. Поспіхом тут здалася б звичайна прогулянка тротуаром у Нью-Йорку або Вашингтоні. Я розповів про своє спостереження Хелен, і вона злісно розсміялася.

– Коли ніде заробити багато грошей, тоді ніхто й не бігає, – сказала вона.

Офіціант приніс нам скибки хліба, тарілку з нарізаними й заправленими кефіром огірками і міцний чай у склянках. Ми їли з апетитом, бо дуже втомилися за день, і саме тоді, коли ми зібралися перейти до смаженої курки на дерев’яному рожні, чоловік із сивими вусами й кучмою сивого волосся в акуратному сірому костюмі зайшов у ресторан і роззирнувся довкола. Він сів за сусідній столик і поклав книгу поруч із тарілкою. Замовив їжу турецькою, а потім, схоже, ми йому сподобалися, бо він нахилився до нас і посміхнувся.

– Вам подобається наша національна кухня? – спитав він з акцентом, але чудовою англійською.

– Авжеж, – відповів я, здивований. – Дуже подобається.

– Дозвольте відгадати, – продовжив він розмову, повертаючи до мене своє гарне, ніжне обличчя. – Ви не з Англії. Америка?

– Так, – сказав я. Хелен мовчала, вона розрізала курку і з підозрою дивилася на нашого сусіда.

– Так, правда, як добре. Ви оглядаєте визначні пам’ятки нашого міста?

– Саме так, – відповів я, бажаючи, щоб Хелен хоча б набрала дружнього вигляду: ворожість може виявитися підозрілою.

– Ласкаво просимо в Стамбул! – сказав він і дуже приємно посміхнувся, підняв свій келих і випив за нас. Я відповів йому тим самим, і він засяяв. – Вибачте незнайомцеві за питання, але що вам найбільше подобається тут?

– Важко відповісти… – Мені подобалася його обличчя, було неможливо відповісти йому нещиро. – Найбільше мене вражає те, як Схід і Захід змішалися в одному місті.

– Мудре спостереження, юначе, – сказав він спокійно, витираючи вуса великою білою серветкою. – Ця суміш – наше багатство й наше прокляття. У мене є колеги, які все своє життя вивчають Стамбул, тож вони кажуть, що в них завжди бракуватиме часу на те, щоб дослідити все місто, хоча вони тут живуть. Це неймовірне місце.

– Яка ваша професія? – запитав я із цікавості, незважаючи на те що Хелен будь-якої миті могла наступити мені на ногу під столом.

– Я професор Стамбульського університету, – сказав він тим самим гордим голосом.

– О, як мені пощастило! – вигукнув я. – Ми…

Раптом Хелен наступила мені на ногу. Вона носила туфлі-човники, як і всі жінки в ті часи, з досить гострим підбором.

– Ми дуже раді з вами познайомитися! – закінчив я. – Що ви викладаєте?

– Моя спеціальність – шекспірознавство, – сказав наш новий друг, акуратно накладаючи салат із миски навпроти. – Я викладаю англійську літературу в аспірантурі. Наші аспіранти дуже старанні, мушу зауважити.

– Як чудово, – сказав я. – Я й сам аспірант, але історик, навчаюся в Сполучених Штатах.

– Дуже гарна спеціальність, – промовив він серйозно. – Вас багато що зацікавить у Стамбулі. Як називається ваш університет?

Я назвав, а Хелен у цей час повністю заглибилася у вечерю.

– Чудовий університет. Я чув про нього, – відзначив професор. Він відпив зі склянки й поплескав по книзі поруч із тарілкою. – О! – вигукнув він нарешті. – Чому б вам не зайти до нас в університет, поки ви в Стамбулі? Це теж дуже давній навчальний заклад, я був би радий показати його вам і вашій дружині.

З боку Хелен почулося пирхання, і я поспішив відповісти замість неї.

– Моя сестра… вона моя сестра.

– О, вибачте. – Учений-шекспірознавець схилився перед Хелен над столом. – Я доктор Тургут Бора, до ваших послуг.

Ми відрекомендувалися… тобто я відрекомендував нас, тому що Хелен уперто зберігала мовчання. Я відразу зрозумів: їй не сподобалося, що я назвався своїм справжнім ім’ям, тому я швидко назвав її Сміт, і від такої моєї дурної мудрості вона ще більше насупилася. Ми потисли один одному руки, і нам більше нічого не залишалося робити, як запросити його за наш столик.

Він чемно відмовився, але за хвилину сів поруч із нами, переніс салат і склянку, яку він одразу ж підняв.

– Пропоную тост за вас, і ласкаво просимо до нашого міста, – проголосив він. – Черіо!

Навіть Хелен злегка посміхнулася, хоча вона все ще не вимовила ані слова.

– Вибачте мені мою необачність, – сказав Тургут, ніби відчувши її ворожість. – Мені дуже рідко випадає нагода потренуватися в англійській із носіями мови.

Він ще не помітив, що вона не була носієм мови, хоча він може цього й не помітити, подумав я, тому що вона не вимовить жодного слова.

– Чому ви вирішили спеціалізуватися на Шекспірі? – запитав я, коли ми знову взялися за вечерю.

– Ой! – стиха зітхнув Тургут. – Це дивна історія. Моя мати була дуже незвичайною жінкою, прекрасною жінкою, вона дуже любила мови, так само як і механіку. Вона вчилася в університеті у Римі, де й познайомилася з моїм батьком. Він, чарівний мужчина, вивчав італійський Ренесанс, але мав особливу пристрасть до…

На найцікавішому місці нас перервала молода жінка, яка вдивлялася в наше візерунчасте вікно з вулиці. Хоча я жодного разу не бачив таких жінок у житті, тільки на картинах, я прийняв її за циганку: у неї була темна шкіра, гострі риси обличчя, яскравий одяг та чорне, нерівно обрізане навколо проникливих чорних очей волосся. На вигляд їй було п’ятнадцять, а може, сорок років, з її худого обличчя було неможливо вгадати вік. У руках вона тримала букет із жовтих та червоних квітів і, очевидно, хотіла, щоб ми його купили. Вона простягнула через стіл квіти й стала щось кричати, я не міг зрозуміти жодного слова. На обличчі в Хелен я про – читав відразу, Тургут почав дратуватися, але жінка все одно продовжувала. Я вже зібрався дістати гаманець і подарувати турецький букет Хелен (заради сміху, звичайно ж), як раптом циганка накинулася на неї, тичучи пальцями, і щось зашипіла. Тургут оторопів, а Хелен, завжди така безстрашна, відхилилася назад.

Це, схоже, змусило Тургута отямитися, він підвівся і з обуренням почав сварити циганку. Було не важко зрозуміти його тон і жести, якими він «просив» її забиратися геть. Вона подивилася на всіх нас і зникла серед інших перехожих так само раптово, як і з’явилася. Тургут знову сів і широко розкритими очима подивився на Хелен. За хвилину він, порившись у кишені піджака, дістав звідти маленький предмет і поклав його поруч із її тарілкою. Це був плаский блакитний камінчик приблизно два з половиною сантиметри завдовжки з світло-блакитною плямою та білою цяточкою в її центрі, камінь був схожий на око. Хелен сполотніла, коли побачила цей камінь, а потім, ніби піддавшись інстинкту, торкнулася його вказівним пальцем.

– Що тут відбувається? – я ніяк не міг второпати. Я почувався не на своєму місці, немов чужоземець серед тубільців.

– Що вона сказала? – уперше за весь час звернулася Хелен до Тургута. – Вона говорила турецькою чи циганською мовою? Я не зрозуміла її.

Наш новий друг зам’явся: він, схоже, не хотів повторювати слова цієї жінки.

– Турецькою, – промурмотів він. – Може, я вчиню не дуже шляхетно, якщо повторю вам. Вона говорила дуже брутальні слова, – він зацікавлено дивився на Хелен, але в погляді його був якийсь страх. – Вона вжила слово, яке я не перекладатиму, – почав він повільно пояснювати. – А потім вона сказала: «Геть звідси, румунська дочко вовків. Ти й твій друг принесли прокляття вампірів у наше місто».

У Хелен стали блідими навіть губи, а я ледь здолав бажання взяти її за руку.

– Це збіг, – заспокійливо сказав я їй.

Вона кинула на мене погляд, ніби підказуючи, що я надто багато говорю в присутності професора.

Тургут дивився то на мене, то на Хелен.

– Усе це справді дивно, любі друзі, – сказав він. – Гадаю, нам треба буде ще раз зустрітися й поговорити без цієї метушні.

Я майже заснула в кріслі потяга, незважаючи на надзвичайний інтерес до історії батька, вперше я читала до пізньої ночі й тому дуже стомилася. Почуття нереальності опустилося на мене в сонячному купе, я відвернулася й почала дивитись у вікно на сільські пейзажі Голландії, які пролітали мимо. Ми проїжджали міста й села, за вікнами потяга залишалося багато городів, які дихали зеленню під хмарним небом, невеличких садів, у яких тисячі людей займалися своїми справами, будинків, обернених тильним боком до залізниці Поля були чудового зеленого кольору – такого зеленого, котрий починається в Голландії ранньої весни й триває майже до першого снігу, таку зелень живить вологість повітря й землі, а також вода, що блищить, куди не глянь. Ми давно проїхали широкий район каналів та мостів і вже перебували серед корів та пасовиськ. Незабаром ми будемо в Бельгії, і, як я вже знала з власного досвіду, її можна буде повністю пропустити, заснувши на короткий час.

Я міцно тримала листи, але очі починали стулятися. Приємна жінка навпроти мене вже дрімала з журналом у руках. Мої очі заплющилися буквально на секунду, як раптом двері нашого купе широко відчинилися. Пролунав голос людини, що задихалася, і довготелеса постать протиснулася між мною й моїм денним сном.

– Ну, заради всього святого! Я так і думав. Я всі вагони обійшов!

Це був Барлі. Витираючи чоло, він кричав на мене.

Розділ 26

Барлі гнівався, я не могла звинувачувати його за це, та оскільки такий поворот подій був дуже неприємним для мене, я теж розгнівалася. Але ще більше я розлютилася, коли досада змінилася таємним почуттям полегшення. До того як побачила Барлі, я не розуміла, якою самотньою була в цьому потязі, їдучи назустріч невідомості, можливо, я була б ще більш самотньою через неможливість знайти свого батька або коли я втрачу його назавжди. Усього лише кілька днів тому Барлі був для мене незнайомцем, а зараз його обличчя було для мене близьким і знайомим.

Хоча тієї миті він усе ще кричав:

– Куди це в біса ти зібралася? Ти змусила мене добряче побігати. Що ти вигадала цього разу?

Я пропустила останнє питання повз вуха.

– Я не хотіла змушувати тебе хвилюватися, Барлі. Я думала, що ти поїхав на пором і ніколи про це не довідаєшся.

– Так, повернуся до майстра Джеймса, скажу йому, що ти в безпеці в Амстердамі, а мені там скажуть, що ти зникла. О, тоді я матиму добру репутацію.

Він опустився на сидіння поруч зі мною, склав руки на грудях і схрестив ноги. Він мав при собі маленьку валізу, а волосся на голові було скуйовджене.

– Що на тебе найшло?

– Навіщо ти стежив за мною? – припустила я.

– Пором затримався через поломку. – Зараз, здавалося, він не міг стримати посмішки. – Я був голодний, як пес, тому повернувся на кілька кварталів назад, купив собі тістечок і чаю. Раптом я побачив, як ти йдеш вулицею в іншому напрямку, але не був у цьому впевнений, тож вирішив, що все це вигадав, ну знаєш, як воно буває, тому залишився й купив сніданок. Але потім совість почала мене гризти: адже якщо це ти, тоді в мене будуть великі проблеми. Я поспішив у той самий бік, побачив вокзал, а потім – як ти сідаєш на потяг. Я думав, у мене буде серцевий напад, – він знову сердито поглянув на мене. – Ти завдала мені досить багато турбот цим ранком. Я побіг, купив квиток, у мене ледь вистачило гульденів на нього, а потім по всьому потягу шукав тебе. – Він подивився у вікно, а потім на пачку конвертів у моїй руці. – Ти не хочеш пояснити мені, чому опинилася тут, у паризькому експресі, замість того щоб бути в школі?

Що мені залишалося робити?

– Вибач, Барлі, – сказала я, затинаючись. – У мене й гадки не було втягувати тебе у це, я справді думала, що ти вже давно в дорозі назад і можеш повернутися до майстера Джеймса із чистою совістю. Я не хотіла завдати тобі неприємностей.

– Так? – він явно чекав продовження. – Тому ти просто вирішила трохи погуляти в Парижі замість того, щоб бути на уроці історії?

– Ну… – почала я, зволікаючи час. – Батько надіслав мені телеграму, у якій говорив, що в нього все гаразд і що я можу приїхати до нього на кілька днів.

Барлі помовчав.

– Вибач, але так щось нічого не виходить. Якби ти одержала телеграму, вона б надійшла вчора ввечері, і я б про це довідався. І чому ти думала, що в батька може бути щось негаразд? Я думав, він просто виїхав у справах. Що це ти читаєш?

– Це довга історія, – повільно промовила я. – Я знаю, що ти й так вважаєш мене дивною…

– Ти до неподобства дивна, – сердито вставив Барлі. – Але буде краще, якщо ти мені розповіси про те, що замислила. У тебе є час до того, як ми висадимося в Брюсселі. Там ми пересядемо на потяг назад до Амстердама.

– Ні! – я не хотіла так крикнути. Дама напроти нас спокійно собі спала, і я притишила голос. – Мені треба їхати до Парижа. Зі мною буде все гаразд. Ти можеш зійти з потяга, якщо хочеш, і бути в Лондоні вже ввечері.

– Зійти з потяга? Ага! Це означає, що ти не збираєшся виходити на наступній станції? Як далеко йде цей потяг?

– Він насправді іде до Парижа…

Він склав руки на грудях і знову чекав продовження. Він був гірший за мого батька, можливо, він навіть гірший від професора Россі. На мить я уявила, як Барлі стоїть у класній кімнаті, руки схрещені на грудях, очі нещадно сканують безпорадних студентів, голос підвищений: «І що зрештою веде Мілтона до жахливих висновків про падіння Сатани? Хтось прочитав про це?»

До горла підкотився клубок.

– Це довга історія, – промимрила я знову, ще більше затинаючись.

– У нас є час, – сказав Барлі.

За маленьким столиком у ресторані Хелен, Тургут і я перезирнулись. Я відчув, що ми були чимось схожі. Можливо, щоб приховати ніяковість, Хелен підняла круглий блакитний камінчик, який Тургут поклав поруч із її тарілкою, і простягнула його мені.

– Це давній символ, – сказала вона. – Талісман проти злого ока.

Я взяв його, відчув вагу, гладку поверхню й тепло від її рук, а потім поклав його на стіл.

Тургута було важко заплутати.

– Мадам, ви з Румунії? – спитав він, але Хелен мовчала. – Якщо це правда, ви маєте бути обережні, – він трохи понизив голос. – Поліція може зацікавитись вами. Наша країна не в дружніх стосунках із Румунією.

– Я знаю, – озвалась вона холодно.

– Але як про це довідалася циганка? – Тургут насупився. – Ви ж не розмовляли з нею.

– Не знаю. – Хелен безпорадно знизала плечима.

Тургут похитав головою.

– Люди кажуть, що в циганок є дар прозирання в майбутнє. Я ніколи в це не вірив, але… – він замовк і витер вуса серветкою. – Як дивно, що вона заговорила про вампірів.

– Хіба? – відповіла Хелен. – Вона, мабуть, несповна розуму, циганки всі божевільні.

– Можливо, можливо, – Тургут мовчав. – Хоча мені її слова здалися дуже дивними, тому що це моя друга спеціальність.

– Циганки? – перепитав я.

– Ні, боронь Боже, – вампіри. – Ми з Хелен уп’ялися на нього, намагаючись не зустрічатися очима. – Шекспіром я заробляю на прожиток, а вампіри – це моє захоплення. У нас тут багато давніх легенд про вампірів.

– Насправді… о!., турецькі легенди? – запитав я здивовано.

– О, ці легенди беруть початок у Єгипті, любі колеги. Але тут, у Стамбулі, наприклад, існує легенда, що найкровожерливіші імператори Візантії були вампірами, деякі з них вважали, що християнські обряди сприяли тому, щоб вони випивали кров зі смертних. Я не вірю в це і гадаю, що подібне могло початися пізніше.

– А… – я не хотів виявляти надто великої цікавості, скоріше я побоювався, що Хелен може наступити мені на ногу під столом, а не через те, що Тургут міг мати зв’язок із силами зла. Але й Хелен теж пильно дивилась на нього. – Як щодо легенди про Дракулу? Ви чули про нього?

– Чув про нього? – пирхнув Тургут. Його темні очі блиснули, і він зім’яв серветку. – Ви знаєте про те, що Дракула був реальною людиною, знаменною постаттю в історії? До речі, ваш земляк, мадам, – він нахилився до Хелен. – Він був князем, правителем у західній частині Карпат у п’ятнадцятому сторіччі. Його, ви знаєте, не дуже любили.

Ми з Хелен кивнули – не могли втриматися. Принаймні, я не міг, а її, здавалося, так зацікавили слова Тургута, що вона не могла нічого із собою вдіяти. Вона трохи нахилилася вперед і слухала, при цьому її очі сяяли так само в темряві, як і його. Рум’янець проступив під її звичайною блідістю. Це був один із тих багатьох моментів, коли я помічав, навіть будучи зануреним у розмову, що краса раптово осявала її досить суворий вираз обличчя, вона ніби світилася зсередини.

– Ну, – Тургут, здавалося, насолоджувався розповіддю на свою тему. – Я не хочу набридати вам, але в мене є теорія, що Дракула відіграв дуже важливу роль в історії Стамбула. Мало хто знає про те, що коли він був маленьким хлопчиком, його тримали заручником у султана Мехмеда II в Галліполі, а потім далі на схід, в Анатолії. Його власний батько віддав його батькові Мехмеда, султанові Мураду II як викуп за переговори. Дракула пробув у нього з 1442 до 1448 року. Батько Дракули явно не був джентльменом, – посміхнувся Тургут. – Солдати, які охороняли хлопчика Дракулу, були майстрами в катуваннях, і він, напевно, чимало дізнався, спостерігаючи за ними. Але, шановні добродії, – він, здавалося, на мить забув, що Хелен – дівчина, – у мене є своя теорія про те, що він теж залишив на них свій слід.

– Що ви маєте на увазі? – у мене перехопило подих.

– Відтоді існують записи про вампірів у Стамбулі. Це моя точка зору, вона все ще не опублікована, на жаль, і я не можу довести її, але існує припущення, що першими жертвами Дракули стали оттомани, можливо, навіть вартові, які були його друзями. Гадаю, він залишив після себе заразу в нашій імперії, а потім її перенесли в Константинополь разом із Завойовником.

Ми дивилися на нього й не могли вимовити жодного слова. До мене раптом дійшло, що за легендою лише мертві могли стати вампірами. Чи означало це те, що Влад Дракула був убитий у Малій Азії й став живим мерцем ще тоді, юнаком, а може, дуже рано в ньому з’явилася пристрасть до порочності і він розвив схильність до неї в інших людях? Я нагадав собі, що треба потім запитати Тургута про це, якщо ми ближче з ним познайомимось.

– Це дивне хобі, знаєте, – Тургут знову посміхнувся своєю щирою посмішкою. – Пробачте, що набридаю вам. Моя дружина запевняє, що я нестерпний. – Перш ніж відпити зі своєї склянки, він знову злегка підніс її. – Але небо буде мені свідком, у мене є один доказ! У мене є доказ того, що султани боялися його як вампіра! – він показав на стелю.

– Доказ? – промурмотів я.

– Так! Кілька років тому я знайшов його. Один султан так зацікавився Владом Дракулою, що почав збирати його документи й особисті речі після смерті Дракули у Валахії. У своїй країні Дракула вбив багатьох турецьких солдатів, і наш султан ненавидів його за це, але не тільки тому він заснував цей архів. Ні! Султан навіть написав листа паші Валахії 1478 року із проханням надіслати йому всі писемні джерела про Влада Дракулу. Навіщо? Він сказав, що збирається створити бібліотеку, що буде боротися зі злом, яке Дракула поширив по місту після своєї смерті. Бачите, навіщо султанові було боятися Дракулу після того, як той уже помер, коли б він не вірив у те, що той міг повернутися? Я знайшов копію листа, що написав йому паша. – Він ударив кулаком по столі й посміхнувся нам: – Я навіть знайшов бібліотеку, яку він заснував, аби боротися зі злом.

Ми з Хелен сиділи не рухаючись. Збіг був неймовірно дивним. Нарешті я запитав:

– Професоре, чи була це колекція, зібрана султаном Мехмедом II?

Цього разу вже він уп’явся в нас очима.

– Ви й справді гарний історик. Вас цікавить цей період історії?

– Навіть дуже, – сказав я. – Ми хотіли б… я хотів би подивитись на той архів, що ви знайшли.

– Звичайно, – сказав він, – із превеликим задоволенням. Я покажу вам. Моя дружина буде здивована, коли довідається, що цей архів захотів побачити ще хтось. – Тургут посміхнувся. – Але, на жаль, гарним будинок, у якому колись усе це зберігалося, було знесено, щоб побудувати офіс для міністерства транспорту, це сталося вісім років тому. Це був чудовий невеликий будинок поруч із Блакитною мечеттю в старому центрі міста. Яка ганьба!

Я відчув, як кров відлила від обличчя. Так ось чому ми ніяк не могли знайти архів Россі!

– Але як же документи?

– Не турбуйтесь, добродію. Я сам запевнив їх у тому, що документи слід передати Національній бібліотеці, навіть якщо ніхто більше не цікавиться ними так, як я. – Щось похмуре промайнуло в його обличчі, уперше після того, як він прогнав циганку. – У нашому місті усе ще є те зло, з яким треба боротися, як і всюди. Він подивився на нас. – Якщо вам подобаються старі загадки, я з радістю відведу вас туди завтра. Зараз там, звісно, зачинено, уже вечір. Я добре знаю бібліотекаря, який дозволить вам розглянути колекцію.

– Дуже вам вдячний, – я не насмілювався подивитися на Хелен. – Але чому ви вирішили зайнятися цією незвичайною темою?

– Це довга історія, – серйозним тоном відповів Тургут. – Я не можу дуже набридати вам.

– Ви нам зовсім не набридли, – наполягав я.

– Ви дуже добрі.

Він сидів мовчки кілька хвилин, потираючи виделку великим і вказівним пальцями. За стінами нашого цегельного алькова сигналили машини, на багатолюдних вулицях крутились велосипеди, пішоходи, які проходили повз нас, були схожі на героїв із п’єси, жінки у вільних візерунчастих спідницях, шалях і з брязкотливими золотими сережками або ж у чорному вбранні з рудим волоссям, чоловіки в західних костюмах, краватках і білих сорочках. Запах свіжого, солоного повітря дійшов до нашого стола. Я уявив, як кораблі з усієї Євразії привозять дарунки в саме серце імперії, спочатку християнської, а потім мусульманської, вони пристають до міста, стіни якого спускаються до самого моря. Обросла лісом цитадель Влада Дракули, з варварськими ритуалами й жорстокістю, і справді здавалася далекою від цього давнього, космополітичного світу. Не дивно, що він ненавидів турків, а вони його, подумав я. Все-таки в турків Стамбула, з їхніми виробами із золота, міді й шовку, базарами, книгарнями й міріадами молитовень, було значно більше спільного із християнською Візантією, яку вони завоювали, ніж у Влада, який чинив їм відкриту непокору. Якщо розглядати його із цього осередку культури, Влад здавався неотесаним розбійником, провінційним чудовиськом, середньовічним наймитом. Я згадай його зображення з енциклопедії, що бачив удома – елегантне, улесливе обличчя й вуса. Парадокс!

Я замислився, згадавши це зображення, коли Тургут знову заговорив.

– Скажіть мені, друзі, чому ви зацікавилися Дракулою? – він повернувся й уважно подивився на нас, ввічливо (чи підозріло?) посміхаючись.

Я подивився на Хелен.

– Річ у тім, що я вивчаю історію Європи п’ятнадцятого сторіччя, я цікавлюся цим для розширення теми дисертації. – Сказав я й одразу ж відчув докори сумління за свою нещирість і за те, що ця неправда може цілком виявитися правдою. Хтозна, коли я знову працюватиму над своєю дисертацією, подумав я, і навряд мені треба буде розширювати тему. – А ви? – не відпускав його я. – Як ви перескочили від Шекспіра до вампірів?

Тургут посміхнувся сумно, як мені здалося, а його безпосередня відвертість турбувала мене ще більше.

– Це дуже дивна історія, вона сталася багато років тому Бачте, я працював над своєю другою книгою про Шекспіра, над трагедіями. Я щодня працював у невеликій, як ви називаєте, кабінці в англійському відділі нашої бібліотеки. Одного разу я знайшов книгу, якої ніколи не бачив там раніше. – Він знову подивився на мене й сумно посміхнувся. Кров у моїх жилах уже похолола. – Ця книга не була схожа на жодну з тих, які я читав, – порожня книга, дуже стара, із драконом посередині й словом «DRAKULYA». До цього я ніколи не чув про Дракулу. Але зображення було дуже дивне й сильне. Тоді я подумав, що мушу довідатися, що це таке. Тому я намагався вивчити все.

Хелен сиділа напроти мене нерухомо, немов застигла, але після цих слів стрепенулася й тихо спитала:

– Все?

Ми з Барлі під’їжджали до Брюсселя. Я дуже довго (хоча, може, це тривало лише кілька хвилин) розповідала Барлі якомога простіше й зрозуміліше про те, що дізналася від батька про його досвід у студентські роки. Барлі дивився повз мене у вікно на бельгійські будинки й сади, які виглядали сумними на тлі вкритого хмарами неба. Ми бачили, як самотній сонячний промінь блищить на шпилі церкви або на заводській трубі, коли ми наближалися до Брюсселя. Жінка з Голландії тихенько хропіла, журнал валявся на підлозі біля її ніг.

Я вже збиралася почати описувати недавнє нездужання батька, його хворобливу блідість і дивну поведінку, як Барлі раптом обернувся до мене.

– Це дивно, навіть жахливо, – сказав він. – Не знаю, чому я мушу вірити в цю дику історію, але я вірю. Хочу, принаймні. – Мене вразило те, що раніше я ніколи не бачила його серйозним, а тільки веселим, стриманим, роздратованим. Його очі, блакитні як небо, звузилися ще дужче. – Але ще дивніше те, що вся ця історія нагадує мені про щось.

– Про що? – у мене голова пішла обертом від того, що він явно повірив у мою історію.

– Це дуже дивна річ. Я навіть не можу визначити. Це якось стосується майстера Джеймса. Але що це?

Розділ 27

Барлі сидів замислений у купе, обпершись підборіддям об руку та марно намагаючись згадати щось про майстера Джеймса. Нарешті він поглянув на мене, і я була вражена красою його вузького рум’яного обличчя, коли він був серйозним. Без цієї веселості його обличчя було схоже на лице ангела або ченця в нортумберлендському монастирі. Я думала над цими порівняннями, але зрозуміла їх трохи пізніше.

– Ну, – сказав він нарешті, – наскільки я розумію, у нас є два варіанти: або ти божевільна (тоді мені треба залишатися з тобою й повернути тебе додому в безпеці), або ти не божевільна (у такому разі ти наражаєшся на великі неприємності, і я все одно буду з тобою). Мені треба бути завтра на лекції, але я щось придумаю, аби владнати це, – він зітхнув, поглянувши на мене, й знову відхилився на сидінні. – Наскільки я зрозумів, Париж – це не кінцевий твій пункт. Чи не могла б ти розповісти мені, куди ти вирушиш після того, як ми приїдемо?

Якби професор Бора дав кожному з нас ляпаса, поки ми сиділи за столом у затишному ресторані в Стамбулі, це шокувало б нас менше, ніж розповідь про своє «оригінальне хобі». Але все одно це було те саме, що й сильний ляпас, – ми прокинулися повністю. Акліматизація минула і разом із нею почуття безнадії з приводу того, що мені не пощастить знайти могилу Дракули. Ми опинилися в потрібному місці. Можливо (раптом моє серце підскочило не тільки від одного сподівання), могила Дракули була в Туреччині.

Це ніколи не спадало мені на думку, але зараз я думав про те, що це можливо. Зрештою, прибічник Дракули застерігав Роса. Може, живий мрець охороняє не тільки архів, але й могилу? Чи може присутність вампірів, про яку щойно сказав Тургут, бути доказом того, що Дракула все ще перебуває в цьому місті? Я перебирав у пам’яті історії та легенди, що ми вже знали про кар’єру і легенду Влада Проколюючого.

Якщо він молодим перебував тут у в’язниці, чи міг він повернутися сюди після смерті, у місце, де його навчили катувань? У нього могла бути ностальгія до цього місця, як у людей, які, коли виходять на пенсію, повертаються в ті місця, де вони виросли. І якщо можна довіряти роману Стокера, де йдеться про звички вампіра, то цей демон міг змінювати місце перебування, улаштовуючи собі могилу там, де йому подобалося (за книгою, він переїхав у труні в Англію). Чому ж тоді він не міг переїхати до Стамбула, з’являючись після смерті вночі у вигляді смертної людини в самому серці імперії, через війська якої настала його смерть? Зрештою, це було б гідною помстою оттоманам.

Але поки я не міг поставити Тургуту жодного з цих питань. Ми тільки-но познайомилися з цим чоловіком, і я не знав, чи можемо ми довіряти йому. Здавалося, він був щирим, але його раптова поява за нашим столом із його «хобі» була надто дивною, щоб спокійно прийняти його. Він розмовляв із Хелен, а вона, нарешті, відповідала йому.

– Ні, мадам, я не знаю «всього», що стосується історії Дракули. Правду кажучи, мої знання далеко не вичерпні. Але я підозрюю, що він мав і має величезний вплив на наше місто, жахливий вплив, через це я і продовжую пошуки. А ви, друзі мої? – він подивився на нас проникливим поглядом. – Ви самі, здається, не менш зацікавлені в цій темі. Про що саме ваша дисертація, юначе?

– Про голландських купців сімнадцятого сторіччя, – відповів я непереконливо. Принаймні, мені мій тон здався непереконливим, і я починав думати про те, що, може, ця тема була якимось безглуздим старанням. Голландські купці, раз на те пішло, не перебираються зі сторіччя в сторіччя, атакуючи людей і крадучи їхні безсмертні душі.

– Он воно як! – Тургут, здавалося, був здивований. – Тоді, – сказав він нарешті, – якщо ви також зацікавлені в історії Стамбула, ви можете піти завтра вранці зі мною, щоб подивитися колекцію султана Мехмеда. Він був чудовим старим тираном, зібрав багато цікавих речей на додаток до моїх улюблених документів. Ну, а тепер мені час іти додому, до дружини, інакше вона буде на межі розірвання шлюбу через те, що я спізнююся, – він посміхнувся, ніби він був у захваті від такої поведінки дружини, а не навпаки. – Вона, звичайно ж, захоче запросити вас завтра на обід, я теж хотів би вас бачити у нас на гостині.

Я замислився: турецькі дружини, напевно, усі такі ж покірливі, як одаліски у гаремах із легенд. Або ж він хоче сказати про те, що його дружина так само гостинна, як і він? Я очікував, що Хелен щось заперечить, але вона мовчки спостерігала за нами.

– Отже, друзі мої, – Тургут почав збиратися, витяг гроші хтозна-звідки, як мені здалося, і поклав їх поруч зі своєю тарілкою. Потім підніс келих востаннє й допив свій чай. – Адью, до завтра!

– Де ми зустрінемося з вами? – зупинив я його.

– О, я прийду сюди по вас. Давайте домовимось на десяту ранку? Добре. Бажаю вам приємного вечора.

Він уклонився й пішов. За хвилину я зрозумів, що він майже нічого не їв, заплатив за всіх нас і залишив нам талісман проти злого ока, що сяяв на білій скатертині посеред стола.

Тієї ночі я спав як убитий після втоми від подорожі і численних вражень. Коли гомін вулиці розбудив мене, вже було пів на сьому. У моїй маленькій кімнаті було похмуро. У перші хвилини після сну, коли свідомість повернулась до мене, я поглянув на білосніжні стіни, прості іноземні меблі, на блискуче дзеркало над умивальником, і незрозуміле почуття хвилювання охопило мене. Я подумав про те, де жив Россі, коли він був у Стамбулі, про його переїзд в інший пансіон. Де це було? Де з його сумок зникли перемальовки дорогоцінних карт? Я пам’ятав усе це так, ніби сам був присутній там або переживав усе це зараз. Але потім я усвідомив, що в кімнаті все було спокійно, на бюро лежала моя валіза, а найважливіше те, що мій портфель; у якому були всі цінні документи, стояв поруч із ліжком, я міг простягнути руку й відчути його. Навіть уві сні я чув, що давня мовчазна книга знаходиться усередині.

Я почув рух у ванній за стіною – Хелен пустила воду. Потім у якусь мить я усвідомив, що це можна вважати підслуховуванням, і мені стало соромно. Щоб сховати свої почуття, я швидко підвівся, налив воду в умивальник у себе в кімнаті, умився й помив руки. У дзеркалі моє обличчя (наскільки молодим я здавався у ті дні навіть самому собі, я просто не можу передати тобі, моя люба доню) було таким, як і завжди. Очі трохи тьмяні після всіх цих утомливих подорожей, але живі. Я намастив волосся, як робили в ті часи, зачесав його назад, і воно стало гладким та блискучим, надягнув м’яті штани й піджак, чисту, але зім’яту сорочку й краватку. Коли я поправляв краватку перед дзеркалом, я почув, як у ванній затихла вода, за хвилину я дістав приладдя для гоління й змусив себе постукати у двері. Не почувши відповіді, я ввійшов. У маленькій кімнаті було добре чути запах Хелен, різкий і дешевий одеколон, який вона, напевно, привезла з дому. Мені починав подобатися цей запах.

На сніданок у ресторані ми пили каву, дуже міцну (її готували в мідному кухлику з довгою ручкою), подавали хліб, солоний сир, оливки та ще турецьку газету, якої ми не могли прочитати. Хелен їла й пила, а я сидів, замислившись і вдихаючи сигаретний дим, що йшов через наш стіл від прилавка офіціанта. Вранці тут було порожньо, лише сонячні промені пробивалися крізь візерунчасті вікна. Гомін ранкового життя наповнював ресторан приємними звуками, за вікнами проходили люди: хто на роботу, а хто вже з ринку з кошиками в руках. Ми, не замислюючись, сіли за столик, який був щонайдалі від вікна.

– Професор тут не з’явиться ще години зо дві, – відзначила Хелен, енергійно розмішуючи цукор у чашці кави. – Що робитимемо?

– Я думав про те, що ми могли б піти в Айя-Софію, – сказав я. – Я знову хочу подивитися на це місце.

– Чому б ні? – погодилась вона. – Я не заперечую побути туристом, поки ми тут. – У неї був свіжий вигляд – вигляд людини, яка відпочила. Я помітив, що вона одягла світло-блакитну блузу із чорним костюмом, це було вперше – досі я її бачив тільки у чорно-білому вбранні. Як завжди, на ній був легкий шарф, що прикривав те місце на шиї, куди її вкусив бібліотекар. У неї залишався іронічний і підозрілий вираз обличчя, але в мене з’явилося таке відчуття (звісно ж, довести я цього не міг), що вона починала звикати до моєї присутності поруч.

На той час, як ми вийшли, на вулицях було повно машин і людей, ми пройшли повз них у саме серце старого міста, а потім до одного з базарів. У кожному ряді була сила покупців: старі жінки в чорному перебирали веселку тонкого текстилю, молоді жінки в яскравому одязі і з покритими головами торгувалися за фрукти, яких я ніколи не бачив, або вивчали таці із золотими прикрасами, старі люди у плетених шапочках на сивуватих чи лисих головах читали газети або розглядали на прилавках вигнуті дерев’яні курильні люльки. У декого з них у руках були молитовні чотки. Куди не кинь оком – скрізь були гарні, мудрі, живі обличчя оливкових кольорів, жести рук, пальці, які на щось показували, сліпучі посмішки, за якими часом відкривалися золоті зуби. Навколо нас лунали крики, наполегливі, самовпевнені, докучливі голоси, іноді сміх.

На обличчі в Хелен була сумна, замислена посмішка, вона озиралася й розглядала всіх цих людей так, ніби вони подобалися їй і водночас ніби вона багато що про них знала. Мені подобалося це місто, але я теж побоювався: у мене було якесь відчуття занепокоєння в людних місцях, яке виникло десь тиждень тому. Я шукав когось у юрбі, озирався через плече, вишукував в обличчях погані чи добрі наміри, навіть часом мені ввижалося, що за мною спостерігають. Це було неприємне почуття, як низька нота посеред гармонії всіх тих жвавих бесід навколо нас, і я запитав себе: чи не те саме відчувала Хелен за своєю цинічною посмішкою? Я також подумав, це почуття було в ній вроджене чи з’явилося внаслідок життя в поліцейській країні.

Який би не був корінь цього почуття, я відчував, що моя настирлива ідея кидає виклик моєму колишньому життю. Тиждень тому я був нормальним американським аспірантом, мене влаштовувала незадоволеність своєю роботою, у глибині душі я насолоджувався добробутом і високими моральними цінностями моєї країни, хоч і вдавав, ніби багато що викликає в мене сумнів. «Холодна війна» втілювалася для мене зараз у розчаруванні Хелен, а в своїх жилах я відчував ще давнішу ворожнечу. Я подумав про те, як Россі ходив по цих вулицях улітку 1930 року до того, як після пригоди в архіві він виїхав зі Стамбула, мій куратор теж був для мене реальним, він був не тільки Россі, якого я знав, він був ще й той, молодий Россі, з його ж листів.

Хелен торкнулася моєї руки й кивнула у бік двох дідусів, які сиділи за маленьким дерев’яним столом.

– Погляньте – ось ваша теорія байдикування на пенсії, – сказала вона. – Тільки дев’ята година ранку, а вони вже грають у шахи. Дивно, що вони не грають у «табла» – це улюблена гра в цій частині світу. Але я гадаю, що для них такою грою є шахи.

У цей час старі тільки почали розставляти фігурки на потертій дерев’яній дошці. Чорні готувалися до битви з білими, коні й тури охороняли королів, вони шикувалися в ряди. «По всьому світі війни організуються таким чином», – подумав я й підійшов, аби зблизька подивитися на гру.

– Ви розумієтесь на шахах? – запитала Хелен.

– Звичайно, – трохи образився я, – я грав у шахи з батьком.

– А… – звук був неприємний, і я надто пізно згадав про те, що в неї не було такого досвіду в дитинстві і що вона зі своїм батьком, принаймні, з його образом, грала зовсім у інші ігри. Але вона заглибилися в історичні думки. – Це не західна гра, ви знаєте? Це давня середньосхідна гра, арабською – скесктаіе, якщо я не помиляюсь, ви так говорите в Англії. «Шах» у перекладі означає «король». Битва королів.

Я спостерігав за тим, як чоловіки почали свою гру, їхні скручені пальці вибирали перших воїнів. Вони обмінювалися жартами, можливо, вони були старими друзями. Я міг би так цілий день простояти, спостерігаючи за ними, але Хелен пішла далі, а я – за нею. Коли ми проходили повз них, чоловіки, здавалося, помітили нас уперше, вони мигцем зиркнули на нас. Ми, мабуть, були схожі на іноземців, хоча обличчя Хелен чудово зливалося з довколишніми обличчями. Я думав про те, як довго вони гратимуть, можливо, весь ранок, і хто ж із них, цікаво, виграє.

Крамниця біля них тільки відчинялася. Насправді це був навіс під фіговим деревом на краю базару. Юнак у білій сорочці й чорних штанах відчиняв двері крамниці й відкривав штори, витягав столи назовні й викладав товар – книги. Вони були розкладені на дерев’яних прилавках, у кошиках на підлозі й акуратно виставлені на полицях усередині.

Я рішуче попрямував до прибавка, молодий власник книгарні привітно кивнув і посміхнувся, здавалося, він міг впізнати бібліофіла, якої б національності той не був. Хелен пішла за мною повільнішим кроком. Ми почали розглядати книги, які були тут як мінімум на десятьох мовах. Багато було написано арабською або сучасною турецькою мовою, деякі грецькою або кирилицею, інші англійською, французькою, німецькою, італійською. Я знайшов книгу на івриті й цілу полицю з латинською класикою. Більшість книг були дешевого друку у простих палітурках, обкладинки порвалися від переходу з одних рук в інші. Там були книги й у нових обкладинках із характерним запахом, було також трохи дуже старих томів, особливо з написаних арабською мовою.

– Візантійці теж любили книги, – прошепотіла Хелен, перегортаючи сторінки книги, схоже, німецької поезії. – Може, вони купували книги саме на цьому місці.

Юнак закінчив усі приготування й підійшов привітати нас.

– Говорите німецькою? Англійською?

– Англійською, – швидко сказав я, оскільки Хелен не відповідала.

– У мене є книги англійською, – сказав він мені із приємною посмішкою. – Немає проблем. – У нього було тонке виразне обличчя, великі зелені очі й довгий ніс. – І газети навіть із Лондона або Нью-Йорка.

Я подякував йому й запитав, чи є в нього старі книги.

– Так, є дуже старі.

Він простягнув мені «Багато шуму через ніщо» видання дев’ятнадцятого сторіччя, що виглядала дешево, у потертій обкладинці. Мені було цікаво, яка бібліотека віддала це видання, а також те, як ця книга пройшла весь шлях, наприклад із Манчестера, і потрапила на це перехрестя давніх світів. Я перегорнув сторінки із ввічливості й повернув книгу.

– Не досить стара? – посміхнувся він.

Хелен дивилась через моє плече, а потім поглянула на годинник. Ми ще не дійшли до Айя-Софії.

– Так, нам час іти, – сказав я.

Молодий продавець чемно уклонився нам, тримаючи книгу в руках. Я на мить затримав на ньому погляд, упізнавши в ньому щось знайоме, але він відвернувся й підійшов до нового покупця, старого, схожого на двох шахістів.

Хелен схопила мене за лікоть, ми пішли геть, попрямувавши повз базар у бік нашого пансіону.

Коли ми ввійшли, в маленькому ресторані було порожньо, але за кілька хвилин на порозі з’явився Тургут, кивнув, посміхнувся й запитав, як ми спали. На ньому, незважаючи на спеку, був вовняний костюм оливкового кольору. Здавалося, він ледве стримував радісне передчуття. Чорне кучеряве волосся він зачесав назад, туфлі сяяли, він поспішив вивести нас із ресторану. Я знову помітив, що він був дуже енергійною людиною, мені подобалося, що в нас такий гід. Збудження дедалі наростало в мені. Папери Россі були у безпеці, у моєму портфелі, і, напевно, за кілька годин я наближусь до суті справи. Незабаром, принаймні, у мене з’явиться можливість порівняти копії документів з оригіналами, які він досліджував так багато років тому.

Ми йшли за Тургутом вулицями, і він пояснював нам, що архів султана Мехмеда знаходився не в головному будинку бібліотеки, але все одно під захистом держави. Зараз він перебував у філії бібліотеки, котра колись була медресе – традиційною ісламською школою. Ататюрк закрив ці школи під час секуляризації країни (відокремлення школи від церкви), тепер у цій конкретній школі зберігалися рідкісні й античні книги Національної бібліотеки, у яких розповідалася історія імперії. Без сумніву, ми знайдемо колекцію султана Мехмеда серед інших книг про століття оттоманської експансії.

Філія бібліотеки виявилась акуратним маленьким будинком. Ми ввійшли в нього з вулиці через оббиті міддю дерев’яні двері. Вікна були прикрашені мармуровими візерунками, крізь них проходило сонячне світло, утворюючи на темній підлозі килим із зірочок та восьмикутників. Тургут показав нам, де ми можемо розписатися – реєстраційна книга лежала біля входу (я помітив, що Хелен залишила нерозбірливий напис), а Тургут поставив свій величний підпис.

Ми пройшли в єдиний зал архіву – велике, тихе приміщення під куполом, прикрашеним зеленою й білою мозаїкою. По всій довжині кімнати стояли поліровані столи, там уже працювали троє чи четверо вчених. Стіни були заставлені не тільки книгами, але й дерев’яними шухлядами і коробками, на стелі висіли вишукані мідні люстри. Бібліотекар, стрункий чоловік п’ятдесяти років із молитовними чотками на зап’ясті, залишив свою роботу, підійшов до нас і потис обидві руки Тургута. Вони поговорили хвилину, я вловив назву нашого університету зі слів Тургута, а потім бібліотекар звернувся до нас турецькою, посміхаючись і вклоняючись.

– Це містер Ерозан. Він запрошує вас у свою бібліотеку, – сказав нам Тургут із задоволеним виглядом. – Він буде до смерті радий допомогти вам, – я мимоволі здригнувся, а Хелен розгублено посміхнулась. – Він зараз же дасть вам документи султана Мехмеда про Орден Дракона. Поки ми будемо його чекати, давайте влаштуємося зручніше.

Ми сіли за один зі столів на безпечній відстані від інших дослідників. Вони поглянули на нас із цікавістю і знову повернулися до своїх робіт. За хвилину містер Ерозан повернувся, несучи в руках велику дерев’яну коробку із замком збоку й арабським написом на кришці.

– Що тут написано? – запитав я в професора.

– О! – він доторкнувся до кришки коробки кінчиками пальців. – Тут написано: «Тут зло»… хм… «тут утримується зло… зберігається. Замкни його ключами святого Корану».

Моє серце підскочило, фрази були дуже схожі на ті, які бачив Россі на загадковій карті і які він прочитав уголос у старому будинку архіву. У листах він не згадував про коробку, але, можливо, він не бачив її, якщо бібліотекар приніс йому тільки документи. Можливо, їх поклали в коробку після того, як Россі побував тут.

– Скільки років цій коробці? – запитав я Тургута.

Він похитав головою.

– Я не знаю, як не знає й мій друг. Оскільки вона зроблена з дерева, я не думаю, що вона така давня, аж із часів Мехмеда. Мій друг сказав мені одного разу, – Тургут посміхнувся містерові Ерозану, а той посміхнувся у відповідь, нічого не розуміючи, – що ці документи поклали в коробку 1930 року для збереження. Він знає це від колишнього бібліотекаря. Мій друг дуже педантична людина.

1930 року! Ми з Хелен перезирнулись. Можливо, на той час Россі вже написав свої листи – грудень 1930 – для того, хто б не був наступним, документи, які він досліджував, сховали в коробку для збереження. Звичайні дерев’яні коробки, мабуть, берегли вміст від мишей і вогкості, але що змусило того бібліотекаря закрити документи про Орден Дракона на замок у коробці й написати священне попередження?

Друг Тургута приніс зв’язки ключів і вставив один у замок. Я ледве не розсміявся, згадуючи наші сучасні каталоги вдома, доступність до тисяч рідкісних книг в університетській бібліотеці. Я ніколи не думав, що під час дослідження доведеться скористатися старим ключем. Він покрутився в замку.

– Ось і все, – мовив стиха бібліотекар і відійшов убік.

Тургут посміхнувся нам – як мені здалося, досить сумно, і підняв кришку.

У потязі Барлі щойно закінчив читати перші два листи мого батька. Мені було боляче бачити їх відкритими в його руках, але я знала, що Барлі радше повірить авторитетному голосу мого батька, ніж моїм розповідям.

– Ти раніше був у Парижі? – запитала я його почасти для того, щоб приховати емоції.

– Можна вважати, що так, – відповів Барлі трохи роздратовано. – Я рік учився там, перш ніж вступив до університету. Моя мати бажала, щоб я краще вивчив французьку. – Я хотіла запитати про його матір, чому вона чекала від сина таких досягнень, а також про те, як це – мати матір, але Барлі знову поринув у лист: – Твій батько, мабуть, дуже гарний лектор, – задумливо сказав він. – Це набагато цікавіше, ніж те, що нам викладають в Оксфорді.

Це була нова царина для мене. Хіба могли лекції в Оксфорді бути нудними? Хіба це можливо? Барлі знав багато такого, про що я хотіла дізнатись, він був немов посланцем із такого великого світу, що я не могла собі навіть уявити. Цього разу мене перервав провідник, що проходив повз наше купе.

– Брюссель! – крикнув він.

Потяг уже сповільнював хід, і за кілька хвилин ми визирали з вікон на вокзал Брюсселя, а в потяг заходили митники. Люди поспішали на потяги, голуби дзьобали крихти на платформі.

Напевно, через те що в мене була таємна любов до голубів, я досить пильно вдивлялася в юрбу і раптово помітила непорушну постать. Це була висока жінка в довгому чорному пальті, вона спокійно стояла на платформі. На голові в неї був чорний шарф, що обрамляв її біле обличчя. Вона стояла надто далеко від мене, я не могла добре розглянути риси її обличчя, але я помітила блиск її чорних очей і неприродно червоні губи (яскрава помада, можливо?). Щось дивне було в її одязі, навколо всі були в міні-спідницях і в черевиках на високій платформі, а на її ногах були вузькі туфлі-човники.

Спочатку саме її тривожність привернула мою увагу до неї й утримувала її ще кілька хвилин після того, як рушив потяг. Вона уважно розглядала вагони. Я мимоволі відсунулась від вікна, і Барлі запитливо подивився на мене. Жінка явно не бачила нас, хоча й зробила крок у наш бік. Потім вона, схоже, передумала й стала розглядати інший потяг, який щойно під’їхав з іншого боку платформи. Щось у її рівній, напруженій спині змусило мене дивитися на неї, поки ми не виїхали зі станції, а потім вона зникла серед юрби людей, ніби й не було її зовсім.

Розділ 28

Я дрімала весь цей час замість Барлі. Прокинувшись, я побачила, що схилилась на нього, голова скотилась на його плече в м’якому темно-синьому светрі. Він дивився у вікно, листи батька акуратно були складені в конверти й лежали на його колінах. Ноги в нього були схрещені, обличчя (не так далеко від мого) повернене до вікна – він спостерігав за пейзажами, які, я вже знала, були краєвидами французьких сіл. Я розплющила очі й побачила його кістляве підборіддя. Опустивши очі, я помітила, як Барлі вільно тримає листи у своїх руках. Я вперше помітила, що він гриз нігті, так само як і я. Я знову заплющила очі, прикидаючись, ніби ще сплю, а його плече діяло так заспокійливо. Потім я подумала: йому, мабуть, не подобається, що я обперлась на нього і обслинила його светр уві сні. Я швидко випросталася. Барлі обернувся й подивився на мене, його очі були повні далеких думок, а може, він задивився на пейзажі за вікном – уже не рівнинні, а пагорбисті скромні картинки французьких селищ. За хвилину він посміхнувся.

Коли піднялася кришка коробки із секретами султана Мехмеда, з неї вирвався запах, який я дуже добре знав. Це був запах дуже старих документів, пергаментного паперу, вікового пилу, сторінок часу, яких давно вже торкнулося тління. Це був ще й запах маленької порожньої книги із драконом у центрі, запах моєї книги. Я ніколи не насмілювався доторкнутися до неї носом і принюхатися, як я таємно робив з іншими старими томами, бо я боявся, мабуть, що там міг бути якийсь огидний запах або ще гірше, якась сила в цьому запаху – наркотик зла, якого я не хотів вдихати.

Тургут акуратно витягав документи з коробки. Кожен був обгорнений пожовклим обгортковим папером, усі розрізнялися формою й розміром. Він обережно розклав їх на столі перед нами.

– Я сам покажу вам ці документи й розповім, що знаю про них, – сказав він. – А потім вам, можливо, захочеться посидіти й подумати над ними?

Так, напевне захочеться, кивнув я, а Тургут розпакував згорток і став акуратно розгортати його перед нашими очима. Це був пергамент, прикріплений до тонких дерев’яних паличок. Це зовсім не було схоже на великі тонкі сторінки й переплетені книги, до яких я звик, вивчаючи світ Рембрандта. Краї пергаменту були оздоблені візерунчастими геометричними фігурами різних кольорів: золотого, синього й темно-червоного. Текст, написаний від руки, на жаль, був написаний арабськими буквами. Я навіть не знаю, на що я очікував: цей документ прийшов із самого серця імперії, у якій говорили оттоманською мовою, а записували його арабськими буквами, до грецької мови там вдавалися лише для того, аби знущатися з візантійців, а до латини – коли штурмували браму Відня.

Тургут прочитав мої думки за моїм обличчям і поспішив пояснити.

– Це, друзі мої, список витрат у війні з Орденом Дракона. Цей документ було написано у місті південніше річки Дунай чиновником, який витрачав там гроші султана, інакше кажучи, це звіт про справи. Бачите, батько Дракули, Влад Дракула, коштував Оттоманській імперії величезної кількості грошей у середині п’ятнадцятого сторіччя. Цей чиновник придбав озброєння й турецькі шаблі для сотні вояків, що охороняли західні кордони Карпат, аби місцеві люди не бунтували, він також купив їм коней, ось, – він показав своїм довгим пальцем у кінець списку, – тут написано, що Влад Дракула дуже дорого їм обійшовся, що він докучлива, огидна людина і на нього довелося витратити більше грошей, ніж розраховував паша. Паша дуже шкодує про це і вболіває, бажає довгого життя Незрівнянному в ім’я Аллаха.

Ми з Хелен перезирнулися, і я подумав, що бачу в її очах такий самий побожний страх, який відчував сам. Цей шматочок історії був так само реальним, як плиткова підлога під нашими ногами або дерев’яний стіл під нашими руками. Люди, з якими все це відбулося, насправді жили, дихали, відчували, думали, а потім померли, як і ми… помремо. Я відвернувся, будучи не в змозі витримати спалах емоцій на її сильному обличчі.

Тургут скрутив згорток і почав розкривати другий пакет, у якому знаходилося ще два згортки.

– Отут лист від паші у Валахії, у якому він обіцяє надсилати султанові Мехмеду будь-які документи про Орден Дракона, які вдасться знайти. А це звіт про торгівлю на Дунаї 1461 року, недалеко від володінь Ордену Дракона. Кордони цього району не були чітко визначені, як ви розумієте, вони постійно змінювалися. Тут список спецій, шовку, коней, які паша повинен був віддати за овечу вовну.

Наступні два згортки виявилися такими ж звітами. Потім Тургут розпакував менший пакет, у якому був плаский шматок пергаменту.

– Карта, – сказав він.

Я мимоволі потягнувся до портфеля, у якому знаходилися начерки Россі й записи, але Хелен непомітно похитала головою. Я розумів її: ми не досить добре знали Тургута, щоб відкривати перед ним усі наші таємниці. Не зараз, вирішив я про себе; зрештою, схоже, він відкрив перед нами всі свої секрети.

– Я ніколи не розумів, що показує ця карта, друзі мої, – сказав нам Тургут. У його голосі чувся жаль, він задумливо погладжував вуса. Я уважно подивився на пергамент і з тремтінням помітив акуратну, хіба що злегка вицвілу версію першої карти, яку змалював Россі – довгі вершини гір, на північ від них звивається річка. – Це не нагадує мені жоден із регіонів, які я вивчав, до того ж неможливо довідатись, як ви кажете, масштаб цієї карти. – Він відклав її убік. – А ось інша карта, що, здається, збільшує частину першої карти, – я знав, я вже бачив усе це, і збудження зросло в мені. – Гадаю, ці гори показують західну частину першої карти, чи ні? – Він зітхнув. – Але більше немає ніякої інформації, до того ж ви бачите, що тут не так уже й багато написів, крім висловів із Корану і якогось дивного напису, одного разу я переклав її, вона звучить так: «У цьому місці він похований у злі. Читачу, словом витягни його».

Я простягнув руку, щоб зупинити його, але Тургут говорив дуже швидко, він застав мене зненацька.

– Ні! – крикнув я, але було запізно, Тургут здивовано поглянув на мене. Хелен дивилася то на мене, то на Тургута, містер Ерозан в іншому кінці холу відірвався від роботи й теж поглянув на мене. – Пробачте, – прошепотів я. – Просто я дуже захоплений тим, що бачу ці документи. Вони такі… цікаві.

– О, я дуже радий, що ви знаходите їх цікавими. – Серйозне обличчя Тургута просто засяяло. – А ці слова насправді звучать дивно. Від них, ну, знаєте, аж здригаєшся.

Тієї миті у залі почулися кроки. Я нервово обернувся, очікуючи побачити самого Дракулу, як би він не виглядав, але це був усього лише невисокий чоловік у білій кепці і з довгою сивою бородою. Містер Ерозан пішов до дверей, щоб привітати його, а ми повернулися до наших документів. Тургут витяг із шухляди ще один пергамент.

– Це останній документ у цій шухляді, – сказав він. – Я ніколи не міг його зрозуміти. Він позначений у бібліотечному каталозі як бібліографія Ордену Дракона.

Моє серце тенькнуло, і я помітив, як почервоніла Хелен.

– Бібліографія?

– Так, друже мій, – Тургут обережно розклав документ перед нами на столі. Це був старий і досить подертий документ, написаний грецькою дуже акуратним почерком. Верхня частина обтріпалася, ніби колись він був частиною довшого документа, унизу теж було відірвано шматок. На манускрипті не було ніяких орнаментів, тільки акуратно виведені рядки слів. Я зітхнув: ніколи не вивчав грецької, а цей документ міг розшифрувати лише фахівець.

Ніби відчуваючи мою проблему, Тургут дістав записну книжку зі свого портфеля.

– Я попросив перекласти це одного вченого з Візантії, що працює в нашому університеті. Він має чудові знання про їхню мову й документи. Це список літературних творів, хоча багато з них я ніколи не зустрічав раніше. – Він розкрив свій блокнот і вирвав звідти сторінку. Вона була всіяна акуратними записами турецькою. Цього разу зітхнула Хелен. Тургут ударив себе в чоло: – О, перепрошую, – сказав він, – дозвольте мені перекласти, і ми продовжимо: Геродот «Поводження з військовополоненими», Фесей «Про причину катувань», Ориген «Трактат про перші принципи», Ефімій Старший «Доля проклятих», Губент із Гента «Трактат про природу», святий Фома Аквінський «Сізіф». Бачите, досить дивна колекція, деякі книги в ній дуже старі. Мій друг – візантійський учений – сказав мені, наприклад, що станеться диво, якщо знайдеться раніше не відома версія цього трактату, написана одним із перших християнських філософів Оригеном. Більшість його праць було знищено після того, як його звинуватили в єресі.

– Якій єресі? – Хелен зацікавилася. – Я впевнена, що десь читала про нього.

– Його звинуватили, бо у своєму трактаті він говорив про те, що, згідно з християнською логікою, навіть Сатана може врятуватися й воскреснути, – пояснив Тургут. – Мені продовжити зі списком?

– Якщо не заперечуєте, – попросив я, – чи можете ви записувати для нас назви англійською, поки ви читаєте їх?

– Із задоволенням! – Тургут відкрив свою записну книжку й дістав ручку.

– Що ти скажеш на це? – запитав я в Хелен. Її обличчя говорило більше, ніж будь-які слова: «Ми пройшли весь цей шлях заради списку старих книг?» – Я знаю, що поки це здається нісенітницею, – сказав я їй, понизивши голос, – але давай поглянемо, до чого це все.

– А тепер, друзі мої, дозвольте зачитати вам інші назви. – Тургут швидко записував їх. – Майже всі вони пов’язані з катуваннями, убивством або ще із чимось неприємним, ось послухайте: Еразмус «Щастя вбивці», Йохан фон Вебер «Канібали», Джорджіо Падуанський «Проклятий».

– А ці праці не мають дат? – запитав я, нахиляючись над документами.

Тургут зітхнув.

– Ні. На деяких із цих назв мені не пощастило знайти посилання, але з тих, які я визначив, жодна не написана пізніше 1600 року.

– Проте все це після смерті Дракули, – прокоментувала Хелен.

Я здивовано подивився на неї. Мені це не спадало на думку. Це була проста думка, але дуже слушна.

– Так, мадам, – сказав Тургут, підводячи на неї очі. – Найдавніша із цих праць була написана через сто років після смерті Дракули й султана Мехмеда. На жаль, я не зміг дізнатися, як і коли ця бібліографія потрапила в колекцію султана Мехмеда. Мабуть, хтось пізніше додав її, можливо, уже після того, як колекція з’явилася в Стамбулі.

– Але до 1930 року, – міркував я.

Тургут уважно подивився на мене.

– Саме цього року ця колекція виявилася під замком, – сказав він. – Чому ви це сказали, професоре?

Я відчував, що червонію, для цього було дві причини: перша – я сказав занадто багато, так багато, що Хелен у розпачі відвернулася від мене, вражена моєю дурістю, а друга – я ще не був професором. Я замовк. Мені ніколи не подобалося брехати, я завжди намагаюся не робити цього, якщо можна хоч якось уникнути відповіді.

Тургут уважно розглядав мене, і я відчув, соромлячись, що до цього не помічав неймовірної проникливості його темних очей, навколо яких були тонкі зморшки. Я глибоко зітхнув, вирішивши, що пізніше з’ясую стосунки з Хелен. Я весь цей час довіряв Тургуту, а він міг би допомогти нам, якщо знав більше. Але все одно, щоб зволікти рішучий момент, я ще раз поглянув на список документів, який він складав для нас, а потім подивився на турецький текст, із якого він перекладав. Я не міг поглянути йому в очі. Скільки з того, що я знав, я міг йому розповісти? Якщо я розповім йому повністю все, що довелося пережити тут Россі, чи повірить він мені, чи не буде сумніватися в нашій серйозності й розсудливості? Саме тому, що я опустив свої очі в нерішучості, я помітив дещо дивне. Рука потягнулася до оригіналу грецького документа, бібліографії Ордену Драконів. Не все там було написано грецькою мовою, і я міг спокійно прочитати ім’я, що було наприкінці списку: Бартоломео Россі. За цим ім’ям ішла фраза латиною.

– Господи! – я занадто пізно зрозумів, що мій вигук стривожив усіх учених, що тихо працювали в архіві. Містер Ерозан, який усе ще розмовляв із бородатим чоловіком у кепці, здивовано подивився на нас.

Тургут відреагував одразу ж, а Хелен підсунулася ближче.

– Що сталося? – Тургут простягнув руку до документа.

Я все ще пильно дивився туди, і йому було легко простежити за моїм поглядом. Потім він схопився на ноги, і видихнув те, що могло бути луною мого власного крику, такою дивною луною, що раптом вона принесла мені дивне заспокоєння посеред усіх цих дивовижних речей.

– О Господи! Професор Россі!

Ми всі втрьох перезирнулися, кілька хвилин ніхто не міг вимовити жодного слова. Нарешті я спробував.

– Ви, – запитав я Тургута, понизивши голос, – знаєте це ім’я?

Тургут подивився на мене, а потім на Хелен:

– А ви? – вимовив він нарешті.

У Барлі була добра посмішка.

– Ти, можливо, втомилася, не дуже добре спала. Я й сам стомився, усе думаючи, в яку халепу ти вскочила. Що про тебе може сказати хтось, якщо ти розповіси про це? Хтось інший, я маю на увазі. Наприклад, оця леді, – він кивнув на нашу сонну супутницю, яка не прокинулася в Брюсселі й, схоже, збиралася спати до самого Парижа. – Або поліцейський. Усі тобі скажуть, що ти божевільна, – зітхнув він. – І ти справді збиралася сама їхати на південь Франції? Як би мені хотілося, щоб ти розповіла мені, куди ти їдеш, щоб мені не довелося вгадувати, тоді я зателефонував би місіс Клей, і в тебе були б великі неприємності.

Тепер настала моя черга посміхнутися. Ми вже разів зо два обговорювали це.

– Ти дуже вперта, – бурчав Барлі. – Я ніколи не думав, що одна маленька дівчинка може стати такою великою проблемою, і саме тією проблемою, у яку я потраплю, коли майстер Джеймс дізнається, що я кинув тебе саму посеред Франції, ти знаєш про це. – Від цих слів я ледве не розплакалася, але його наступні слова вмить висушили сльози: – Принаймні, в нас буде час на ленч, перш ніж ми пересядемо на інший потяг. У Гар-дю-Норд найсмачніші сендвічі, ми купимо їх, якщо, звісно, у нас вистачить франків.

Серце мені зігріли займенники, які він вимовив.

Розділ 29

Зійти навіть із сучасного потяга на велику арену мандрівників – Гар-дю-Норд, з його ажурними дахами з чавуна й скла, які височіють угору, з криноліновими спідницями й легкою красою – це все одно, що зійти просто в Париж. Ми вийшли з потяга з валізами в руках, постояли трохи мовчки, вбираючи це все в себе. Принаймні, я так робила, хоча була тут уже кілька разів разом зі своїм батьком. По всьому вокзалу відлунювали сигнальні звуки гальм потяга, розмови людей, кроки, свистки, шелест голубиних крил, брязкіт монет. Повз нас пройшов старий чоловік під руку з молодою дівчиною. Її руде волосся було гарно зачесане, на губах рожева помада, і я на мить уявила себе на її місці. О, як би я хотіла мати такий самий вигляд, бути дорослою парижанкою, ходити на високих підборах, щоб у мене були справжні груди й елегантний художник ішов би зі мною поруч! Потім я подумала про те, що він, можливо, був її батьком, і мені стало дуже самотньо.

Я повернулася до Барлі, який, здавалося, радше вбирав запахи, а не краєвиди.

– Боже, який я голодний, – застогнав він. – Якщо вже ми тут, давай хоча б з’їмо що-небудь смачне. – Він пішов в інший бік вокзалу, ніби впізнавав дорогу з пам’яті. Виявилося, він не тільки дорогу знав, а ще й купив гірчицю і гарний бекон, тому невдовзі ми вже їли сендвічі, загорнені в білу серветку. Барлі навіть забув сісти на лавку.

Я теж була голодна, але найбільше мене непокоїло те, що ж мені робити далі. Тепер, коли ми зійшли з потяга, Барлі міг у будь-яку мить піти до першого телефону, зателефонувати місіс Клей, майстрові Джеймсу або навіть цілій армії жандармів, щоб ті повернули мене в Амстердам. Я нишком глянула на нього, але його обличчя затуляв сендвіч. Коли він відірвався від нього, щоб випити апельсиновий напій, я сказала:

– Барлі, прошу тебе, зроби мені ласку.

– Що цього разу?

– Будь ласка, не телефонуй нікому. Справді, Барлі, не виказуй мене, будь ласка. Я все одно поїду звідси на південь, чого б мені це не коштувало. Ти ж бачиш, я не можу поїхати додому, не дізнавшись, де мій батько і що з ним відбувається.

Він проковтнув напій із серйозним виразом обличчя:

– Я це бачу.

– Будь ласка, Барлі.

– За кого ти мене маєш?

– Я не знаю, – сказала я здивовано. – Я думала, ти злий на мене через те, що я втекла, і все ще почуваєшся зобов’язаним повернути мене додому.

– Подумай тільки, – сказав Барлі. – Якби я справді стояв на своєму, я б зараз уже їхав додому на свої лекції (де одержав би гарний прочухан від майстра Джеймса), а ти б їхала куди треба. Натомість я тут, змушений з галантності чи з цікавості супроводжувати леді на південь Франції. Гадаєш, я промину таку нагоду?

– Не знаю, – відповіла я, але цього разу більш вдячно.

– Нам краще дізнатися про потяг у Перпіньян, – сказав Барлі, рішуче стискуючи серветку з-під сендвіча.

– Як ти дізнався? – здивувалася я.

– О, думаєш, що ти така загадкова? – голос Барлі знову звучав роздратовано. – Хіба не я перекладав тобі всі ті рядки про вампірів? Куди ще ти можеш їхати, якщо не в той монастир у Піренеєс-Орієнтале? Чи ти думаєш, я не знаю карту Франції? Ну, не супся, тобі не личить.

Ми, нарешті, пішли в обмінний пункт пліч-о-пліч.

Коли Тургут уперше вимовив ім’я Россі тим упевненим тоном, яким говорив, що вони були знайомі, мені раптом здалося, що світ зрушився навколо мене, кольори й форми вискочили зі своїх обрисів і змішалися в абсурдному порядку. У мене було таке відчуття, ніби я дивлюся знайомий фільм, і раптом герой, якого ніколи в ньому не було, з’являється на екрані й бере участь у сцені без жодних пояснень.

– Ви знаєте професора Россі? – повторив своє питання Тургут тим самим тоном.

Я все ще не міг вимовити ні слова, але Хелен, схоже, уже прийняла рішення.

– Професор Россі – науковий керівник Пола на факультеті історії в нашому університеті.

– Це неймовірно, – повільно сказав Тургут.

– Ви чули про нього? – запитав я. – Ви хочете сказати, що ви чули про його роботи й ніколи не зустрічалися з ним?

– Ні, я ніколи не зустрічав його, – сказав Тургут. – Я чув про нього дуже незвичайні речі. Будь ласка, ось історія – гадаю, мушу вам її розповісти. Сідайте, друзі мої, – він гостинно запросив нас сісти, незважаючи на те що був надзвичайно уражений. Ми з Хелен скочили на ноги, але одразу знову сіли поруч нього. – У цьому є щось надзвичайне… – він замовк, а потім насилу змусив себе пояснити нам, у чому річ.

– Кілька років тому я був зачарований цим архівом, тож попросив бібліотекаря, щоб він розповів мені все, що знав про нього. Він сказав, що на його пам’яті ніхто не цікавився цими документами, але він припустив, що його попередник (я маю на увазі бібліотекаря, який працював до нього) знав дещо про архів. Я пішов до цього бібліотекаря.

– Він ще живий? – зітхнув я.

– О, ні, мій друже, на жаль. Уже тоді він був дуже старий, він помер через рік після нашої розмови, по-моєму. Але пам’ять у нього була чудова. Він розповів мені, що замкнув колекцію, оскільки в нього було погане передчуття щодо неї, і що іноземний професор одного разу вивчав ці документи й став дуже, як ви говорите, сам не свій, майже божевільний, та несподівано вибіг з архіву. За словами старого бібліотекаря, через кілька днів після цього випадку одного разу він сидів сам у бібліотеці, підвів голову й раптом помітив, як високий чоловік переглядає ті самі документи. Ніхто не входив, двері з вулиці були зачинені, бо був уже вечір, час роботи бібліотеки закінчився. Він ніяк не міг зрозуміти, як цей чоловік увійшов. Зрештою він подумав, що не зачинив двері й не чув, як цей чоловік піднімався сходами, хоча це здавалося йому неможливим. Потім він сказав мені, – Тургут нахилився вперед і понизив голос, – він сказав мені, що коли він підійшов до цього чоловіка, аби запитати, що він тут робить, той підвів голову й… розумієте… з куточка його рота капала кров.

Мене накрила хвиля відрази, а Хелен підвела плечі, ніби для того, щоб стримати тремтіння.

– Старий бібліотекар спочатку не хотів розповідати мені про це. Мабуть, він боявся, що я визнаю його за божевільного. Він сказав, що, побачивши це, він знепритомнів, а коли отямився, чоловік уже пішов. Але документи все ще були розкладені на столі, і тоді наступного дня він купив цю священну коробку на ринку антикваріату і склав туди документи. Він тримав їх під замком, але після того випадку більше ніхто не приходив по них, поки він працював бібліотекарем. І він більше ніколи не бачив того дивного чоловіка.

– Але до чого тут Россі? – наполягав я.

– Розумієте, я вирішив відстежити все, що було пов’язане із цією історією, я запитав у старого ім’я того іноземного дослідника, але він не міг нічого згадати, за винятком того, що, на його думку, це був італієць. Він сказав мені, щоб я подивився в реєстрації за 1930 рік, якщо так хотів про це довідатися, і мій друг дозволив мені зробити це. Я побачив ім’я професора Россі і після деяких пошуків виявив, що він з Англії, з Оксфорда. І тоді я написав йому листа в Оксфорд.

– Він відповів? – Хелен свердлила Тургута очима.

– Так, але тоді він уже був не в Оксфорді. Він перейшов в американський університет, ваш університет, хоча я не згадав про це, коли ви сказали назву вашого закладу. Лист довго йшов до нього, а потім він відповів мені. Він вибачився й сказав, що нічого не знає про архів, на який я посилався, й нічим не може мені зарадити. Коли ми прийдемо до мене додому, я покажу вам лист. Він прийшов до мене перед самим початком війни.

– Це все дуже дивно, – промурмотів я. – Я не можу цього зрозуміти.

– Ну, це ще не так і дивно, – стривожено зауважив Тургут.

Він повернувся до пергаменту на столі, до бібліографії, провів пальцем по імені Россі наприкінці списку. Стежачи за його рухом, я знову помітив слова після імені. Вони були написані латиною – я був упевнений. Але, незважаючи на те що латину я вивчав тільки перші два роки в коледжі, вона й тоді не була в мене досконалою, а зараз і ті знання зовсім заіржавіли.

– Що тут написано? Ви можете читати латиною?

На моє щастя, Тургут кивнув.

– Тут написано: «Бартоломео Россі, дух… примара… в амфорі».

Думки закрутилися в моїй голові.

– Я знаю цю фразу. Я впевнений, що це назва його статті, над якою він працює… працював цієї весни. – Я замовк. – Працював навесні. Він показував мені її приблизно місяць тому. Вона про грецьку трагедію й об’єкти, які грецькі театри іноді використовували як реквізит. – Хелен уважно дивилася на мене. – Я впевнений, що це його остання робота.

– Це дуже, дуже дивно, – сказав Тургут, і я почув страх у його голосі, – я багато разів переглядав цей список і раніше ніколи не бачив цієї графи. Хтось додав сюди ім’я Россі.

Я здивовано дивився на нього.

– З’ясуйте, хто це зробив, – зітхнув я. – Ми мусимо дізнатися, хто рився в цих документах. Коли ви були тут востаннє?

– Приблизно три тижні тому, – похмуро відповів Тургут. – Почекайте, я піду запитаю в містера Ерозана. Нікуди не йдіть. – Але тільки-но він підвівся, як уважний бібліотекар побачив його й пішов назустріч. Вони швидко обмінялися кількома словами.

– Що він каже? – запитав я.

– Чому він раніше не розповів мені про це? – зітхнув Тургут. – Учора приходив якийсь чоловік і дивився документи в цій коробці – Він ще щось запитав у друга, і містер Ерозан жестом показав на двері. – Це був той чоловік, – сказав Тургут, показуючи теж у той бік, – той бородань, що приходив сюди нещодавно і з яким він розмовляв.

Ми всі різко повернулися, і бібліотекар знову показав на двері, але вже було надто пізно. Невисокий чоловік у білій кепці з сивою бородою вже пішов.

Барлі судорожно рився в гаманці.

– Нам доведеться поміняти все, що в мене є, – сказав він похмуро. – У мене є гроші майстера Джеймса й ще трохи власних.

– У мене теж є небагато, – сказала я. – З Амстердама, я маю на увазі. Я куплю квитки на південь, гадаю, зможу оплатити наші обіди й житло на кілька днів. – Про себе я подумала, чи зможу я насправді оплатити апетит Барлі. Це було дуже дивно, що така худа людина може так багато їсти. Я й сама була худою, але не могла уявити, як можна вм’яти два сендвічі, як це тільки-но зробив Барлі. Питання про гроші заполонили всі мої думки, поки ми не підійшли до обмінного пункту, де молода жінка в темно-синьому жакеті уважно оглянула нас. Барлі запитав її про курс валют, і за хвилину вона підняла слухавку й стала говорити по телефону.

– Навіщо вона це робить? – нервово прошепотіла я, звертаючись до Барлі.

Він здивовано подивився на мене.

– Вона перевіряє курс, наприклад, – висловив він припущення. – Я не знаю, а що ти подумала?

Я не могла пояснити. Можливо, на мене впливали листи батька, але все здавалося мені підозрілим. Було таке відчуття, ніби за нами спостерігають невидимі очі.

У Тургута, схоже, було більше самовладання, ніж у мене, – він кинувся до дверей і вибіг у фойє. За мить він повернувся, киваючи головою.

– Він зник, – сказав він понуро. – На вулиці його не було. Він розчинився в юрбі.

Містер Ерозан, здавалося, вибачався, і Тургут поговорив з ним іще кілька секунд. Потім він знову повернувся до нас.

– Чи є якісь підстави думати, що вас можуть переслідувати на шляху вашого дослідження?

– Переслідувати? – у мене були всі підстави, щоб вважати так, але хто саме переслідує, я не знав.

Тургут пильно подивився на мене, і я згадав появу циганки вчора в ресторані.

– Мій друг говорить, що той чоловік хотів подивитися документи, які ми вивчали, він дуже розлютився, коли побачив, що їх уже видали. Він каже, що цей чоловік говорив турецькою, але з акцентом, мій друг уважає, що цей бородань-іноземець. Ось чому я запитую, чи не переслідує вас хтось. Друзі мої, давайте підемо звідси, але будьмо уважні. Я попрошу мого друга охороняти ці документи й записати ім’я цього чоловіка й будь-кого, хто прийде по них. Він спробує з’ясувати, хто він, коли той повернеться. Можливо, якщо ми підемо, він незабаром повернеться.

– Але карти! – я не хотів залишати ці безцінні документи в коробці.

До того ж про що ми дізналися? Ми навіть не наблизилися до розв’язання загадки цих трьох карт, розглядаючи їх над бібліотечним столом.

Тургут обернувся до містера Ерозана, посміхнувся, і сигнал взаємного розуміння промайнув між ними.

– Не турбуйтеся, професоре, – сказав мені Тургут. – Я власноруч зробив копії всіх цих документів і вони лежать у цілості в моїй квартирі. До того ж, я не дозволю, аби щось сталося з оригіналами, можете мені повірити.

Мені хотілося вірити. Хелен щось очікувала від обох наших знайомих, і мені було цікаво, що саме.

– Гаразд, – погодився я.

– Ходімо, друзі мої, – Тургут почав збирати документи: він поводився з ними з такою ніжністю, якій я не міг знайти порівняння. – Мені здається, нам багато чого треба обговорити наодинці. Ми поїдемо зараз до мене додому, де зможемо поговорити. Я також зможу показати вам інші матеріали з цієї темі, які мені пощастило зібрати. Давайте не будемо говорити про це на вулиці. Ми підемо якомога помітніше і, – він кивнув бібліотекареві, – залишимо нашого хороброго генерала на посту.

Містер Ерозан потис руки всім нам, дбайливо закрив коробку й відніс її, зникнувши серед безлічі книжкових полиць наприкінці залу. Я дивився йому вслід, поки він не зник зовсім, а потім мимоволі зітхнув. Я не міг позбутися того почуття, що доля Россі все ще була захована в тій коробці і що ніби, прости Боже, він і сам був похований там, а ми не мали змоги врятувати його.

Ми вийшли з будинку, зупинились на сходах, удаючи, що розмовляємо. У мене були розладнані нерви, Хелен була блідою, а Тургут спокійним.

– Якщо він блукає десь поблизу, – сказав він, притишуючи голос, – цей боягуз знатиме, що ми йдемо.

Він запропонував руку Хелен, яка обперлася на неї охочіше, ніж я сподівався, і ми пішли багатолюдними вулицями. Був час обіду, запах смаженого м’яса й свіжого хліба навколо нас змішувався із сирим запахом вугілля чи палива. Цей запах я все ще пам’ятаю, бо він нагадує мені про весь східний світ. Що б не було попереду, думав я, це буде ще однією загадкою, як і все це місто. Я роззирнувся навсібіч і побачив турецькі обличчя в юрбі, безліч шпилів мінаретів на кожній вулиці, давні каплиці серед фігових дерев, магазини, повні загадкових речей – та й усе навколо було загадкою. Але знову моє серце простромила найбільша загадка з усіх: де ж Россі? Чи був він тут, у цьому місті, чи десь далеко? Був він живий, мертвий чи ні те, ні інше?

Розділ 30

О 4:02 ми з Барлі сіли на південний експрес у Перпіньян. Барлі закинув свою сумку на верхні полиці й подав руку, щоб допомогти мені зайти. У цьому потязі було менше пасажирів, до нашого купе ніхто не ввійшов навіть тоді, коли потяг рушив. Я вже стомилася, у цей час я зазвичай приходила зі школи, місіс Клей саджала мене за кухонний стіл і подавала склянку молока зі скибою здобного пирога. На мить я навіть засумувала за її докучливою послужливістю. Барлі сів поруч зі мною, хоча міг би вибрати будь-яке інше сидіння із чотирьох, а я взяла його під руку.

– Мені треба вчитися, – сказав він, але не розкрив книги: було на що подивитися, поки ми проїжджали містом, набираючи швидкість. Я подумала про всі ті часи, коли я була тут зі своїм батьком, ми ходили на Монмартр, спостерігали за понурим верблюдом у ботанічному саду. Зараз у мене було таке відчуття, що я ніколи не бачила цього міста.

Спостерігаючи за тим, як Барлі ворушить губами над Мілтоном, я почала засинати, а коли він сказав, що хотів би піти у вагон-ресторан випити чаю, я крізь сон кивнула головою.

– Тобі непереливки, – сказав він мені, посміхаючись. – Залишайся тут і спи, а я візьму свою книгу. Ми завжди зможемо піти пообідати ще раз, якщо ти зголоднієш.

Як тільки Барлі вийшов, я заплющила очі, а розплющивши їх знову, зрозуміла, що я сиджу, згорнувшись калачиком, у порожньому кріслі, мов дитина, моя довга бавовняна спідниця була натягнута до щиколоток. Хтось сидів на протилежному сидінні й читав газету, і це був не Барлі. Я швидко випросталася. Чоловік читав «Le Monde», газета затуляла всю верхню половину його тіла, і я не бачила його обличчя – зовсім нічого. Чорний шкіряний портфель стояв поруч із ним на сусідньому сидінні.

На мить я уявила, що це мій батько, і хвиля вдячності й зніяковілості пройшла по моєму тілу. Але потім я побачила його черевики, які були теж із чорної шкіри, до того ж вони дуже блищали, носки туфель були оброблені елегантними візерунками.

Чоловік сидів, схрестивши ноги. На ньому були чорні штани і тонкі шовкові чорні носки. Це були не черевики мого батька, і з цими туфлями було щось не те (чи з ногами, на які вони були натягнуті), але я не могла зрозуміти, у чому річ. Я подумала про те, що незнайомий чоловік не повинен був заходити в купе, поки я спала, у цьому теж було щось неприємне, і я сподівалася, що він не спостерігав за мною, коли я спала. Мені спало на думку, чи я зможу встати й відчинити двері купе так, щоб він мене не помітив. Раптом я помітила, що він зсунув штори, тому ніхто, проходячи повз купе, не міг нас побачити. А може, це Барлі перед тим, як піти, закрив їх, поки я спала?

Я нишком поглянула на годинник. Була майже п’ята година вечора. За вікном пролітали чудові пейзажі, ми наближалися до півдня. Чоловік за газетою не зробив жодного руху. Я почала тремтіти, бо нічого не могла із собою вдіяти. Але потім я зрозуміла, що найбільше лякало мене. Уже минуло кілька хвилин, як я прокинулася, і за весь цей час, поки я сиділа, прислухаючись і придивляючись, він жодного разу не перегорнув жодної сторінки своєї газети!

Квартира Тургута знаходилася в іншій частині Стамбула, на березі Мармурового моря, ми поїхали туди на поромі. Хелен стояла біля поруччя й спостерігала за чайками, які супроводжували човен, й озиралась на чудовий силует старого міста. Я став поруч із нею, а Тургут показував нам шпилі й бані, його гучний голос розносив вітер. Його район, як ми зрозуміли, коли зійшли на берег, був сучаснішим, ніж той, у якому ми були перед цим, але сучасний у цьому разі означає побудований у дев’ятнадцятому сторіччі. Коли ми йшли від причалу неймовірно тихими вулицями, я побачив другий Стамбул, зовсім новий для мене: величні, із могутнім гіллям дерева, гарні кам’яні й дерев’яні будинки, які можна було побачити в передмісті Парижа, акуратні тротуари, клумби із квітами, прикрашені орнаментом карнизи. Де-не-де стара ісламська імперія нагадувала про себе зруйнованою аркою або занедбаною мечеттю, турецьким будинком із навислим другим поверхом. Але на вулицю Тургута захід вплинув тонко й багатогранно. Згодом я бачив схожі райони в Празі й Софії, у Будапешті й Москві, Белграді й Бейруті. Ця запозичена елегантність була потім поширена по всьому Сході.

– Будь ласка, заходьте, – Тургут зупинився перед старим будинком, провів нас подвійними сходами, перевірив усередині поштову скриньку (як виявилося, вона була порожньою), на ній був напис: ПРОФЕСОР БОРА. Він відчинив двері й відійшов убік. – Ласкаво просимо, почувайтеся як удома.

Ми зайшли в хол із полірованою підлогою та стінами з дерев’яною оббивкою, у якому ми, беручи приклад із Тургута, зняли взуття та наділи візерунчасті пантофлі. Потім він повів нас у вітальню, Хелен ледь помітно зойкнула від захоплення, і я мимоволі зробив те саме. Кімната була сповнена приємного зеленого світла, змішаного з ніжно-рожевим і жовтим відтінком. Потім я зрозумів, що це сонячне світло пробивалося крізь дерева, які знаходились одразу за двома великими вікнами, завішаними димчастими шторами зі старовинного білого мережива. Кімната була обставлена неймовірно гарними меблями, дещо низькими, вирізаними з темного дерева й оббитими багатою тканиною. Уздовж трьох стін стояли дивани з горою мереживних подушок. А над ними білосніжні стіни були прикрашені малюнками й знімками з краєвидами Стамбула, там ще висів портрет старого чоловіка у фесці й ще один портрет чоловіка дещо молодшого, в чорному костюмі, а також пергамент із написом арабською мовою в рамочці. Там було кілька вицвілих зображень міста, намальованих сепією, а також шафка, у якій було виставлено мідний сервіз для кави. По кутах стояли різнобарвні вази, повні троянд. Під ногами лежали товсті темно-червоні, рожеві, ясно-зелені килими. У самому центрі кімнати стояв круглий столик на ніжках, він був порожній і дуже добре відполірований, ніби чекав наступного частування.

– Дуже красиво, – сказала Хелен, обертаючись до хазяїна, і я згадав, якою гарною вона може бути, коли відвертість розгладжує тверді лінії біля її рота й очей. – Ніби «Тисяча й одна ніч».

Тургут засміявся, немов відсторонюючи комплімент своєю великою рукою, але був явно задоволений.

– Це все моя дружина, – сказав він, – їй подобаються давні витвори мистецтва й речі, її родина передала їх багато у спадок. Можливо, тут можна знайти щось із часів імперії султана Мехмеда, – він посміхнувся мені. – Я не вмію варити каву так смачно, як це робить вона. Принаймні, це вона так каже, але я буду старатися. – Він посадив нас на низькі стільці, близько одне до одного, і я із задоволенням подумав про всі ці старі речі, що створювали затишок: подушки, дивани і, нарешті, тахта-отоманка.

Завдяки старанням Тургута в нас був ленч, який він приніс із маленької кухні через хол, відмовившись від наших щирих пропозицій про допомогу. Як він приготував обід за такий короткий час – було вище мого розуміння, напевно, це було зроблено заздалегідь. На тацях він приніс соуси й салати, миску з динею, рагу з м’яса й овочів, невеликі шашлики з курки, суміш із огірків та кефіру, каву й безліч ласощів у мигдалі та меді. Ми їли з апетитом, і Тургут пригощав нас доти, доки ми не застогнали.

– Ну, – сказав він, – не можна, щоб дружина думала, що я змусив вас голодувати. – Після цього він подав нам склянки води, поклавши на тарілку поруч щось біле й солодке.

– Трояндова олія. – сказала Хелен, покуштувавши. – Дуже смачно. У Румунії теж таке є.

Вона поклала трохи білої пасти в склянку з водою й випила це, а я наслідував її приклад. Я не Думав про те, як це може вплинути на моє травлення – тоді було не того.

Коли ми вже, ледь не луснувши від їжі, відхилилися назад на низьких диванах, я зрозумів, для чого вони: щоб відійти від багатого обіду. Тургут дивився на нас задоволено.

– Ви впевнені, що більше нічого не хочете?

Хелен засміялася, а я застогнав, але Тургут все одно налив нам кави.

– Дуже добре, а тепер давайте поговоримо про речі, яких ми ще не обговорили. Насамперед мушу вам сказати, що був уражений, коли почув, що ви теж знаєте професора Россі, але поки я не розумію вашого зв’язку з ним. Він ваш науковий керівник, юначе? – Тургут сів на отоманку й повернувся до нас.

Я подивився на Хелен, і вона ледь помітно кивнула. Мабуть, пом’якшилася після трояндової олії.

– Бачте, професоре Бора, на жаль, ми не були з вами відверті аж до цього моменту, – зізнався я. – Але ви повинні зрозуміти, що в нас особлива місія і ми не знаємо, кому довіряти.

– Розумію, – посміхнувся він. – Можливо, ви навіть мудріші, ніж самі думаєте.

Я замовк, але Хелен знову кивнула мені, і я продовжив.

– Нас дуже цікавить професор Россі, не тільки тому, що він мій науковий керівник, а також тому, що він дав нам деяку інформацію, довірив мені, і ще тому, що він… зник.

Погляд у Тургута був пронизливим.

– Зник, друже мій?

– Так, – затинаючись, я розповів йому про свій зв’язок із Россі, про нашу спільну роботу над моєю дисертацією, про дивну книгу, що я знайшов у своїй кабінці в бібліотеці. Коли я почав описувати книгу, Тургут підскочив на місці, склав руки разом, але нічого не сказав, а тільки став слухати ще уважніше. Я почав розповідати про те, як приніс цю книгу до Россі і він розповів мені історію про те, що сам знайшов таку книгу. «Три книги», – подумав я, зупинившись, щоб перевести подих. Ми знали про ці три дивні книги – магічне число. Але яким чином вони були пов’язані одна з одною, що, без сумніву, є правдою? Я розповів йому те, що відбулося з Россі під час його дослідження в Стамбулі. Раптом Тургут, вражений, похитав головою, коли я розповів про те, що дракон у книзі своєю формою нагадує контури старої карти.

Я розповів Тургуту про зникнення Россі, про величезну тінь, яку я помітив, коли та пролітала повз вікно його кабінету того вечора, про те, як я сам почав пошуки свого куратора, спочатку вірячи його розповідям тільки наполовину. Сказавши це, я зупинився – цього разу мені хотілося послухати, що скаже Хелен, щоб не розповідати її історію без її на те дозволу. Вона напружилась і, завмерши, дивилася на мене із глибини дивана, а потім, на мій подив, вона заговорила сама й розповіла Тургуту все, що я вже знав від неї – історію свого народження, мстиві плани щодо Россі, вивчення історії про Дракулу, свої наміри вивчити цю легенду саме тут. Брови Тургута звелися майже до його напомадженого волосся. Слова Хелен, її глибока чиста вимова, сила її розуму й, можливо, червоні щоки над світло-блакитним комірцем викликали в ньому почуття захоплення, і уперше після того, як ми познайомилися з Тургутом, я раптом відчув до нього ворожість.

Коли Хелен закінчила розповідь, ми якийсь час сиділи мовчки. Зелене сонячне світло, яке проходило крізь штори в гарну кімнату, здавалося темним навколо нас, і почуття нереальності охопило мене. Нарешті Тургут заговорив:

– Ваша розповідь дуже незвичайна, і я радий, що ви довірились мені. На жаль, у вашої родини така сумна історія, міс Россі. Мені хочеться вірити в те, що містерові Россі довелося під тиском написати мені про що він нічого не знає про архів, адже це дуже схоже на неправду, чи не так? Насправді жахливо те, що такий чудовий учений зник. Професора Россі покарали за щось або його карають зараз, поки ми сидимо тут.

Важке почуття вмить зникло з моєї голови, ніби холодний вітерець вигнав його.

– Але чому ви так упевнені в цьому? Як ми можемо знайти його, якщо це правда?

– Я раціоналіст, як і ви, – тихо сказав Тургут. – Але я вірю в те, що професор Россі сказав вам того вечора. У нас є доказ його слів – слова старого бібліотекаря з архіву, який сказав, що іноземного дослідника хтось злякав, до того ж я знайшов його ім’я в реєстраційній книзі, не кажучи вже про ту примару із кров’ю на губах. – Він зупинився. – Потім ще цей дивний факт – його ім’я й назву його статті додали в бібліографію в архіві. Мене бентежить це доповнення! Ви зробили правильно, колеги, що приїхали в Стамбул. Якщо професор Россі тут, ми знайдемо його. Я й сам багато разів думав про те, що могила Дракули може бути тут, у Стамбулі Мені здається, що коли хтось дописав ім’я Россі в бібліографію, то є шанс, що Россі й сам тут. А ви вірите в те, що Россі можна знайти в місці поховання Дракули? Ви можете в цій справі цілком на мене розраховувати. Я почуваюся відповідальним перед вами.

– А тепер у мене є до вас питання, – Хелен звузила очі й подивилася на нас обох. – Професоре Бора, чому ви вчора опинилися в нашому ресторані? Мені здається занадто незвичайним збігом те, що ви з’явилися, щойно ми приїхали в Стамбул у пошуках архіву, у якому ви були зацікавлені стільки років!

Тургут підвівся, взяв маленьку мідну коробочку зі стола й відкрив її, запропонувавши нам сигарети. Я відмовився, але Хелен взяла одну й дозволила Тургуту запалити її. Потім він запалив свою сигарету, і вони з Хелен так довго дивились одне на одного, що на якусь мить я відчув себе зайвим. Тютюн мав приємний запах, він, без сумніву, був дуже гарним. Я подумав, чи не було це турецькою розкішшю, добре відомою в Сполучених Штатах. Тургут ніжно зітхнув, а Хелен скинула пантофлі й підігнула ноги під себе, ніби вона звикла сидіти на східних подушках. Це була така її сторона, якої я не помічав раніше – легка граціозність у рамках ворожості.

Нарешті Тургут заговорив.

– Як так вийшло, що я познайомився з вами в тому ресторані? Я ставив собі це питання кілька разів, бо в мене немає відповіді на нього, як і у вас. Але я можу сказати вам з усією щирістю, друзі мої, що я нічого не знав про те, хто ви або що ви робите в Стамбулі, коли я підсів до вас. До речі, я часто ходжу туди, тому що це моє найулюбленіше місце в старому місті, де можна пообідати, іноді між лекціями я ходжу туди пішки. Того разу я зайшов туди, навіть ні про що не думавши, і коли побачив там двох незнайомців, мені стало самотньо і я не захотів сидіти сам у куті. Моя дружина говорить, що я безнадійно компанійська людина.

Він посміхнувся й струсив сигаретний попіл на мідну попільничку, яку підсунув до Хелен.

– Але це не така вже й вада, хіба не так? У кожному разі, коли я побачив, що ви цікавитеся моїм архівом, я був здивований і зворушений, а зараз я ще й почув вашу більш ніж незвичайну історію. А чому ви прийшли в мій улюблений ресторан? Я бачу, що ви підозрюєте щось, мадам, але в мене немає відповіді для вас, крім тієї, що це все збіг. На небесах і на землі багато всього… – він задумливо подивився на нас обох, його обличчя було відкритим і щирим, навіть дещо сумним.

Хелен видихнула клуби турецького диму на сонячне світло.

– Тоді добре, – сказала вона, – будемо сподіватися. А зараз що будемо робити з нашою справою? Ми бачили оригінали карт, бачили бібліографію Ордену Дракона, на яку Пол так хотів подивитись. Але до чого ж ми прийшли?

– Ходімо зі мною, – раптом промовив Тургут. Він підвівся, і остання млявість зникла. Хелен загасила сигарету й теж підвелася, зачепивши рукавом мою руку. Я зробив так само. – Будь ласка, ходімо в кабінет. – Тургут відчинив двері, заховані між складками старовинної шовкової тканини й чемно відійшов убік.

Розділ 31

Я сиділа дуже тихо на своєму місці в потязі й пильно дивилася на чоловіка, який закривався від мене газетою. Я розуміла, що мушу рухатися, бути природною або привернути його увагу, але він був таким нерухомим, що я почала уявляти, що навіть не чую, як він дихає, і мені теж стало важко дихати. За якусь мить мої найгірші страхи розсіялися: він заговорив, не опускаючи газети. Голосу нього був точнісінько таким, як його туфлі й ідеально зшиті штани. Він заговорив зі мною англійською з акцентом, який я не могла визначити, хоча він дещо нагадував французьку, а може, я сплутала його із заголовками газети «Le Monde», які танцювали під моїм стривоженим поглядом. Жахливі речі відбувалися в Камбоджі, Алжирі, у місцях, про які я ніколи не чула, і цього року моя французька могла вдосконалюватися. Але людина говорила з-під газети, не зрушивши її ні на міліметр. По шкірі бігали мурашки, поки я слухала, я не могла повірити своїм вухам. У нього був тихий та люб’язний голос. Він поставив мені лише одне питання:

– Де твій батько, люба?

Я підскочила з сидіння й кинулася до дверей. Я почула, як він опустив газету за мною, але тієї миті всі мої думки були про замок. Двері були не замкнені. Я відчинила їх, не тямлячи себе від страху, вискочила, не обернувшись, і побігла в той бік, куди пішов Барлі. В інших купе мирно сиділи люди, штори на дверях були відкриті, у руках у них були книги, газети, кошики з їжею стояли поруч із ними. Люди здивовано оберталися на мене, коли я пробігала повз них. Я навіть не могла зупинитися, щоб прислухатися до кроків за мною. Раптом я згадала, що залишила наші валізи на верхній полиці в купе. Чи візьме він їх? Може, обшукає? Сумочка була в моїй руці, я заснула разом із нею, пов’язавши її на зап’ястя (я завжди так робила в громадських місцях).

Барлі був у вагоні-ресторані, у самому кінці, розкрита книга лежала на його столі Він замовив чай і багато чого іншого і не одразу відірвався від своїх скарбів, побачивши мене. Напевно, у мене був жахливий вигляд, тому що він умить затяг мене в кабінку.

– Що сталося?

Я припала обличчям до його шиї, стримуючи себе, щоб не заплакати:

– Я прокинулась, а в нашому купе сидів чоловік, читав газету, я не бачила його обличчя.

Барлі погладив мене по голові.

– Чоловік із газетою? Чому ти так засмутилася?

– Він не показав мені свого обличчя, – прошепотіла я, обертаючись до проходу вагона-ресторану. Там нікого не було, жодної постаті в темному костюмі. – Але він розмовляв зі мною з-під газети.

– Так? – схоже, Барлі зрозумів, що йому подобаються мої кучері.

– Він запитав, де мій батько!

– Що? – Барлі випростався. – Ти впевнена?

– Так, англійською. – Я теж випросталася. – Я вибігла, не думаю, що він переслідував мене, але він у потязі. Мені довелося залишити там наші валізи.

Барлі прикусив губу, я майже очікувала, що кров потече по його білій шкірі. Потім він покликав офіціанта, підвівся, поговорив з ним, пошукав у кишені гроші на чайові, які він залишив біля своєї чашки.

– Наступна наша зупинка в Боло, – сказав він. – Через шістнадцять хвилин.

– Як же наші сумки?

– У тебе твоя сумка, а в мене мій гаманець. – Барлі раптом зупинився й пильно подивився на мене: – Листи…

– Вони у моїй сумці, – сказала я швидко.

– Слава Богу. Нам доведеться залишити наш багаж, але це не має значення. – Барлі взяв мене за руку, ми пішли до виходу з вагона-ресторану і, на мій подив, потрапили до кухні. Офіціант поквапив нас і посадив у невеликій ніші за холодильниками. Барлі показав, що поруч були двері. Так ми стояли шістнадцять хвилин. Я міцно тримала сумку. Було так природно, що ми стояли в цьому маленькому просторі, міцно тримаючись одне за одного, наче двоє біженців. Раптом я згадала подарунок батька й підняла руку до нього – хрестик висів на моїй шиї (ось чому газета так і не опустилася!).

Нарешті потяг почав сповільнювати хід, гальма заскрипіли, і вагон, здригнувшись, зупинився. Офіціант штовхнув ручку, і двері біля нас відчинилися. Він загадково посміхнувся Барлі, напевно він думав, що це була любовна трагедія: мій розгніваний батько женеться за нами по всьому потязі – щось на кшталт цього.

– Зійди з потяга, але стань відразу за вагоном, – порадив мені Барлі, понизивши голос, і ми протиснулись на перон.

Це була широка відштукатурена станція, що стояла під сріблистими деревами. Повітря було теплим і солодким.

– Ти бачиш його?

Я стала уважно вдивлятися уздовж потяга, поки нарешті не побачила когось удалечині серед пасажирів. Це була висока, широкоплеча постать у чорному, щось неправильне було в ньому, якась невловима риса, від якої в мене шлунок вивертало. На ньому був низький чорний капелюх, тому я не могла бачити його обличчя. У руці він тримав портфель і білий згорток, здається, газету.

– Це він, – я намагалася не показувати пальцем, Барлі швидко затяг мене назад на сходи вагона.

– Не висувайся. Я простежу, куди він піде. Він озирається навкруги. – Барлі визирав, а я ховалась позаду, серце вискакувало в мене із грудей. Він міцно тримав мене за руку. – Добре, він пішов в інший бік. Ні, повертається. Він дивиться у вікна. Гадаю, він знову сяде у потяг. Боже, а він ще й зухвалий, дивиться на годинник. Він піднімається. Ні. Знову сходить і прямує сюди. Приготуйся до того, що нам доведеться заскочити назад і бігти по всіх вагонах. Ти готова?

Цієї миті пролунав свисток, потяг хитнувся, а Барлі крикнув:

– Боже, він сів у потяг. Гадаю, впевнився, що ми не вийшли. Раптом Барлі зняв мене зі сходів і поставив на платформу. Потяг знову хитнувся й рушив. Дехто з пасажирів відчинив вікна й палив або дихав свіжим повітрям. Серед них, через кілька купе від нас, я побачила темну голову, обернену в наш бік. Це був чоловік із квадратними плечима, він був сповнений, як мені здалося, крижаної люті. Потім потяг набрав швидкість і зник за поворотом. Я повернулася до Барлі й ми подивилися одне на одного. Попри кількох селян, які сиділи на сільській станції, ми з Барлі стояли самі посеред французької невідомості.

Розділ 32

Якщо я очікував, що кабінет Тургута виявиться ще однією східною мрією, божественним місцем оттоманського вчення, то я помилявся. Кімната, у яку він провів нас, була значно менша від тієї, з якої ми щойно вийшли, але в ній була така ж висока стеля, а денне світло, яке проникало крізь два вікна, добре освітлювало меблі. Дві стіни від підлоги до стелі були заставлені книгами. Біля кожного вікна висіли чорні вельветові штори, гобелен із зображенням коней і гончих псів надавали кімнаті середньовічної розкоші. Купка англійських довідників лежала на столі в центрі кабінету. Біля стола у вигадливій шафці стояла величезна колекція книг Шекспіра.

Але перше враження від кабінету Тургута було пов’язане не з англійською літературою, натомість я одразу відчув похмурість, одержимість, що врешті-решт перевершила атмосферу англійських праць. Ця похмура присутність раптом проявилася обличчям – обличчям, яке було всюди, воно дивилось на мене зі шпалер за столом, з підставки на столі, зі старої вишивки на стіні, з обкладинки папки, з начерку біля вікна. У кожному разі це було те саме обличчя, з різним виразом, під різним кутом, але це було одне обличчя із широкими вилицями, вусами, обличчя середньовічного володаря.

Тургут спостерігав за мною.

– А, ви знаєте, хто це, – сказав він похмуро. – Я зібрав його в різних ракурсах, як ви бачите.

Ми стояли пліч-о-пліч і дивилися на надрукований портрет у рамочці на стіні за столом. Це була репродукція того малюнка, який я бачив удома, тільки цього разу обличчя дивилося прямо – так, що чорні як сажа очі, здавалося, простромлювали нас своїм поглядом.

– Де ви знайшли всі ці різні зображення? – запитав я.

– Де тільки міг. – Тургут показав на папку на столі. – Іноді я змальовував їх зі старих книг, іноді знаходив у магазинах антикваріату або на аукціонах. Просто неймовірно, як багато таких картинок гуляє нашим містом, це помітно, коли шукаєш їх. Я думав, що коли зберу їх усі, тоді, напевне, зможу розгадати таємницю моєї дивної книги в його очах. – Він зітхнув. – Але ці малюнки такі грубі, чорно-білі. Мені було цього не досить, і я попросив свого друга-художника зібрати їх усі воєдино.

Він підвів нас до ніші біля одного вікна, де чорні штори, теж із чорного вельвету, щось закривали. Страх охопив мене ще до того, як Тургут простягнув руку до завіси, а коли хитро повішені штори розсунулись після його дотику, моє серце завмерло. Ми побачили живий портрет чоловіка, написаний олією, це було зображення голови й плечей кремезного молодого чоловіка. У нього було довге волосся, важкі чорні завитки спадали із плечей. Обличчя було неймовірно гарне й жорстоке, шкіра бліда, неприродно зелені очі, довгий ніс, широкі ніздрі. Чутливі червоні губи були вигнуті під темними вусами і міцно стиснуті, ніби для того, щоб змусити підборіддя не тремтіти. У нього були гострі вилиці, важкі чорні брови під темно-зеленим конусоподібним вельветовим капелюхом з коричнево-білим пером. Обличчя було повне життя, але цілком позбавлене жалю, воно сяяло силою й жвавістю, але не приховувало нестійкості характеру. Очі найбільше нервували мене в цій картині: вони простромлювали нас своїм поглядом, немов живі, і через кілька секунд я з полегшенням відвернувся. Хелен, яка стояла поруч зі мною, підсунулася ближче до мого плеча більше для того, щоб заспокоїти мене, а не себе.

– Мій друг – дуже гарний художник, – тихо промовив Тургут. – Тепер ви розумієте, чому я тримаю цю картину за шторою. Я не люблю дивитися на неї, коли я працюю. – Я подумав про те, що було б точніше, якби він сказав, що не любить, коли портрет дивиться на нього. – Приблизно такий вигляд мав Влад Дракула 1456 року, коли почав правити Валахією. Тоді йому було двадцять п’ять років, він був добре освічений, судячи зі стандартів того часу, до того ж він чудово їздив верхи. У наступні двадцять років він убив приблизно п’ятнадцять тисяч своїх співвітчизників, іноді з політичних міркувань, але найчастіше заради задоволення дивитися, як вони помирають.

Тургут закрив штори, і я зрадів, що ті яскраві, жахливі очі зникли.

– У мене ще є дещо цікаве для вас тут, – сказав він, показуючи на дерев’яну засклену шафу. – Це печатка Ордену Драконів, яку я знайшов на ринку старовинних речей біля старого порту. Це срібний кинджал часів ранньої епохи оттоманів у Стамбулі. Я вірю в те, що його використовували для полювання на вампірів, бо про щось схоже свідчать слова на руків’ї. Ланцюги й вістря, – він показав нам іншу шафу, – були предметами катувань, може, навіть із самої Валахії. А отут, друзі мої, – приз.

Зі стола він дістав маленьку дерев’яну коробочку і відкинув кришку. Усередині, серед складок чорного атласу, лежало кілька гострих предметів, схожих на хірургічні інструменти, а також маленький срібний пістолет і срібний ніж.

– Що це? – Хелен обережно потягнулася до коробки, а потім забрала руку.

– Це справжній набір зброї для полювання на вампірів, йому сто років, – з гордістю відповів Тургут. – Гадаю, це з Бухареста. Кілька років тому один мій друг колекціонер привіз його мені. Було багато таких, їх продавали мандрівникам, які вирушали у Східну Європу у вісімнадцятому й дев’ятнадцятому сторіччях. Зазвичай тут ще лежав часник, ось у цьому місці, але я свій підвісив.

Він показав жестом на двері, в мене по спині пішов холодок, коли я побачив довгі зв’язки сушеного часнику по обидва боки від входу просто перед його столом. Я раптом зрозумів, як це було у випадку з Россі тиждень тому: професор Бора був не просто сумлінним ученим, він був божевільним.

Через кілька років я краще зрозумів свою першу реакцію, те занепокоєння, яке я відчув, побачивши кабінет Тургута: ця кімната, повна інструментів для катувань, могла цілком відтворити кімнату в замку Дракули. Існує відомий факт про те, що ми, історики, цікавимось тим, що частково є нашим відбиттям, можливо, тією нашою частиною, яку ми б раді приховати, хіба що давши їй волю у науковому дослідженні. Справді, як тільки ми захоплюємося нашим предметом, він дедалі більше заповнює нашу свідомість. Через кілька років, під час візиту в американський університет (не мій), мене познайомили з одним із перших істориків нацистської Німеччини. Він жив у затишному будинку на краю університетського містечка, де він збирав не тільки книги на цю тему, а також порцеляну третього Рейху. Собаки, дві величезні німецькі вівчарки, охороняли його двір удень і вночі. Коли ми сиділи в його вітальні з іншими викладачами, він розповідав мені у грубих висловах, як він ненавидів злочини Гітлера і як хотів викрити його в дрібних деталях перед усім цивілізованим світом. Я рано тоді пішов із вечірки, обережно проходячи повз великих собак, і довго не міг відігнати почуття відрази.

– Можливо, ви подумаєте, що це занадто, – сказав Тургут, вибачаючись, ніби він зрозумів мої думки. Він усе ще показував на часник. – Просто я не люблю сидіти тут, оточений цими злими думками про минуле без захисту, розумієте? А тепер давайте я покажу вам те, заради чого ми сюди прийшли.

Він запропонував нам сісти у крісла-гойдалки, оббиті дамаською парчею. Спинка мого крісла була викладена якимись шматочками, що це було… кістка? Я не став на неї обпиратися. Тургут зняв важку папку із книжкової шафи. Звідти він дістав перемальовані від руки документи, які ми бачили в архіві, начерки були схожі на перемальовки Россі, тільки ці були зроблені з більшою акуратністю, а потім він дістав лист і простягнув його мені. Лист був надрукований на університетському папері й підписаний Россі. Не було ніякого сумніву в тому, що це був саме його підпис, подумав я, адже вигнуті букви «Б» і «Р» були мені добре знайомі. У той час, як був написаний лист, Россі вже викладав у Сполучених Штатах. Кілька рядків підтверджували розповідь: він, Россі, нічого не знав про архів султана Мехмеда. Йому було шкода розчаровувати професора Бора, але він сподівався, що робота професора процвітатиме. Це був дуже загадковий лист.

Потім Тургут дістав маленьку книгу в старовинній шкіряній палітурці. Мені було важко відразу не кинутися до неї, але я судорожно стримував себе й чекав, поки Тургут ніжно відкрив її, спочатку показав нам порожні сторінки спереду й до кінця, а потім зображення в центрі: знайомі контури, дракон з короною на голові, моторошно розгорнуті крила, у пазурах напис із тим самим єдиним застрашливим словом. Я відкрив свій портфель, який приніс із собою, і дістав звідти власну книгу. Тургут поклав обидві книги поруч на столі. Кожен із нас став порівнювати свій скарб зі злим подарунком іншого, і ми обидва помітили, що дракони були однакові, його дракон також займав увесь розворот повністю, його малюнок був темніший, мій більш вицвілий, але вони були однакові! Навіть була однакова пляма біля кінчика хвоста дракона, ніби в гравюрі було таке місце, куди під час кожного друкування затікало чорнило. Хелен мовчки розглядала обидві книги.

– Неймовірно! – нарешті видихнув Тургут. – Я ніколи не мріяв про такий день, коли побачу другу таку саму книгу.

– І почуєте про третю, – нагадав я йому, – пам’ятаєте, що я бачив на власні очі таку саму третю книгу. Малюнок у книзі Россі був таким самим.

Тургут кивнув.

– І що, друзі мої, це може означати? – він уже розкладав копії карт поруч із книгами й порівнював обриси дракона з річками й горами. – Разюче… – промурмотів він. – Подумати тільки, сам я ніколи не помічав цього раніше. Вони справді схожі. Дракон – це карта. Але карта чого? – його очі заблищали.

– Саме це намагався з’ясувати Россі тут, в архіві, – сказав я, зітхнувши. – Ех, якби тільки він зробив більше кроків пізніше, щоб розгадати значення.

– Можливо, він робив, – задумливо сказала Хелен, і я обернувся до неї, щоб запитати, що вона мала на увазі. Тієї миті двері між дивними гірляндами з часнику розчинилися, і ми обоє підскочили від несподіванки. Але замість якогось монстра у дверях з’явилася маленька всміхнена жінка в зеленій сукні. Це була дружина Тургута. Ми всі підвелися, щоб привітатися з нею.

– Добрий день, люба. – Тургут швидко завів її в кімнату. – Ось мої друзі, професори зі Сполучених Штатів, як я й казав тобі.

Він по черзі відрекомендував нас, а місіс Бора потисла нам руки, чемно посміхаючись. На зріст вона була вдвічі менша за Тургута, у неї були зелені очі, обрамлені довгими віями, трохи гачкуватий ніс і копиця рудого волосся.

– Вибачте, що не зустріла вас раніше, – вона повільно говорила англійською, обережно вимовляючи всі слова. – Напевно, мій чоловік нічим не нагодував вас, так?

Ми запевнили її, що нас нагодували чудовим обідом, але вона із сумнівом похитала головою.

– Містер Бора ніколи не годує гостей смачним обідом. Я… доведеться посварити його! – вона погрозила своїм маленьким кулачком чоловікові, а той, задоволений, дивився на неї.

– Я дуже боюся свою дружину, – сказав він нам самовдоволено. – Вона дика, як амазонка.

Хелен, що дивилася на місіс Бора зверху, посміхнулася їм обом, вони насправді були неповторні.

– А зараз, – сказала місіс Бора, – він набридає вам своєю жахливою колекцією, вибачте.

За кілька хвилин ми знову сиділи на розкішних диванах, а місіс Бора наливала нам каву. Я бачив її витончену, мініатюрну красу, у неї були спокійні манери, на вигляд їй було років сорок. Англійська в неї була на середньому рівні, але вона прикрашала це гарним гумором, ніби її чоловік часто приводив додому англійських гостей. У неї була проста, елегантна сукня, вишукані жести. Я уявляв маленьких дітей, з якими вона працювала в дитячому садку, вони, мабуть, доходили їй до підборіддя. Я задумався про те, чи є в них із Тургутом власні діти, бо в кімнатах не було фотографій дітей і жодних інших доказів їх існування, але запитати я не наважувався.

– Мій чоловік показав вам місто? – запитала місіс Бора Хелен.

– Так, дещо, – відповіла Хелен. – Боюся, сьогодні ми забрали в нього багато часу.

– Ні, це я зайняв багато вашого, – Тургут із задоволенням попивав каву. – Але в нас попереду все ще багато роботи. Люба, – звернувся він до дружини, – ми шукаємо зниклого професора, тому я буду зайнятий кілька днів.

– Зниклого професора? – спокійно посміхнувшись, запитала його місіс Бора. – Добре, але спочатку ми маємо пообідати. Сподіваюсь, ви будете їсти? – вона звернулась до нас.

Думка про їжу була нестерпною, я намагався не дивитися на Хелен. Хоча для Хелен це, здавалося, було цілком нормальним:

– Спасибі, місіс Бора, ви дуже люб’язні, але нам треба повертатися в наш готель, у нас там зустріч о п’ятій годині.

– Правда? – я був уражений, але мені нічого не залишалося, як підіграти: – Так, так. Один американець прийде до нас увечері. Але ми сподіваємося побачити вас обох знову.

Тургут кивнув.

– Я зараз перегляну в моїй бібліотеці все, що може хоч якось допомогти нам. Ми маємо подумати, чи не знаходиться могила Дракули в Стамбулі. Може, ці карти показують якусь частину міста. Тут у мене є кілька старих книг про місто, а також декілька друзів, у яких можна знайти гарні колекції. Сьогодні ввечері я пошукаю для вас усе це.

– Дракула, – місіс Бора похитала головою. – Мені Шекспір подобається більше, ніж Дракула. Це, принаймні, здоровий інтерес. До того ж, – вона грайливо поглянула на чоловіка, – Шекспір оплачує наші рахунки.

Вони провели нас до самих дверей, де ми попрощалися, і Тургут змусив нас пообіцяти, що ми зустрінемося з ним завтра о дев’ятій годині біля нашого готелю. Він принесе нову інформацію, якщо знайде її, і ми ще раз сходимо в архів, щоб подивитися, чи є там якісь зміни. А тим часом, попередив він нас, ми повинні бути обережнішими, скрізь помічати ознаки стеження або небезпеки. Тургут хотів провести нас до самого готелю, але ми запевнили його, що самі доїдемо на поромі, який вирушав за двадцять хвилин, як він сказав. Подружжя Бора провело нас до самого під’їзду. Вони, стоячи поруч на сходах, трималися за руки і гукали нам «до побачення». Я раз чи два обертався, поки ми йшли вулицею під покривом листя фігових дерев і лип.

– Це щасливий шлюб, гадаю, – сказав я Хелен і відразу ж пошкодував, тому що вона характерно пирхнула.

– Ходімо, янкі, – сказала вона. – У нас іще є справи.

Зазвичай я б посміхнувся на такі слова, але тоді щось змусило мене обернутися. Я подивився на неї й здригнувся. У моїй голові крутилася ще одна думка під час цього дивного вечірнього візиту, я відганяв цю думку від себе до останньої миті. Дивлячись на Хелен, коли вона спрямувала на мене свій оцінюючий погляд, я був уражений подібністю між її сильними гарними рисами обличчя й тим відразливим портретом, що висів за завісою у Тургута.

Розділ 33

Коли експрес у Перпіньян остаточно зник за сріблистими деревами й дахами сільських будинків, Барлі стрепенувся:

– Отже, він на потязі, а ми ні.

– Так, – відповіла я. – І він знає, де ми.

– Не надовго, – Барлі попрямував до каси, у якій старий чоловік, здавалося, куняв, але потім набрав поважного вигляду. Потім він повернувся і сказав: – Наступний потягу Перпіньян буде не раніше завтрашнього ранку, немає й жодного автобуса до найближчого міста до завтрашнього вечора. Залишається найняти кімнату на якійсь фермі, приблизно за півкілометра від села. Ми можемо переночувати там і повернутися завтра вранці на наш потяг.

Я не знала, гніватися чи плакати.

– Барлі, я не можу чекати до завтрашнього ранку! Ми гаємо багато часу.

– Але більше нічого немає, – роздратовано заперечив Барлі. – Я питав про таксі, машини, вантажівки, візки, автостоп, що ще ти хочеш, щоб я зробив?

Ми йшли селом мовчки. Був пізній вечір, що приходив на зміну сонному теплому дню. Усі, кого ми бачили біля дверей або в садах, здавалися нам заціпенілими, ніби хтось наклав на них прокляття. Коли ми наблизилися до фермерського будинку, то побачили вивіску, намальовану від руки, й прилавок, на якому продавалися яйця, сир і вино. Вийшла жінка, витираючи руки об простий фартух; вона начебто й не здивувалася, побачивши нас. Коли Барлі відрекомендував мене як свою сестру, вона приємно посміхнулася і не ставила жодних питань, навіть не поцікавившись, чому в нас немає багажу. Барлі запитав, чи є в неї кімната для нас, і жінка відповіла стиха: «Так, так» – ніби вона розмовляла сама з собою. Фермерський двір був геть укритий суцільним брудом, де-не-де росли квіти, бігали кури, під карнизом стояли пластикові кошики, кам’яні хліви й будинок безладно тулилися посеред двору. Дружина фермера сказала нам, що ми можемо повечеряти в саду, а наша кімната буде поруч із садом, у старій частині будинку.

Ми мовчки пішли за нашою господаркою через ледь освітлену кухню й увійшли в маленьке крило, де колись, напевно, спали кухарі. У спальні мене приємно здивували два ліжка, що стояли біля протилежних стін, розділених великою дерев’яною шафою. Кімната для вмивання була поруч, там був фарбований туалет і раковина. Усе було бездоганно чистим, штори накрохмалені, старовинна вишивка на стіні сяяла в променях сонця. Я пішла у ванну і вмилася холодною водою, поки Барлі розплачувався з жінкою.

Коли я вийшла, Барлі запропонував прогулятися, господарка обіцяла приготувати вечерю лише за годину. Спочатку я не хотіла залишати надійні стіни ферми, але зовні, під гіллям тінистих дерев було прохолодно, і ми гуляли по руїнах колись, напевно, багатого будинку. Барлі протиснувся через огорожу, і я пішла за ним. Від кам’яних стін залишився тільки фундамент, тепер це були лише обриси колишніх кімнат і стін, одна вціліла вежа надавала цій місцині величі. У наполовину відчиненому хліву лежало сіно, було таке враження, що старий будинок використовували як сховище. Яскравий промінь світла падав на стайні.

Барлі сів на руїни й подивився на мене.

– Бачу, ти розлючена, – сказав він з досадою. – Звісно, ти не проти, щоб я рятував тебе від неминучої небезпеки, але я ж маю ще й надалі подбати, щоб в тебе не було жодних негараздів.

Від його нахабства в мене на якусь мить перехопило подих.

– Як ти смієш? – нарешті сказала я й пішла від нього, спотикаючись об каміння.

Я почула, як Барлі наздоганяє мене.

– Ти б хотіла залишитись на тому потязі? – запитав він спокійнішим голосом.

– Звичайно ж, ні, – я не оберталася до нього. – Але ти також добре знаєш, як і я, що мій батько вже може бути в Сен-Матьє.

– Але Дракула, або хто б це не був, ще не там.

– Він тепер на день попереду нас, – відповіла я, дивлячись через поля.

Удалечині, за вершинами тополь, бовваніла сільська церква. Усе було таким же яскравим, як на картинці, бракувало лише кіз і корів.

– По-перше, – сказав Барлі (я ненавиділа його за повчальний тон), – ми не знаємо, хто був на тому потязі. Може, це був не сам лиходій. У нього були свої приспішники, судячи з листів твого батька, правильно?

– Тоді ще гірше, – відповіла я, – якщо це був один із його приспішників, тоді він сам міг бути вже Сен-Матьє.

– Або… – почав Барлі й зупинився. Я знала, що він збирався сказати. – Або він тут, поруч із нами.

– Ми точно дали зрозуміти, де ми зараз перебуваємо, – сказала я, щоб іще дужче його помучити.

– А хто це вередує? – Барлі підійшов до мене і трохи незграбно обійняв мене за плечі, і я зрозуміла, що він говорив так, ніби справді вірив історії мого батька. Сльози, які марно намагалися залишитися під віями, не втрималися й покотилися по щоках. – Ну ж бо… припини! – сказав Барлі. Поклавши голову йому на плече, я відчула, що його сорочка була мокрою від поту. За хвилину я відхилилась, і ми мовчки пішли вечеряти у фермерському саду.

Дорогою в готель Хелен майже нічого не говорила, тому я спостерігав за перехожими, вишукував у них будь-який знак ворожості, час від часу озирався, щоб перевірити, чи за нами не стежать. Доки ми дійшли до своїх кімнат, мою голову заповнювали думки про нашу безтурботність, про те, що в нас катастрофічно не вистачає інформації, щоб шукати Россі. Чи якийсь список книг, більшість із яких навіть не існує, міг допомогти нам?

– Ходімо до мене в кімнату, – сказала Хелен без церемоній, тільки-но ми підійшли до пансіону. – Нам треба поговорити наодинці.

Відсутність у неї дівочої сором’язливості, мабуть, побавила б мене за інших обставин, але зараз її обличчя було таким рішучим і серйозним, що мені залишалося тільки гадати про те, що вона мала на думці. Хоча тієї миті ніщо не могло б бути менш звабним, ніж вираз її обличчя. Ліжко в її кімнаті було акуратно застелене, а деякі її особисті речі були прибрані. Вона присіла на підвіконня й показала мені жестом на стілець.

– Послухай, – сказала вона, знімаючи рукавички й капелюшок. – Мені дещо спало на думку. Я думаю, що ми в пошуках Россі зайшли у глухий кут.

Я похмуро погодився.

– Саме про це я й думав останні півгодини. Хоча, може, Тургут знайде якусь нову інформацію серед своїх друзів.

Вона недовірливо похитала головою.

– Не будемо віддаватися незбутнім мріям.

– Нездійсненним мріям, – виправив я її без ентузіазму.

– Нездійсненним мріям, – повторила вона. – Я подумала про те, що ми ігноруємо дуже важливе джерело інформації.

Я вп’яв очі в неї.

– Яке це?

– Мою матір, – сказала вона просто. – Ти мав рацію, коли запитував мене про неї ще в Сполучених Штатах. Я цілий день про неї думала. Вона знала професора Россі задовго до того, як ти з ним познайомився, а я ніколи не розпитувала її про нього відтоді, коли вона сказала, що він мій батько. Не знаю, чому не запитувала, напевно, тому, що це було для неї болючою темою. До того ж, – вона зітхнула, – моя мати дуже проста. Я не думала, що вона може щось доповнити до моїх знань про роботу професора Россі. Навіть коли вона торік сказала мені, що професор Россі вірив у те, що Дракула все ще живий, я не здивувалася, адже я знаю, як багато в ній забобонів. Але зараз я думаю, чи не знає вона чогось, що може допомогти нам знайти його.

Надія ввірвалася в моє серце з її словами.

– Але як же нам поговорити з нею? Ти ж казала, що в неї немає телефону.

– Так, немає.

– Тоді… що?

Хелен склала рукавички й кокетливо ляснула ними об коліно.

– Нам треба буде зустрітися з нею особисто. Вона живе в селі під Будапештом.

– Що? – тепер прийшла моя черга дратуватися. – О, як легко. Ми просто сядемо на потяг із твоїм угорським паспортом і з моїм… американським і заїдемо поговорити з твоєю матінкою про Дракулу.

Несподівано Хелен посміхнулася.

– Немає причини гніватися, Поле, – сказала вона. – Є така угорська приказка: «Якщо щось можливо, це можна зробити».

Я розсміявся:

– Гаразд. Який у тебе план? Я помітив, що в тебе завжди один знайдеться.

– Так, у мене є один, – вона розправила рукавички. – Насправді я сподіваюся, що в моєї тітки виникне план.

– Твоєї тітки?

Хелен дивилась у вікно на блідо-жовті тиньковані старі будинки через вулицю. Вечоріло, і середземноморське сонце, яке я вже полюбив, забарвило у золотаві кольори все місто.

– Моя тітка працює в угорському міністерстві внутрішніх справ з 1948 року, вона досить поважна особа. Я здобула свою стипендію завдяки їй. У моїй країні неможливо досягти чогось без допомоги дядька або тітки. Вона старша сестра і зі своїм чоловіком допомогла моїй матері втекти з Румунії в Угорщину, де вони жили, це було саме перед моїм народженням. Ми дуже близькі з нею, вона зробить усе, що б я не попросила. На відміну від моєї матері, у неї є телефон, я думаю, нам треба зателефонувати їй.

– Ти вважаєш, що вона покличе твою матір і ми зможемо з нею поговорити?

Хелен застогнала.

– О Боже, ти думаєш, що ми зможемо говорити з ними по телефону про щось особисте й суперечливе?

– Вибач, – сказав я.

– Ні, ми самі туди поїдемо. Моя тітка це влаштує. Таким чином, ми зможемо особисто поговорити з матір’ю. До того ж, – якась ніжність з’явилася в її голосі, – вона буде така рада мене бачити. Це не так далеко звідси, а я не бачила її уже два роки.

– У такому разі, – сказав я, – заради Россі я готовий на все, хоча мені важко уявити, як можна просто так у темпі вальсу потрапити в комуністичну Угорщину.

– Ха! – чмихнула Хелен: – Тоді тобі буде ще важче уявити, як ти, за твоїми ж словами, в темпі вальсу потрапиш у комуністичну Румунію.

Цього разу я помовчав.

– Я знаю, – сказав я нарешті. – Я теж про це думав. Якщо могила Дракули не в Стамбулі, тоді де вона ще може бути?

Ми сиділи хвилину мовчки, кожен замислився про своє, у думках ми були неймовірно далекі одне від одного. Потім Хелен випросталася.

– Треба буде запитати в господарки, чи можна нам зателефонувати з холу, – сказала вона. – Тітка незабаром повернеться з роботи, мені хотілося б поговорити з нею просто зараз.

– Можна піти з тобою? – запитав я. – Зрештою, це мене теж стосується.

– Звичайно.

Хелен надягла рукавички, і ми пішли вниз, у вітальню. Десять хвилин у нас пішло на те, щоб пояснити наші наміри, але справа прискорилася, коли ми дали кілька турецьких лір і пообіцяли повністю заплатити за телефонний дзвінок. Хелен сиділа на стільці у вітальні й набирала величезну кількість цифр. Нарешті я побачив, як її обличчя посвітлішало.

– З’єднали, – вона посміхнулась мені щиро й відкрито. – Моїй тітці це не сподобається, – промовила вона, але раптом її обличчя засяяло: – Єва? – запитала вона. – Це Хелен!

Слухаючи уважно, я зрозумів, що вони, мабуть, розмовляють угорською. Я знав, що румунська мова належала до романської групи мов, тому думав, що зрозумію хоч кілька слів. Але мова Хелен була схожа на кінський галоп, до цієї фінно-угорської стихії я не міг пристосувати свої вуха ні на мить. Я подумав про те, розмовляє вона зі своїми родичами румунською чи ця частина їхнього життя померла давно під тиском держави. Голос її то підвищувався, то спадав, іноді його переривала посмішка, а іноді насуплені брови. Тітка Єва на іншому кінці дроту, мабуть, хотіла багато про що їй розповісти, іноді Хелен уважно слухала, а іноді вставляла якісь короткі вигуки.

Хелен, здавалося, забула про те, що я стою поруч, але потім раптом підвела погляд, хитро й переможно посміхнулася, ніби результат перемовин виявився позитивним. Вона посміхнулася в слухавку й повісила її. Тієї самої миті поруч із нами з’явилася наша консьєржка (її, очевидно, непокоїв телефонний рахунок), я швидко відрахував їй домовлену суму, додав ще трохи й поклав у її простягнену руку. Хелен уже піднімалася в кімнату, подаючи мені знак, щоб я йшов за нею. Я вважав, що така її таємничість дещо надмірна, але що я врешті-решт міг знати?

– Швидше, Хелен, – застогнав я, знову сідаючи у крісло. – Очікування мене вбиває.

– Гарні новини, – сказала вона спокійно. – Тітка, принаймні, постарається допомогти.

– Що ж ти їй сказала?

Вона посміхнулася.

– Мені треба було так багато сказати їй по телефону, але я мусила говорити офіційним тоном. Я сказала їй, що приїхала з колегою в Стамбул з метою наукового дослідження і що нам треба провести п’ять днів у Будапешті, аби закінчити наше дослідження. Я пояснила їй, що ти американський професор і що ми пишемо спільну статтю.

– На яку тему? – запитав я, починаючи щось розуміти.

– Робітничі рухи в Європі під час оттоманської окупації.

– Непогано, але я нічогісінько не знаю про це.

– Усе гаразд, – Хелен змахнула щось із коліна на своїй чорній спідниці. – Я розповім тобі трохи про це.

– Ти справді пішла в батька, – її ерудиція нагадала мені Россі, а цей коментар вилетів у мене раніше, ніж я міг про нього подумати.

Я глянув на неї, боячись, що якось скривдив її. Мені спало на думку, що тоді вперше зрозумів, що думаю про неї як про справжню дочку Россі, ніби навіть непомітно для себе я пройнявся цим.

Хелен здивувала мене тим, що посумнішала.

– Це гарне питання для генетики, – все, що вона сказала. – У кожному разі, Єва була незадоволена, коли я сказала, що ти американець. Я знала, що так і буде, адже вона завжди вважала мене імпульсивною й занадто схильною до ризиків. Напевно, це так, і звичайно ж, їй треба було зобразити невдоволення для тих, хто прослухує телефони.

– Навіщо?

– Їй треба думати про свою роботу й статус. Але вона сказала, що придумає що-небудь для нас, завтра ввечері я зателефоную до неї. Ось такі справи. Моя тітка дуже розумна, я не сумніваюся, що вона знайде вихід. Ми візьмемо квитки зі Стамбула в Будапешт і назад. Може, літаком, коли знатимемо більше?

Я тихенько зітхнув, думаючи про майбутні витрати, про те, чи витримають мої ресурси, але сказав лише:

– Мені здається, вона має бути чарівницею, щоб втягти мене в Угорщину й захистити нас від неприємностей на цьому шляху.

Хелен розсміялася.

– Вона справді чарівниця. Саме тому я не вдома й не працюю в культурному центрі в селі моєї матері.

Ми знову пішли вниз, ніби за спільною згодою, і вийшли на вулицю.

– Зараз ми мало що можемо зробити, – розсудив я. – Нам треба почекати до завтра, поки Тургут не надасть нам інформацію і поки не почуємо новини від твоєї тітки. Мушу сказати, що мені важко дається все це очікування. Що будемо робити весь цей час?

Хелен замислилася на хвилину, стоячи в золотавому світлі вулиці. Вона знову надягла рукавички й шапочку, але промені призахідного сонця все-таки надали її волоссю червонуватого відтінку.

– Я 6 хотіла оглянути місто, – сказав вона нарешті. – Чи повернуся я коли-небудь сюди? Може, ходімо до Айя-Софії? Чому б не прогулятися туди перед вечерею?

– Так, я теж не проти.

По дорозі до цієї прекрасної споруди ми не розмовляли, але коли наблизилися до неї й побачили, як бані й мінарети знову бовваніють на обрії, я відчув, як наше мовчання глибшало, ми ніби йшли ближче одне до одного. Я замислився про те, чи відчувала це Хелен, чи було це дією чаклунства цієї неймовірно величезної церкви, що нависала над нами, підкреслюючи нашу мізерність. Я все ще роздумував над словами Тургута день тому – про те, що Дракула прокляв це чудове місто.

– Хелен, – сказав я, хоча мені не хотілося переривати тишу між нами. – Як ти гадаєш, його могли поховати тут… тут, у Стамбулі? Це пояснило б занепокоєння султана Мехмеда після його смерті…

– Га? А, так, так, – вона кивнула, ніби схвалюючи моє рішення не вимовляти його ім’я на вулиці. – Це цікава ідея, але хіба тоді султан Мехмед не знав би про це? Тоді Тургут, напевно, вже знайшов би який-небудь доказ цього. Я не вірю, що таке могло зберігатися тут століттями.

– Також дуже важко повірити в те, що Мехмед дозволив би поховати одного зі своїх ворогів у Стамбулі, звичайно, якщо він про це знав.

Вона, здавалося, була занадто занурена у свої думки. Ми були майже біля великого входу в Айя-Софію.

– Хелен… – тихо сказав я.

– Що?

Ми зупинилися серед людей, туристи й прочани входили й виходили крізь широкі ворота. Я став поруч із Хелен так, щоб тільки вона могла мене чути, і говорив майже їй у вухо.

– Якщо є хоч якийсь шанс, що могила тут, тоді, ймовірно, Россі теж тут.

Вона обернулася й подивилася мені в обличчя. Очі її блищали, тонкі зморшки й занепокоєння виднілися між її чорними бровами.

– Звичайно ж, Поле.

– Я читав у путівнику, що в Стамбулі теж є підземні руїни, катакомби, резервуари для води, такого роду речі, як у Римі. У нас є щонайменше день до від’їзду: може, ми поговоримо про це з Тургутом?

– Це не така вже й погана ідея, – ніжно погодилася Хелен. – Місто візантійських імператорів повинно мати підземні ходи. – Вона майже посміхнулася, рука підвелася до шарфа на шиї, ніби щось турбувало її. – У кожному разі, що б не залишилося від того місця, там має бути повно злих духів – імператорів, які виколювали очі своїм братам, і щось подібне. Гідна компанія.

Через те, що ми так чітко читали думки одне одного на наших обличчях і думали про ті дивні пошуки, спочатку я не помітив людину, котра, як мені здалося, пильно дивилася на мене. До того ж це був невисокий чоловік, який не міг вселити жах – це був маленький худорлявий чоловічок, непомітний серед юрби, що тупцював за двадцять кроків від стіни церкви.

І раптом я впізнав у ньому того сивобородого вченого у білій кепочці, що приходив до архіву того ранку. Але наступної миті я був шокований ще дужче. Помилкою цього чоловіка було те, що він дивився на мене так пильно, що я зміг розглянути його крізь натовп. Але потім він пішов, зник, як примара, серед веселих туристів. Я кинувся вперед, ледве не збив Хелен з ніг, але було марно. Чоловік зник, помітивши, що я його побачив. Його обличчя між незграбною бородою й новою кепкою, без сумніву, було тим обличчям, що я бачив удома в університеті Останній раз я бачив його прикритим простирадлом. Це було обличчя мертвого бібліотекаря.

Розділ 34

У мене є кілька фотографій батька того часу, коли він виїхав зі Сполучених Штатів на пошуки Россі, хоча коли я вперше бачила ці фотографії в дитинстві, я не знала, чому вони передували. Одну із цих фотографій я кілька років тому поставила в рамочку. Тепер вона висить над моїм письмовим столом – це чорно-біла світлина того часу, коли кольорові фото ще були дивиною. На ній батько такий, яким я ніколи його не знала. Він дивиться прямо в камеру, підборіддя трохи підведене вгору, ніби він зібрався відповісти на запитання фотографа. Хто був цей фотограф, я ніколи не дізнаюся (я забула запитати батька, чи пам’ятає він). Це не могла бути Хелен, але, напевно, це був якийсь приятель, теж аспірант. 1952 – тільки ця дата була записана рукою мого батька на звороті фотокартки, тоді він навчався на останньому курсі й уже почав своє дослідження про голландських купців.

На світлині батько, здавалося, стоїть поруч із будинком університету, судячи з готичного каменю на його тлі. Одну ногу він невимушено поставив на лавку, обхопивши руками коліно. На ньому була біла або світла сорочка й краватка з діагональними смужками, чорні штани зі стрілками і начищені до блиску туфлі. У нього така сама фігура, яку я пам’ятаю з його пізнішого життя: середній на зріст, плечі середньої ширини, елегантність, приємна, але не помітна, яку він не втратив і в літньому віці. На фотографії його глибоко посаджені очі здаються темно-сірими, але в житті вони були синіми. Впалі очі, густі брови, великі вилиці та ніс, широкі, повні всміхнені губи – все це трохи надавало йому вигляду мавпи, але інтелігентної мавпи. Якби світлина була кольоровою, гладко зачесане волосся батька відливало б бронзою на сонці – я знаю про це тільки тому, що він одного разу описав мені його. За весь той час, коли я знала батька, його волосся було сивим.

Тієї ночі у Стамбулі я не міг заснути з двох причин. По-перше, мені не давав заснути жах, який я відчув тієї миті, коли вперше побачив мертве обличчя живим і намагався зрозуміти, що ж я бачив. Тільки однієї цієї миті вистачило б, щоб не заснути. По-друге, знаючи, що мертвий бібліотекар бачив мене, а потім зник, я не міг не хвилюватися про безпеку документів у моєму портфелі. Він знав, що в нас із Хелен була копія карти. Чому він з’явився в Стамбулі? Тому що переслідував нас чи все-таки якимось чином з’ясував, що оригінал знаходиться тут? А якщо він не розгадав це сам, тоді, можливо, у нього було якесь джерело інформації, про яке я нічого не знаю? Він розглядав документи з колекції султана Мехмеда, принаймні, один раз. Чи бачив він оригінали карти, чи скопіював він їх? Я не міг відповісти на ці питання і, звичайно ж, не міг дати собі задрімати, думаючи про пристрасть цієї істоти до копії карти, судячи з того, як він накинувся на Хелен у книгосховищі бібліотеки. Вкусивши тоді Хелен, тепер він, напевно, полює на неї, і від цього я нервувався ще дужче.

Якщо всього цього було недостатньо для того, щоб не заплющити очей, поки години спливали дедалі повільніше, то вистачило б і обличчя на моїй подушці – зовсім близького, але недосяжного. Я наполіг на тому, щоб Хелен спала в моєму ліжку, поки я сидітиму в старому кріслі. Якщо мої повіки опускалися раз чи два, варто було мені поглянути на її сильне серйозне обличчя, і хвиля занепокоєння пробігала по моєму тілі – вона була як глечик холодної води. Хелен хотіла залишитися у своїй кімнаті (що, мовляв, може подумати консьєржка, довідавшись про це), але я умовляв доти, доки вона не погодилася, нехай навіть роздратовано, спати під моїм наглядом. Я бачив занадто багато фільмів і читав занадто багато романів, включаючи Стокера, аби сумніватися в тому, що одна дівчина в кімнаті уночі може стати наступною жертвою лиходія. Хелен дуже втомилася й спала, я бачив це по темних колах під її очима і відчував, що вона теж налякана. Цей запах страху, який ішов від неї, лякав мене більше, ніж злякали б крики жаху будь-якої іншої жінки, і від цього адреналін наповнював мою кров. Можливо, утома й ніжність точних форм її широких плечей не дозволяли мені заплющити очі. Вона лежала на боці, одна рука під подушкою, на білому тлі якої її волосся здавалося ще чорнішим.

Я не міг змусити себе ні читати, ні писати. У мене, звичайно ж, не було бажання відкривати свій портфель, котрий я поклав під ліжко, на якому спала Хелен. Але години спливали, у коридорі не було загадкового звуку, ніби хтось шкребеться, ніхто не дихав у замкову щілину, з-під дверей не йшов ніякий дим, а за вікном не лунало тріпотіння крил. Нарешті ледь уловима сірість порушила темряву кімнати, Хелен зітхнула, ніби відчула настання дня. Потім перші промені сонця просочилися крізь віконниці, і вона поворухнулась. Я взяв свій піджак, дістав з-під ліжка портфель і якомога тихіше пішов, щоб почекати її внизу, у холі.

Ще не було й шостої, але в будинку звідкись уже долинав аромат кави, і я, на свій подив, побачив Тургута, який сидів на одному з візерунчастих крісел із чорною папкою на колінах. Вигляд у нього був неймовірно свіжий і бадьорий, і коли я ввійшов, він підскочив і потис мені руку.

– Доброго ранку, друже мій, дякую Аллахові за те, що я відразу вас знайшов.

– Так, я теж йому вдячний за те, що ви тут, – відповів я, сідаючи в крісло поруч із ним. – Але що ж змусило вас прийти так рано?

– О, я не міг бути спокійним, коли в мене для вас такі новини.

– У мене для вас теж є новини, – сказав я серйозно, – але спочатку ви, професоре Бора.

– Тургут, – виправив він мене розсіяно. – Подивіться сюди. – Він почав розв’язувати папку. – Як я вам і обіцяв, учора ввечері я переглядав свої документи. Я зробив копії матеріалів в архіві, як ви й бачили, я також зібрав багато даних про те, що відбувалося в Стамбулі в період життя Влада, а також безпосередньо після його смерті.

Він зітхнув.

– У деяких із цих документів ідеться про загадкові явища, які відбувалися в місті, смерті, чутки про вампірів. Я також зібрав інформацію із книг, у яких написано про Орден Дракона у Валахії. Але вчора ввечері я нічого нового знайти не міг. Тоді я зателефонував своєму другові, Селіму Аксою. Він не працівник університету – він власник магазину, але дуже розумна людина. Він знає про книги стільки, скільки не знає ніхто в Стамбулі, а особливо про книги, присвячені історії й легендам нашого міста. Він був дуже люб’язний, більшу частину вечора ми оглядали книги в його бібліотеці. Я просив його пошукати інформацію про будь-які похорони когось із Валахії тут, у Стамбулі, наприкінці п’ятнадцятого сторіччя, або пошукати якусь зачіпку, яка може говорити про те, що тут може знаходитися могила когось із Валахії, Трансільванії або Ордену Дракона. Я також показав йому, і не вперше, копії моїх карт та книгу із драконом і виклав йому вашу теорію про те, що ці зображення позначають місцезнаходження могили Проколюючого. Разом ми перегорнули чимало сторінок про історію Стамбула, переглянули старі картинки, записні книжки, у які він записує безліч інформації, яку знаходить у бібліотеках і музеях. Селім Аксой дуже працьовитий. У нього немає дружини, дітей, немає інших інтересів. Історія Стамбула забирає всю його енергію. Ми працювали допізна, до самої ночі, бо його особиста бібліотека настільки велика, що навіть він не міг уявити, що ми там можемо знайти. Нарешті ми знайшли дещо дивне – листи, зібрані в томик кореспонденції міністрів султана з іншими країнами імперії в п’ятнадцятому й шістнадцятому століттях. Селім Аксой сказав мені, що він купив цю книгу в книжковій крамниці в Анкарі. Вона була видана в дев’ятнадцятому сторіччі одним із стамбульських істориків, якого цікавили записи того періоду. Селім сказав мені, що більше жодного разу не зустрічав примірників цієї книги.

Я терпляче чекав, почуваючи важливість усього цього вступу, звернувши увагу на старанність Тургута. Він, виявляється, був дуже гарним істориком.

– Ні, Селім жодного разу не бачив іншого видання цієї книги, але він вважає, що документи, наведені там, не підробка, тому що він уже бачив один із цих листів в оригіналі, в архіві, який ми відвідували вчора. Йому теж дуже подобається той архів, знаєте, я часто зустрічав його там, – він посміхнувся. – Отож у цій книзі, коли наші очі майже склеплювалися від утоми і світанок уже от-от був на підході, ми знайшли лист, що може вплинути на хід вашого дослідження. Укладач вважає, що цей лист був написаний наприкінці п’ятнадцятого століття. Я переклав його для вас.

Тургут витяг сторінку з папки.

– На жаль, перший лист, на який відповідає цей, відсутній. Бог знає, де він може бути, можливо, його вже й немає зовсім, інакше мій друг Селім знайшов би його вже давно.

Він відкашлявся й почав читати уголос.

– «Найпочеснішому міністрові громадських порушень», – він зупинився. – Це був хтось на кшталт шефа сучасної поліції, ну ви самі знаєте. – Я не знав, але кивнув, і він продовжив: – «Вельмишановний міністре, я провів розслідування, як ви й просили. Багато ченців були згодні співпрацювати з нами за певну договірну суму, і я сам досліджував могилу Те, що вони повідомляли мені, – правда. Вони більше ніяк не можуть це пояснити, лише говорять про свій жах. Я рекомендую провести нове слідство в Стамбулі. Я залишив двох охоронців у Снагові, щоб стежити за будь-якою підозрілою діяльністю. Завжди ваш, в ім’я Аллаха».

– А підпис? – запитав я.

Моє серце шалено калатало. Навіть після безсонної ночі мій розум був ясним.

– Немає ніякого підпису. Селім вважає, що він був одірваний від оригіналу, це могло статися випадково, а може, для того, щоб утаємничити ім’я автора листа.

– Або, можливо, його не підписали заради таємності, – припустив я. – У тій книзі більше не було ніяких листів, які стосувалися б цього питання?

– Жодного. Ні попередніх, ні наступних. Це фрагмент. Ми дуже довго й ретельно шукали після цього в книгах мого друга й паперах, але нічого не знайшли з цієї теми. Він сказав мені, що ніколи не бачив слова «Снагов» у жодному документі про історію Стамбула, наскільки він пам’ятав. Він читав ці листи кілька років тому, цього разу він помітив це слово тільки тому, що я сказав йому, що Дракулу могли поховати його послідовники. Можливо, він насправді бачив десь це слово, але не пам’ятає.

– Боже мій, – сказав я, думаючи не про ту можливість, що містер Аксой бачив це слово десь в іншому місці, а про неймовірний зв’язок між Стамбулом і далекою Румунією.

– Так, – Тургут посміхався так безтурботно, ніби ми обговорювали меню на сніданок. – Суд громадських порушень був дуже занепокоєний чимось тут, у Стамбулі, так занепокоєний, що послав когось на могилу Дракули в Снагові.

– Але що ж вони знайшли врешті-решт!? – вигукнув я, ударивши кулаком об підлокітник крісла. – Про що говорили там ченці? Чому вони були налякані?

– Те саме турбує й мене, – запевнив мене Тургут. – Якщо Влад Дракула спочивав там із миром, чому тоді вони турбувалися про нього за сотні кілометрів від нього, у Стамбулі? Якщо могила Влада Дракули насправді в Снагові, як і була, тоді чому на картах не позначено регіон?

Мені залишалося тільки з повагою відзначити точність його питань.

– Є ще дещо, – сказав я. – Ви вірите в те, що могила Дракули може насправді виявитися в Стамбулі? Це б пояснило хвилювання Мехмеда, а також присутність вампірів.

Тургут сплеснув у долоні й підняв угору великий палець.

– Це важливе питання. Нам потрібна буде допомога. Можливо, Селім допоможе нам.

Ми мовчки сиділи й дивилися один на одного в погано освітленому холі пансіону, нас огортав запах кави – нові друзі, об’єднані старою історією. Тургут підвівся.

– Очевидно, нам треба шукати далі. Селім пообіцяв відвести нас в архів, тільки-но ми будемо готові. Він знає джерела з історії Стамбула п’ятнадцятого сторіччя, які я не дуже ретельно переглядав, тому що вони виходили за межі мого інтересу до Дракули. Ми разом оглянемо їх. Без сумніву, містер Ерозан буде щасливий показати нам усі ці матеріали до того, як відчиниться бібліотека, якщо я зателефоную йому. Він живе поруч із архівом і може відкрити його для нас до того, як Селім піде на роботу. Але де ж міс Россі? Вона вже встала?

Від цих слів у мене в голові закрутилися думки, я не знав, з якої проблеми почати. Розмови про бібліотекаря, друга Тургута, нагадали мені про нашого бібліотекаря-ворога, якого я майже забув, зрадівши з нового листа. Тепер я мав випробувати довірливість Тургута, розповідаючи йому про візити мерця, хоча він і так міг вірити в те, що історичні вампіри можуть існувати й зараз. Його питання про Хелен нагадало мені, що я залишив її саму на непробачно тривалий час. Я хотів, щоб вона спокійно прокинулась, і очікував, що вона спуститься за мною сходами якомога швидше. Чому вона досі не з’явилася? Тургут продовжував говорити.

– Селім ніколи довго не спить, знаєте, він пішов випити кави, бо не хотів ось так відразу шокувати вас. А ось і він!

Задзвенів дзвіночок на дверях пансіону, і зайшов стрункий чоловік, зачинивши за собою двері. Напевно, я очікував величного, літнього чоловіка в діловому костюмі, але Селім Аксой був молодим і струнким, на ньому був вільний одяг – темні штани й біла сорочка. Він поспішив до нас із натхненним, напруженим виразом обличчя, це не було схоже на посмішку. Тільки коли я потискував його кістляву руку, я впізнав його зелені очі й довгий ніс. Я вже раніше бачив це обличчя так само близько. Минула ще мить, поки я зрозумів, де ж я його бачив: саме оця рука передавала мені томик Шекспіра. Це був продавець книг із маленького лотка на розі базару.

– Ми вже зустрічалися! – вигукнув я, а він вимовив щось незрозуміле, говорячи змішаною турецько-англійською мовою, як мені здалося. Тургут здивовано дивився на нас обох, коли я пояснив йому, він засміявся і похитав головою:

– Збіг!

– Ви готові йти? – містер Аксой відмовився від пропозиції Тургута сісти у вітальні.

– Не зовсім, – сказав я. – Якщо ви не заперечуєте, я піду подивлюся, де міс Россі, і ми приєднаємось до вас.

Тургут кивнув. Я буквально побіг сходами до Хелен, пролітаючи через три сходинки за один крок, і майже налетів на неї. Вона схопилася за поруччя, щоб не впасти зі сходів.

– Ой! – вигукнула вона. – Заради всього святого, що ти робиш? – вона потирала лікоть, а я намагався крізь тканину її чорного костюма відчути тверде плече у своїй руці.

– Шукаю тебе, – сказав я. – Пробач, тобі боляче? Я трохи хвилювався, тому що залишив тебе саму так надовго.

– Зі мною все гаразд, – заспокоїла вона мене. – Я маю кілька ідей. Скільки в нас ще є часу до того, як прийде професор Бора?

– Він уже тут, – доповів я, – до того ж він прийшов із другом.

Хелен відразу впізнала молодого торговця книгами. Вони досить стримано розмовляли, поки містер Тургут набирав номер містера Ерозана й кричав у трубку.

– На лінії були якісь перешкоди, – пояснив він, коли повернувся до нас. – Коли йде дощ, таке часто буває в цій частині міста. Мій друг зустріне нас в архіві. Його голос звучав так, ніби він нездоровий, може, застудився, але він сказав, що відразу ж прийде. Хочете кави, мадам? По дорозі я можу купити вам бублики із сезамом.

Він поцілував руку Хелен, що мені не сподобалося, і ми вийшли.

Я сподівався, що мені вдасться дорогою відстати з Тургутом, аби я розповів йому про появу злісного бібліотекаря. Я не думав, що зможу пояснити це в присутності незнайомця, особливо в присутності того, хто, за словами Тургута, не поділяє захоплення вампірами. По дорозі Тургут розмовляв із Хелен, а я був удвічі нещасний через те, що вона обдаровувала його своєю рідкісною посмішкою, а мені доводилося приховувати інформацію, яку я хотів відразу ж викласти. Містер Аксой ішов поруч зі мною, раз у раз зиркаючи на мене, але він переважно був зайнятий своїми думками, і я подумав, що варто переривати його своїми спостереженнями щодо того, які гарні вулиці вранці.

Вхідні двері в бібліотеку були відчинені. Тургут сказав, посміхнувшись, що він знав, який пунктуальний його друг. Ми тихо ввійшли усередину, Тургут галантно пропустив Хелен уперед. У маленькому вхідному холі нікого не було, реєстраційна книга лежала, готова до нових відвідувачів. Тургут відчинив перед Хелен внутрішні двері, вона спокійно ввійшла в тьмяний хол бібліотеки, але потім я почув різкий подих і побачив, як вона несподівано зупинилася так, що наш друг ледь не уткнувся в її спину. Волосся на моїй голові поповзло вгору, перш ніж я зрозумів, що там відбувалося, а потім якесь зовсім інше почуття змусило мене відштовхнути професора й кинутися до Хелен.

Бібліотекар, який очікував нас, нерухомо стояв у центрі кімнати, обличчя було обернене до нас, ніби він жадібно чекав нашого приходу. Але це був не той доброзичливий чоловік, якого ми очікували побачити, і він не приніс ні коробки, яку ми хотіли знову вивчити, ні манускриптів про історію Стамбула. У нього було бліде обличчя, наче з нього висушили життя, саме висушили життя. Це був не бібліотекар, друг Тургута, а наш університетський знайомий, живий мрець із блискучими очима, губи його були неприродно червоного кольору, а жадібний погляд спрямований у наш бік. Тієї миті, коли його очі зустрілися з моїми, моя рука затремтіла в тому місці, де він загнув її за спину тоді, у книгосховищі бібліотеки. Він жадав чогось. Якби мій розум був спокійний, я б поміркував, чого він хоче, – знань чи чогось іншого, – але в мене не було часу навіть на те, щоб сформувати думку. Перш ніж я зробив крок, аби стати між міс Россі й цією жахливою фігурою, Хелен витягла пістолет із кишені й вистрілила в цього монстра.

Розділ 35

Згодом я пізнав Хелен у багатьох ситуаціях, включаючи ті, які ми називаємо «життєвими», – і вона змушувала мене дивуватися безперестанку. Часто мене вражало те, як швидко її розум встановлює зв’язок між різними фактами, так швидко, що іноді це можна було назвати інтуїцією, у той час як у мене на це пішло б багато часу. Вона також вражала мене широтою своїх пізнань. Хелен була непередбачувана – її сюрпризи навіть стали для мене своєрідним підживленням, я розвив приємну залежність від її здатності захоплювати мене зненацька. Але ніколи вона не вражала мене сильніше, ніж тієї миті у Стамбулі, коли несподівано вистрілила в того бібліотекаря.

Хоча тоді в мене не було часу дивуватися, тому що він спіткнувся, повернувся вбік, пожбурив у нас книгу, що пролетіла за міліметр від моєї голови. Вона вдарилася об стіл, десь ліворуч від мене, а потім я почув звук падіння на підлогу. Хелен знову вистрілила, роблячи крок уперед і так упевнено прицілюючись, що в мене перехопило подих. Потім дивна поведінка цієї істоти вразила мене. Раніше я ніколи не бачив, щоб у кого-небудь стріляли, хіба що в кіно, але там (на той час, як мені виповнилося одинадцять) я бачив, як тисячі індіанців умирали від пострілів, пізніше це були бандити й грабіжники банків, лиходії, а також примари з примар, яких захоплений Голлівуд створював спеціально для того, щоб у них стріляти. Але зараз, коли постріл пролунав у реальному житті, незважаючи на те що темна пляма крові з’явилася на одязі бібліотекаря десь під грудьми, він в агонії не схопився рукою за рану. Другий постріл зачепив його плече, але він побіг і зник серед книг.

– Двері! – крикнув за мною Тургут. – Ось там двері!

І ми побігли за ним, спотикаючись об стільці й петляючи між столами. Селім Аксой, легкий і швидкий, як антилопа, першим добіг до полиць і зник між ними. Ми почули стукіт і звуки бійки, а потім справді грюкіт дверей, а згодом містер Аксой вийшов, кульгаючи, до нас із купою оттоманських манускриптів у руках; на щоці в Селіма був великий синець. Тургут побіг до дверей, а я за ним, але вони були замкнені. Коли ми все-таки впоралися з замком, за дверима побачили провулок, захаращений дерев’яними ящиками. Ми обшукали лабіринт сусідніх вулиць, швидко пробігаючи по них, але не знайшли ні слідів утечі, ні самого чудовиська. Тургут запитав декількох перехожих, але ніхто не бачив описуваної нами людини.

Неохоче ми повернулися в архів через задні двері, Хелен прикладала свою хустку до щоки містера Аксоя. Пістолета не було видно, а манускрипти знову були акуратно розставлені на полиці. Хелен підвела голову, коли ми ввійшли.

– Він зомлів на мить, – тихо сказала вона. – Але зараз уже все гаразд.

Тургут схилився над другом.

– Мій дорогий Селіме, який же в тебе синець!

Селім Аксой в’яло посміхнувся.

– Я в надійних руках, – сказав він.

– Я це бачу, – погодився Тургут. – Мадам, вітаю вас із тим, що ви зробили, але мушу вам сказати, що вбити мертвого – це марнування часу.

– Звідки ви знали? – запитав я на вдиху.

– О, я знаю, – відповів він серйозно. – Я знаю вираз цього обличчя, це вираз живого мерця. Таке обличчя ні з чим не сплутаєш, мені й раніше доводилося його бачити.

– Це була срібна куля, звичайно ж, – Хелен щільніше притиснула хустку до щоки містера Аксоя й притулила його голову до свого плеча. – Але, як ви й самі бачили, він рухався, бо я не влучила йому в серце. Знаю, це було ризиковано, – вона пильно подивилася на мене, але я не міг прочитати її думок, – але ж ви самі бачили, що я була точна у своїх розрахунках. Смертна людина була б серйозно поранена після таких пострілів. – Вона зітхнула й пересунула хустку.

Я здивовано дивився то на одного, то на другого.

– Ти весь цей час ходила із цим пістолетом? – запитав я Хелен.

– Так, – вона закинула руку Аксоя через своє плече, – допоможіть мені його підвести. – Ми з Тургутом підвели його – він був легкий, як дитина, – і допомогли йому твердо стати на ноги. Він посміхнувся й кивнув, відмовляючись від нашої допомоги. – Так, я завжди ношу з собою пістолет, коли почуваюся в небезпеці. А срібну кулю придбати не так уже й складно.

– Це правда, – кивнув Тургут.

– Але де ж ти навчилася так стріляти? – я усе ще був шокований тим, як Хелен витягла пістолет і так швидко прицілилася.

Хелен розсміялася.

– У моїй країні освіта не тільки глибока, але й вузька, – сказала вона. – Я здобула нагороду за стрільбу, коли мені було шістнадцять. Я рада, що не забула, як це робити.

Раптом Тургут скрикнув і вдарив себе в чоло.

– Мій друг! – Ми всі вп’ялися очима в нього. – Мій друг Ерозан, я забув про нього!

Не минуло й секунди, як ми зрозуміли, що він хотів сказати. Селім Аксой, який, здавалося, уже почувався краще, побіг у сховище, де дістав поранення, а всі ми стали швидко шукати по кімнаті, зазираючи під столи й за стільці. Кілька хвилин наші пошуки були марні. Потім ми почули, як Селім кличе нас, – ми всі кинулися до нього. Він стояв у сховищі, опустившись на коліна біля полиць, заповнених усілякими коробками, пакунками і згортками. Коробка з документами Ордену Дракона лежала відкрита, на підлозі валялися деякі папери.

Посеред цих пергаментів на спині лежав містер Ерозан, білий і нерухомий. Голова його схилилася на один бік. Тургут нахилився й притулив вухо до грудей свого друга.

– Слава Богу, – сказав він за мить. – Він дихає.

Потім, оглянувши друга, він показав на його шию. Трохи вище комірця була рвана рана. Хелен стала навколішки поруч із Тургутом. Ми мовчали. Навіть після того, як Россі описав свою зустріч із тим чиновником, навіть після того, як Хелен поранили вдома в бібліотеці, мені було важко повірити своїм очам. Обличчя людини було неймовірно бліде, майже сіре, подих виходив короткими видихами, які неможливо було розрізнити, якщо тільки не прислухатися.

– Його отруїли, – тихо сказала Хелен. – Я думаю, він втратив багато крові.

– Проклятий день! – Тургут лютував, стискуючи руку друга.

Хелен заговорила першою.

– Давайте поміркуємо. Це перший напад…

Вона обернулася до Тургута.

– Коли ми були тут учора, ви не помітили в ньому ніяких ознак?

Він похитав головою.

– Він був зовсім нормальним.

– Тоді, – вона потягнулася в кишеню жакета, я здригнувся, думаючи, що вона знову витягне пістолет. Замість цього він витягла голівку часнику й поклала її на груди бібліотекаря. Тургут посміхнувся, незважаючи на всю серйозність ситуації, він теж витяг зі своєї кишені голівку часнику й поклав її поруч. Я не міг уявити, де вона взяла часник (можливо, по дорозі через базар, коли я задивився на щось). – Тепер я бачу, що великі уми мислять однаково, – сказала йому Хелен.

Потім вона дістала паперовий пакет, розгорнула його й витягла звідти срібний хрестик. Я впізнав його – це був той хрестик, що вона купила в церкві біля нашого університету, саме цей хрестик вона використала в боротьбі проти злодія-бібліотекаря, коли він атакував її у книгосховищі історичного відділу.

Цього разу Тургут зупинив її.

– Ні, ні, – сказав він. – У нас тут свої методи.

Звідкись із-під піджака він дістав дерев’яні чотки, такі, які я бачив у руках чоловіків на вулицях Стамбула. На цих чотках був медальйон з арабським написом. Він ніжно доторкнувся медальйоном до губ містера Ерозана, і обличчя бібліотекаря спотворилося в гримасі раптової відрази: воно скривилося й зморщилось. Ця була жахлива сцена, але коротка, потім він розплющив очі й насупився.

Тургут нахилився над ним, ніжно промовив щось турецькою, доторкнувся до його чола, потім дав пораненому ковтнути щось із фляги, яку він дістав із кишені.

За хвилину містер Ерозан підвівся й озирнувся, обережно торкаючись шиї. Коли він пальцями намацав маленьку рану й слід засохлої крові, він затулив обличчя руками й схлипнув так, що від цього звуку стискалося серце.

Тургут обійняв його за плечі, а Хелен узяла за руку. Я мимоволі подумав, що бачу, як вдруге за годину вона виявляє ніжність до пораненого. Тургут почав розпитувати друга турецькою, а за кілька хвилин глянув на нас.

– Містер Ерозан говорить, що незнайомець прийшов до нього у квартиру рано-вранці, коли ще було темно, і загрожував, що вб’є, коли той не відкриє йому бібліотеку. Коли я зателефонував, вампір був поруч із ним, але він не наважився попередити мене. Коли незнайомець почув, хто телефонує, він поквапився, сказавши, що в архів треба йти негайно. Містер Ерозан боявся не підкоритися, а коли вони приїхали сюди, незнайомець почекав, поки мій друг відкриє коробку. Щойно вона відкрилася, як цей диявол накинувся на нього, притиснув його до землі – мій друг каже, що це чудовисько було неймовірно сильним, – й уп’явся зубами в шию містера Ерозана. Це все, що він пам’ятає, – Тургут засмучено похитав головою.

Містер Ерозан раптом схопив Тургута за руку й почав щось палко говорити йому турецькою.

Тургут мовчав хвилину, а потім узяв руки друга у свої, вклав у них чотки й тихенько йому відповів:

– Він сказав мені, що розуміє: варто цьому дияволові вкусити його ще два рази, і він стане таким самим. Він благає, щоб у такому разі я вбив його власними руками.

Тургут відвернувся, але я побачив сльози в його очах.

– До цього не дійде. – обличчя Хелен набуло суворого виразу. – Ми знайдемо джерело цієї чуми.

Я не знав, кого вона мала на увазі: злого бібліотекаря чи самого Дракулу, але коли я побачив, як вона стисла зуби, то відразу повірив, що будуть знищені обидва. Одного разу я вже бачив її обличчя таким: тоді ми сиділи в кафе за столом і розмовляли про її батьків. Саме тієї миті вона присяглася знайти свого брехливого батька й викрити його перед усім науковим світом. Може, я помилявся, а може, її місія в якийсь момент перейшла до іншої мети, і Хелен сама цього не помітила?

Селім Аксой ходив за нами, і зараз він щось заговорив турецькою. Тургут кивнув.

– Містер Аксой нагадав мені, що ми прийшли сюди у справі, нам треба братися до роботи, і він має рацію. Незабаром прибудуть інші вчені, і нам доведеться або зачинити архів, або відкрити його публіці Він сказав, що сьогодні попрацює тут бібліотекарем. Але спочатку треба сховати документи й подивитися, що зникло. Передусім треба віднести мого друга в безпечне місце. Містер Аксой також хоче показати нам якісь архіви до приходу відвідувачів.

Я відразу почав збирати розкидані документи, і мої гірші побоювання підтвердилися.

– Оригінали карт зникли, – похмуро повідомив я.

Ми обшукали сховище, але карти того дивного регіону, контури якого нагадували дракона, зникли. Нам залишалося припустити, що вампір сховав ці карти ще до того, як ми прийшли. Це була страшна думка. Звичайно ж, у нас були копії, накреслені рукою Россі й Тургута, але саме оригінали, як мені здавалося, могли розповісти про те, де перебуває Россі, це була найближча до нього ланка з тих, які я будь-коли мав.

На додаток до втрати такого скарбу, мені спало на думку, що злий бібліотекар може розкрити таємницю до того, як це зробимо ми. Якщо Россі знаходився в могилі Дракули, де б вона не була, у лихого бібліотекаря зараз з’явився гарний шанс потрапити туди раніше від нас. Сильніше, ніж будь-коли, я відчув необхідність і неможливість пошуків мого улюбленого куратора. Нарешті (ця думка знову повернулася до мене) Хелен була тепер цілком на моєму боці.

Тургут і Селім про щось говорили поруч із пораненим бібліотекарем, потім, мабуть, звернулися до нього, бо він спробував підвестися, показуючи кудись у далекий кут сховища. Селім зник, але повернувся за п’ять хвилин із маленькою книгою. Вона була обтягнута червоною шкірою, досить потертою, але із золотавим написом арабською мовою. Він поклав її на найближчий стіл, пошукав щось у ній, а потім кивнув Тургуту, який складав свій піджак, щоб зробити подушку під голову для свого друга. Тепер містерові Ерозану було значно зручніше. Я увесь час поривався запропонувати, щоб ми викликали «швидку допомогу», але відчував, що Тургут, мабуть, знає, що робить. Він підвівся й підійшов до Селіма, вони кілька хвилин говорили про щось, у той час як ми з Хелен не зважувалися подивитися одне одному в очі – ми обоє на щось сподівалися й боялися подальшого розчарування. Нарешті Тургут підкликав нас.

– От що хотів показати нам Селім Аксой цього ранку, – серйозно сказав він. – Правду кажучи, я не знаю, чи це якось стосується нашого дослідження, хоча я все-таки прочитаю це вам. Цей том було складено на початку дев’ятнадцятого сторіччя видавцями, імен яких я ніколи раніше не зустрічав – це історики Стамбула. Вони зібрали тут усілякі відомості, які могли знайти про життя в Стамбулі в перші роки життя міста, починаючи з 1453, коли султан Мехмед захопив місто й оголосив його столицею своєї імперії.

Він показав на сторінку з красивою арабською в’яззю, і тоді вже вкотре я подумав про те, як жахливо, що мови людства, а також алфавіти були розділені Вавилоном. Коли я подивився на сторінку з оттоманською печаткою, мою увагу відразу привернули якісь символи, такі незрозумілі, як і магічні зарості.

– Цей абзац мій друг пам’ятає, тому що працював над ним тут. Автор невідомий, це повідомлення про деякі події 1477 року. Так, друзі мої, це той рік, коли Влада Дракулу вбили у Валахії. Тут ідеться про те, що того року на Стамбул напала дивна чума, через яку імамам доводилося ховати трупи, устромляючи осиковий кілок у їхні серця. Тут ще говориться, що в місто з Карпат спустилася група ченців (саме завдяки цьому рядку містер Аксой згадав цю книгу), вони заїхали на возі, який тягли мули. Ченці просили притулку в монастирі Стамбула й залишалися там дев’ять днів і дев’ять ночей. Це й усі повідомлення, зв’язки між ними неточні, більше нічого не написано про ченців або про те, що з ними сталося. Через слово «Карпати» мій друг Селім хотів, щоб ви знали про це.

Селім Аксой багатозначно кивнув, але я не втримався й зітхнув. Цей абзац був дуже дивний, мені стало ніяково, до того ж він не проливав світла на наші проблеми. Рік 1477 – це справді було дивно, але це могло бути збігом. Я запитав Тургута:

– Якщо місто було вже під владою турків, як у місті могли прийняти ченців?

– Гарне питання, друже мій, – спокійно зауважив Тургут. – Мушу сказати вам, що за часів турецького правління тут було багато церков і монастирів. Султан був дуже поблажливий до них.

Хелен похитала головою.

– Після того як він наказав своїй армії зруйнувати більшість церков у місті або відібрав їх під мечеті?

– Це правда, що, захопивши місто, султан Мехмед віддав його своїм воїнам на три дні, – визнав Тургут. – Але він би не зробив цього, якби місто здалося йому. До речі, він пропонував їм мирне рішення. У літописах також ідеться про те, що, коли він увійшов у Константинополь і побачив, якої шкоди завдали його солдати місту: зруйновані будинки, опоганені церкви, убиті жителі, – султан заплакав через долю цього прекрасного міста. Відтоді він дозволяв церквам працювати, а також надавав багато привілеїв візантійському населенню.

– А також перетворив понад п’ятдесят тисяч мешканців на рабів, – сухо вставила Хелен. – Не забувайте про це.

Тургут захоплено посміхнувся їй.

– Мадам, ви для мене – це занадто. Я хотів лише показати вам, що наші султани не були чудовиськами. Як тільки вони захоплювали територію, вони правили досить мирно для тих часів. Хоча сама війна була жорстокістю.

Він показав на далеку стіну архіву:

– Ось і його величність Мехмед власною персоною, якщо ви хочете подивитися на нього.

Я пішов подивитися, а Хелен уперто залишилася на своєму місці. Це була репродукція в рамочці, очевидно, дешева копія, намальована аквареллю. На ній був зображений міцний чоловік у сидячій позі в біло-червоному тюрбані. На картині в нього була світла шкіра, акуратна борода, тонкі брови й карі очі. До великого вигнутого носа він підніс троянду, вдихав її запах і вдивлявся кудись удалину. Мені він здався більше схожим на загадкового суфія, ніж на безжалісного завойовника.

– Дивна картина, – зауважив я.

– Так, він завжди захоплювався мистецтвом, музикою, він спорудив тут дуже багато гарних будинків. – Тургут торкнувся підборіддя великим пальцем. – Але, друзі мої, що ви думаєте про цей документ, який знайшов Селім Аксой?

– Це дуже цікаво, – сказав я чемно, – але я не бачу, як це може нам допомогти знайти могилу.

– Я теж не можу цього зрозуміти, – зізнався Тургут. – Хоча я помітив схожість цього документа з листом, який читав вам сьогодні вранці. Події навколо могили у Снагові, якими б вони не були, відбулися того ж року – 1477. Ми вже знаємо, що саме в цей час помер Влад Дракула і що за рік після цього якась група ченців на острові Снагові була чимось стурбована. Може, це були ті самі ченці або інші, пов’язані зі Снаговом?

– Можливо, – погодився я, – але це припущення. Цей документ говорить тільки про те, що ченці були з Карпат. У той час у Карпатах було, мабуть, багато монастирів. Як ми можемо переконатися в тому, що вони саме з монастиря на острові Снагов? Хелен, як ти гадаєш?

Мабуть, моє питання звалилося на неї зненацька, тому що вона дивилася на мене так лагідно, як ніколи ще раніше. Але потім вираз її обличчя швидко змінився, і я подумав, що мені все це здалося. Вона могла просто згадати свою матір або мріяти про нашу поїздку в Угорщину. Якими б не були її думки, вона одразу ж зосередилася.

– Так, у Карпатах було багато монастирів. Пол має рацію, ми не можемо зв’язувати ці два документи без додаткової інформації.

Мені здалося, що Тургут розчарований і щось почав говорити, але тієї миті почувся глибокий подих. Це був містер Ерозан, який усе ще лежав на підлозі.

– Він зомлів! – вигукнув Тургут. – А ми тут базікаємо, як… – він підніс часник до носа свого друга, той став плюватися й трохи отямився. – Швидше, нам треба відвезти його додому. Професоре, мадам, допоможіть мені. Ми викличемо таксі й відвеземо його до мене. Ми із дружиною подбаємо про нього. Селім залишиться в архіві, він от-от має відчинитися. – Він дав Аксою кілька вказівок турецькою.

Потім ми із Тургутом підвели блідого, слабкого чоловіка з підлоги, поставили його між нами й обережно повели до задніх дверей. Хелен пішла за нами, несучи піджак Тургута, ми пройшли алеєю, і вже за хвилину вийшли на сонце. Коли воно освітило обличчя містера Ерозана; він скривився, схилився до мого плеча й затулив однією рукою очі, ніби захищаючи їх від спалаху.

Розділ 36

Ніч, проведена на фермі в Боло разом із Барлі, який спав в іншому кінці кімнати, була найбезсоннішою з тих, що будь-коли були у моєму житті. Ми лягли спати приблизно о дев’ятій годині, бо не було чим зайнятися, хіба що слухати, як кричать кури, або дивитися, як струменить світло з похилих хлівів. Я була здивована, коли дізналася, що на фермі немає електрики.

– Хіба ти не помітила, що немає проводів? – запитав Барлі.

Фермерша дала нам ліхтар і дві свічки перед тим, як сказати нам «на добраніч». Через свічки тіні від полірованих меблів подовжувалися й нависали над нами, а вишивка на стіні злегка мерехтіла.

Кілька разів позіхнувши, Барлі в одязі ліг на одне з ліжок і відразу заснув. Я не наслідувала його приклад, але й не хотіла залишати свічки на всю ніч. Нарешті я згасила їх і залишила ліхтар, що жахливо згущував тіні навколо мене, а темрява за вікном, здавалося, лізла в кімнату знадвору. Шаруділи гілки дерева, ніби хилилися ближче, тихий, моторошний звук – це могли бути сови або голуби – долітав до мене, коли я лежала, згорнувшись калачиком у своєму ліжку. Барлі, здавалося, був дуже далеко, раніше я зраділа з того, що ми спатимемо на різних ліжках, щоб не було ніяких незручностей, але зараз я мріяла про те, щоб спати пліч-о-пліч.

Я пролежала так непорушно в одному положенні й відчувала, що мої суглоби починають затікати, аж раптом жовте світло пробилося крізь вікно й освітило дошки на підлозі. Виходив місяць, мені стало трохи легше, ніби старий друг вийшов, щоб скласти мені компанію. Я намагалася не думати про батька. Якби це була поїздка з ним, зараз він спав би у своїй красивій піжамі на сусідньому ліжку, а поруч лежала б його книга. Він перший би помітив цей старий фермерський будинок, він би знав, що центральна частина будинку була побудована ще в часи Аквітанії, він купив би вино в приємної господарки й поговорив би з нею про її виноградник.

Лежачи там, я мимоволі думала про те, що буду робити, коли батько не виживе після поїздки в Сен-Матьє. Я не могла просто повернутися в Амстердам, щоб гаяти дні в нашому будинку наодинці з місіс Клей – це тільки ще дуже краяло б мені серце. За європейською системою в мене було ще два роки до вступу в якийсь університет. Але в кого ж я житиму весь цей час? Барлі повернеться до свого колишнього життя: я не думала про те, що він продовжуватиме піклуватися про мене. Я згадала майстра Джеймса, його глибоку сумну посмішку й добрі зморшки біля його очей. Я подумала про Джулію й Массімо, про їхню віллу Умбрія. Я уявила Массімо, коли він наливав мені вино: «Що ти вивчаєш, люба доню?» – а Джулія сказала, що я займу найкращу кімнату. У них немає дітей, вони любили мого батька. Якщо мій світ зруйнується, я поїду до них.

Я загасила ліхтар, тепер уже сміливіше, стала на сходи й визирнула назовні. Я бачила тільки місяць, він світив на небі, наполовину схований хмарами. Раптом повз нього пролетіла постать, яку я дуже добре знала… Ні, це була всього лише мить, і це ж була хмара, хіба не так? Розгорнуті крила й загнутий хвіст? Видіння відразу зникло, але я пішла до ліжка Барлі й тремтячи лежала там довгі години до ранку, пригорнувшись до його спини.

Того ранку ми перевели містера Ерозана у квартиру Тургута, де поклали бібліотекаря, блідого, але спокійного, на один із довгих диванів. Ми все ще були там, коли місіс Бора повернулася після роботи з дитсадка. Вона ввійшла з сумками, тримаючи їх своїми маленькими ручками в рукавичках. Сьогодні на ній була жовта сукня й прикрашений квітами капелюх, тому вона була схожа на мініатюрний нарцис. Її посмішка була милою й свіжою навіть тоді, коли вона побачила, що ми стоїмо навколо нерухомої людини в її вітальні. Здавалося, нічого з того, що робив чоловік, не могло здивувати її, подумав я, можливо, це й було запорукою щасливого шлюбу.

Тургут пояснив їй ситуацію турецькою. Її радісний вираз обличчя змінився спочатку сумнівом, а потім скептицизм поступився жаху, коли вона побачила ранку на шиї нового гостя. Вона подивилася на нас із Хелен, у її очах був розпач. Потім вона взяла бібліотекаря за руку (я із власного досвіду знав, що вона не тільки бліда, але й холодна). Вона потримала її якийсь час, потім витерла очі й пішла на кухню, звідки ми почули стукіт каструль і сковорідок. Що б не відбулося, у пораненого буде смачний обід. Тургут наполіг на тому, щоб ми залишилися, і, на мій подив, Хелен пішла на кухню, щоб допомогти місіс Бора.

Коли ми зручно влаштували містера Ерозана, Тургут відвів мене у свій дивний кабінет на кілька хвилин. На моє щастя, штори, за якими висів портрет, були щільно закриті. Ми сиділи так якийсь час і обговорювали ситуацію.

– Ви гадаєте, це безпечно, якщо ваш друг житиме у вас? – я не міг утриматися, щоб не запитати.

– Я вживу всіх запобіжних заходів, якщо йому стане краще за день або два, я знайду для нього надійне місце, щоб хтось доглядав за ним. – Тургут підсунув мені стілець, а сам сів за стіл. Я подумав про схожість із тим вечором, коли ми з Россі сиділи в його кабінеті в університеті, за винятком того, що в кабінеті Россі панувала світла й радісна атмосфера, настрій створювали рослини та запашна кава, а цей кабінет був похмурим. Тургут мовив: – Я не думаю, що хтось нападе на нас тут, але якщо, попри все, таке відбудеться, нашого американського друга зустріне неабияка відсіч.

Дивлячись на його міцну статуру, я легко міг у цьому переконатися.

– Вибачте, – сказав я. – Ми завдали вам багато неприємностей, професоре, привели зло просто до ваших дверей.

Я стисло розповів йому про наші зустрічі з мерзенним бібліотекарем, включаючи те, як я побачив його біля Айя-Софії напередодні увечері.

– Неймовірно, – сказав Тургут.

Його очі світилися цікавістю, він постукав кінчиками пальців по столі.

– У мене теж є до вас одне запитання, – зізнався я. – Сьогодні в архіві ви сказали, що вже бачили такі обличчя. Що ви хотіли цим сказати?

– А, – мій ерудований друг склав руки й обперся об стіл. – Так, я розповім вам про це. Це сталося кілька років тому, але я пам’ятаю все, ніби це було вчора. До речі, це трапилося за кілька днів після того, як я одержав листа від професора Россі, у якому він повідомляв, що нічого не знає про архів. Тоді пізно ввечері після своїх занять я працював з колекцією в старому будинку бібліотеки; це було до того, як архів переїхав на нове місце. Я пам’ятаю, що проводив дослідження для статті про загублений твір Шекспіра «Король Ташкані». Багато хто вважає, що під ім’ям Ташкані зображено Стамбул. Може, ви чули про це?

Я похитав головою.

– Про цю п’єсу згадується у працях багатьох англійських істориків. Від них нам стало відомо, що в оригінальній п’єсі злий дух на ім’я Драколе з’являється перед монархом гарного старого міста, яке він, монарх, узяв силою. Примара говорить, що він був одним із ворогів монарха, але зараз прийшов, щоб привітати короля з його кровожерливістю. Потім він підбурює монарха напитися крові жителів міста, своїх нових підданих. Це моторошний уривок. Є думка, що це навіть писав не Шекспір, але я… – він ударив рукою по столі, – я впевнений, що слова, коли точно їх процитувати, можуть належати тільки Шекспіру, і що це місто Стамбул, якому надали турецький псевдонім Ташкані, – він нахилився вперед. – Я також вірю в те, що тиран, перед яким з’явився дух, – це султан Мехмед II, завойовник Константинополя.

Холод пішов по моїй спині.

– Як ви гадаєте, що все це може означати? Я маю на увазі, який тут зв’язок із Дракулою?

– Ну, друже мій, мені було дуже цікаво довідатися про те, що легенда про Дракулу дійшла до протестантської Англії, скажімо, 1590 року, ось наскільки могутньою була ця легенда. Більше того, якщо Ташкані – це Стамбул, тоді це говорить про те, наскільки реальною була тут присутність Дракули за часів Мехмеда. Султан увійшов у місто 1453 року. Минуло тільки п’ять років після того, як молодий Дракула повернувся додому з Малої Азії. Більше немає жодних записів про те, що він повертався в наш край протягом свого життя, хоча деякі вчені вважають, що він особисто платив данину султанові. Я не думаю, що це можна довести. У мене є теорія, що він залишив у спадщину нашому місту вампіризм якщо не під час життя, то після смерті. Але, – він зітхнув, – неможливо чітко визначити межу між історією й літературою, а я не історик.

– Насправді ви чудовий історик, – сказав я, затинаючись. – Я вражений тим, скільки історичних подій ви дослідили, і до того ж із таким успіхом!

– Ви дуже добрі, мій молодий друже. Отож одного разу ввечері я працював над статтею щодо цієї теорії, – я так і не опублікував її, на жаль, тому що редактори журналу, у який я надіслав це, сказали, що в статті повно забобонів, – тоді я працював дуже довго, минуло приблизно три години, і я вирішив піти в ресторан через вулицю, щоб купити собі «борек». Ви куштували «борек»?

– Ще ні, – зізнався я.

– Ви маєте покуштувати його якомога швидше, це одна з наших найсмачніших національних страв. Отже, я пішов у ресторан. На вулиці вже було темно, бо це сталося взимку. Я сів за стіл і, поки чекав, дістав лист професора Россі, що лежав серед моїх паперів, і перечитав його. Як уже казав, я отримав його кілька днів тому, але все ще був уражений його змістом. Офіціант приніс мені їжу, і коли він розставляв тарілки, я побачив його обличчя. Його очі були опущені, але я помітив, що він побачив лист, який я читав, і підпис Россі на ньому. Він мигцем подивився на нього раз чи два, потім я помітив, як він став у мене за спиною ніби для того, щоб поставити ще щось на стіл, і знову зазирнув у лист через моє плече.

Я не міг зрозуміти такої поведінки. Мені стало якось моторошно, тому я швидко склав лист і приготувався їсти. Він пішов, не сказавши жодного слова, а я став стежити за ним, коли він ходив по ресторану. Це був високий широкоплечий чоловік із чорним волоссям, зачесаним назад, і великими чорними очима. Він міг би бути гарним, якби його зовнішність не була, як ви кажете, зловісною. Він, здавалося, увесь час ігнорував мене, навіть після того, як я поїв. Я дістав книгу, щоб кілька хвилин почитати, і тут він раптом підійшов до мене й поставив переді мною чашку гарячого чаю. Я не замовляв чаю, тому і здивувався. Я подумав, що це може бути або пригощання, або помилка. «Ваш чай, – сказав він, коли ставив чашку на стіл. – Я подбав, щоб він був гарячий».

Потім він подивився мені просто в очі, і не можу пояснити, яким жахливим був для мене його погляд. Він був блідим, майже жовтим, наче він, як би мовити, постарів усередині. Очі його були яскраві, чорні, під великими бровами, схожі на очі тварини. Його рот був як червоний віск, а зуби білі й довгі – вони виглядали дивно здоровими на хворобливому обличчі. Коли він нахилився із чаєм і посміхнувся, я відчув від нього дивний запах, від якого мені запаморочилося в голові. Ви будете сміятися, друже мій, але це був запах, що за інших обставин був мені приємним – це був запах старих книг. Ви ж знаєте цей запах? Пергамент, шкіра й щось іще.

Я знав, і сміятися мені зовсім не хотілося.

– За мить він повільно, не кваплячись, пішов назад, у кухню ресторану. А я залишився там сидіти, і в мене було таке відчуття, ніби він хотів показати мені щось, напевно, своє обличчя. Він хотів, щоб я уважно розглянув його, я не міг вигадати собі нічого такого, що виправдало б мій жах. – Тургут і зараз виглядав блідим, сидячи у середньовічному кріслі. – Щоб заспокоїти свої нерви, я поклав цукор у чай і розмішав його ложкою. Я думав заспокоїти себе гарячим напоєм, але потім сталося щось незвичайне.

Тургут понизив голос – його майже не було чутно, він ніби жалкував, що почав цю розповідь. Мені було дуже добре знайоме це почуття, і я кивнув, бажаючи підбадьорити його.

– Будь ласка, продовжуйте.

– Мені дивно все це говорити вам зараз, але я говорю щиро. Пара піднялася із чашки, ви ж знаєте, як піднімається пара, коли ви мішаєте щось гаряче? Отож, коли я помішав свій чай, пара піднялася над чашкою у формі маленького дракона. Він завис над чашкою на кілька секунд, а потім зник. Я на власні очі бачив це! Я швидко зібрав свої паперті, заплатив і вийшов.

У мене пересохло в роті.

– Ви бачили цього офіціанта ще коли-небудь?

– Ніколи. Кілька тижнів я не ходив у той ресторан, але потім цікавість узяла гору, і я знову пішов туди ввечері, але офіціанта ніде не було. Я навіть запитав одного з офіціантів про нього, і мені відповіли, що той чоловік працював усього лише кілька днів і його прізвища не знають. Ім’я того чоловіка Акмар. Я більше ніколи його не бачив.

– Ви тоді подумали, що з його обличчя було зрозуміло, що він… – я не договорив.

– Я був наляканий. У той час я не міг би сказати більше. Побачивши обличчя бібліотекаря, якого, як ви сказали, ви привели, я відчув, що вже бачив десь щось схоже. Це не просто обличчя мерця. Є ще щось у самому виразі… – Тургут озирнувся й подивився у бік ніші, де висів портрет.

– У вашій історії, у тій інформації, яку ви мені щойно дали, мене вражає те, що сили американського бібліотекаря зросли з того моменту, як ви вперше його бачили.

– Що ви маєте на увазі?

– Коли він напав на міс Россі у вашій бібліотеці, ви змогли збити його з ніг. Але мій друг з архіву, на якого це чудовисько напало сьогодні вранці, сказав, що вампір був дуже сильний, а мій друг не набагато слабкіший від вас. І цьому лиходієві, на жаль, удалося випити досить крові з мого друга. Тим часом цей вампір вийшов на сонячне світло, коли ми бачили його, тому він, може, і сам не повністю заражений. Я думаю, що з цієї істоти висмоктали життя удруге або у вашій бібліотеці, або в Стамбулі, і якщо в нього є зв’язки тут, він одержить і третє зле хрещення незабаром, і тоді навіки стане живим мерцем.

– Так, – погодився я. – Ми нічого не можемо зробити із цим американським бібліотекарем, якщо тільки не спробуємо знайти його, тому вам доведеться охороняти свого друга дуже пильно.

– Я буду охороняти, – пообіцяв Тургут рішуче. Він замовк на мить, а потім знову потягнувся до книжкової шафи. Не кажучи жодного слова, він дістав великий альбом із написом латинськими буквами на першій сторінці. – Румунська, – сказав він мені. – Це колекція картин із церков Трансільванії й Валахії, її зібрав історик, який нещодавно помер. Він змалював багато картин із церков, зруйнованих під час війни. Мені дуже важко про це говорити. Тому ця книга має неабияку цінність. – Він передав книгу мені. – Чому б вам не відкрити двадцять п’яту сторінку?

Я відкрив. Там була картина на весь розворот – кольорове зображення фрески. Церква, у якій знаходилася ця фреска, була зображена на чорно-білій фотографи. Це був гарний будинок з візерунчастими дзвонами. Але мою увагу привернула велика картина. Ліворуч красувався лиховісний дракон у польоті, хвіст його закручувався не один раз, а двічі, золоте око закотилось, як у маньяка, з рота вивергалося полум’я. Здавалося, він спускався вниз, щоб атакувати постать праворуч – чоловіка, який тремтить від страху, в кольчузі й смугастому тюрбані. Чоловік зігнувся від страху, в одній руці в нього була крива турецька шабля, а у другій круглий щит. Спочатку я подумав, що він стоїть у полі посеред дивних рослин, але коли придивився, то зрозумів, що предмети в нього під ногами – це люди, цілий ліс людей, посаджених на палю. У деяких на головах були тюрбани, вони, наче гіганти, були розташовані посередині, а навколо були люди в селянському одязі. Але були ще вдягнуті у вбрання з парчі й високі хутряні шапки. Були темні голови й світлі, знать із довгими вусами, декілька священиків і ченців у чорному одязі та довгих клобуках. Там були жінки з довгим волоссям, голі хлопчики й немовлята. Там були також одна чи дві тварини. Усі вони корчилися в агонії.

Тургут спостерігав за мною.

– Цю церкву захищав Влад Дракула під час другого царювання, – сказав він тихо.

Я ще ненадовго затримав свій погляд на картині, але коли вже не в змозі був витримати, закрив книгу. Тургут забрав її в мене з рук і відклав убік. Коли він повернувся до мене, його погляд був жорстким. – Як ви, друже мій, збираєтеся шукати професора Россі?

Це пряме запитання полоснуло мене, немов лезо.

– Я все ще намагаюся скласти докупи всю інформацію, – повільно проговорив я, – навіть після того, як ви з містером Аксоєм провели колосальну роботу, я відчуваю, що знаю надто мало. Можливо, Влад Дракула з’являвся в Стамбулі після своєї смерті, але як ми можемо дізнатися, чи був він похований тут, чи перебуває його могила все ще в місті? Це все залишається для мене загадкою. Щодо наших наступних кроків, я можу тільки сказати, що ми збираємося на кілька днів у Будапешт.

– Будапешт?

Я ніби побачив, як здогад заграв на широкому обличчі Тургута.

– Так, ви пам’ятаєте, як Хелец розповідала історію про свою матір і професора – її батька. Хелед упевнена, що в матері може бути інформація, яку дівчині ніколи не вдавалося витягти з неї, тому ми ідемо туди, аби особисто поговорити з її матір’ю. Тітка Хелен – якась поважна особа в уряді, і ми сподіваємося, що вона влаштує нам усе.

– Ось як? – він майже посміхнувся. – Добре, що є високопоставлені друзі та родичі. Коли ви ідете?

– Можливо, завтра або післязавтра. Ми пробудемо там п’ять-шість днів, а потім повернемося сюди.

– Дуже добре. Ви повинні взяти це із собою.

Тургут раптом підвівся й дістав із шафи коробочку з інструментами для полювання на вампірів, яку показував нам день тому. Він обережно поставив її переді мною.

– Але це ж ваші скарби, – заперечив я. – До того ж це можуть не дозволити провезти через митницю.

– О, вам не можна показувати це на митниці. Ви повинні сховати це дуже ретельно. Перевірте ваші валізи, чи зможете ви покласти це куди-небудь за обшивку або дозволити міс Россі пронести це. Вони не дуже ретельно оглядають жіночий багаж. – Він кивнув підбадьорливо. – Але я не буду почуватися спокійно, якщо ви не візьмете це. Поки ви будете в Будапешті, я переглядатиму старі книги, щоб допомогти вам, але вам доведеться переслідувати монстра. Віднині зберігайте це у своєму портфелі, ця коробочка дуже тонка й легка.

Я взяв дерев’яну коробочку, не промовивши жодного слова, й поклав її поруч із книгою Дракона.

– Поки ви будете розмовляти з матір’ю Хелен, я буду вишукувати тут будь-який натяк на могилу. Я все ще не відкинув цієї ідеї. – Він звузив очі. – Я багато що зможу пояснити про чуму, що напала на наше місто відтоді. Якби ж ми не тільки пояснили, а ще й покінчили з нею…

Цієї миті двері в його кабінет відчинилися, і місіс Бора, просунувши голову в щілину, покликала нас обідати. Усе було так само смачно, як і день тому, тільки настрій був набагато похмуріший. Хелен мовчала, вигляд у неї був утомлений, місіс Бора подавала страви з мовчазною граціозністю, а містер Ерозан, хоча й сів ненадовго, щоб приєднатися до нас, але не зміг добре поїсти. Місіс Бора налила йому вина й приготувала для нього м’ясо, що відновило йому сили. Навіть Тургут поринув у себе і був якимось задумливим. Ми з Хелен чемно пішли якомога швидше.

Тургут провів нас до виходу з під’їзду, тепло, як завжди, потис нам руки, просив зателефонувати йому, тільки-но ми знатимемо про свої подальші плани, і пропонував свою гостинність після нашого повернення. Потім він кивнув мені й поплескав по моєму портфелі. Я зрозумів, що він мав на увазі коробку. Я кивнув у відповідь і непомітно поглянув на Хелен, ніби даючи зрозуміти, що розповім їй про це пізніше. Тургут махав нам рукою услід доти, доки не зник за липами й тополями, а коли його вже не було видно, Хелен обережно взяла мене за руку. У повітрі духмяніли лілеї, і на хвилину, коли ми йшли крізь сонячні плями по тих величних сірих вулицях, можна було повірити, що це наша відпустка в Парижі.

Розділ 37

Хелен справді втомилася, і я неохоче залишив її в пансіоні, щоб вона поспала. Мені не хотілося залишати її там саму, але вона сказала, що денне світло має бути достатнім захистом. Навіть якщо лиходій-бібліотекар знав, де ми знаходимося, він навряд чи ввійде в замкнену кімнату посеред дня, до того ж у неї був із собою маленький хрестик. Ми мали ще кілька годин до того, як Хелен треба буде знову телефонувати тітці, а починати організовувати свою поїздку ми не могли – спочатку слід вислухати її інструкції. Я залишив свій портфель на збереження Хелен і змусив себе піти з вітальні, почуваючи, що збожеволію, якщо залишуся і вдаватиму, ніби читаю або думаю.

Це було чудовою можливістю подивитися в Стамбулі що-небудь іще, тому я пішов у бік вигадливої будівлі палацу Топкапи, схожої на лабіринт, спорудженої султаном Мехмедом як новий будинок уряду в окупованій країні. Він відразу привабив мене як здалеку, так і описом у путівнику, коли ми вперше приїхали в місто. Топкапи займає більшу частину материкової частини Стамбула, із трьох боків охороняється морем: протока Босфор, бухта Золотий Ріг і Мармурове море. У мене було таке відчуття, що, не побачивши цього палацу, я не дізнаюсь цієї суті оттоманської історії Стамбула. Можливо, я знов ухилявся від пошуків Россі, але я переконував себе, що Россі й сам зробив би те саме, якби в нього випало кілька вільних годин.

Я був розчарований, коли дізнався, йдучи через парки, сади, павільйони, туди, де сотні років пульсувало серце імперії, що в палаці залишилося мало експонатів із часів Мехмеда: тільки деякі прикраси з його скарбниці, кілька мечів із зазублинами й фляками від постійного використання. Я найбільше сподівався ще раз подивитися на султана, чия армія розгромила Влада Дракулу і чиї придворні піклувалися про таємність удаваної гробниці в Снагові. Це було схоже на те, подумав я, згадуючи шахістів на базарі, що ти начебто намагаєшся визначити позицію короля твого суперника, знаючи лише свою позицію.

Проте в палаці виявилося багато чого, чим я міг зайняти свої думки. Судячи з того, що сказала мені Хелен день тому, це був світ, у якому понад п’ять тисяч слуг із титулами типу «великий тюрбаномотальник» колись підкорялися волі султана. Євнухи охороняли цнотливість у величезних гаремах, схожих на багато прикрашені в’язниці. Султан Сулейман Великий, який правив у середині шістнадцятого сторіччя, зміцнив імперію, ухвалив закони й перетворив Стамбул на чудовий центр цивілізації, яким було місто за часів правління візантійських імператорів. Як і вони, султан виїжджав раз на тиждень у місто на молитву в Айя-Софію, але не в неділю, а п’ятницю – священний день мусульман. Це був світ суворого етикету й пишних обідів, чудових тканин і прекрасної різьби, візирів у зеленому й камергерів у червоному, у високих тюрбанах і фантастично розмальованих чоботях.

Я був уражений тим, як Хелен описала яничарів – знаменитих воїнів, яких відбирали серед крадених хлопчиків з усієї імперії Я читав уже про них раніше: ці хлопчики народжувалися в християнських країнах, таких як Сербія або Валахія, а виховувалися у традиціях ісламу, навчалися ненависті до тих самих людей, від яких вони народилися, а коли хлопчики дорослішали, їх спускали на людей, наче соколів для вбивства. Десь я вже бачив зображення яничарів, може, в альбомі репродукцій. Згадуючи їхні молоді обличчя, що нічого не виражали, те, що ці люди були створені тільки для того, аби захищати султана, я відчув, як холод лине від будинків палацу і згущається навколо мене.

Раптом мені спало на думку, що молодий Влад Дракула був би чудовим яничаром. Імперія упустила нагоду, шанс додати більше жорстокості до своєї неймовірної сили. Їм треба було взяти його зовсім юним, тримати в Малій Азії замість того, щоб віддавати батькові. Зрештою він став занадто незалежним, зрадником, чесним тільки з собою, він катував своїх земляків так само, як і вбивав турецьких ворогів. «Як Сталін!» – я й сам здивувався від такої несподіваної думки, глянувши на Босфор. Сталін помер рік тому, і нові розповіді про його жорстокість просочилися в західну пресу. Я згадав статтю про одного відданого йому генерала, якого Сталін обвинуватив перед самою війною в тому, що той хотів скинути його. Генерала забрали із квартири посеред ночі й повісили вниз головою на багатолюдній залізничній станції за Москвою, де він провисів кілька днів, поки не вмер. Пасажири, які сідали й висаджувалися з потягів, бачили його, але ніхто навіть не насмілювався двічі подивитися на нього. Пізніше люди ближніх районів сперечалися між собою, чи це відбувалося насправді.

Такі неприємні думки переслідували мене, поки я переходив із кімнати в кімнату палацу. Скрізь мені марилося щось лиховісне або небезпечне, що могло просто бути доказом неймовірної влади султана – влади, що не ховалася, а швидше підкреслювалася вузькими коридорами, сходами, ґратчастими вікнами й закритими садами. Нарешті, бажаючи втекти із цих стін і від похмурого враження, у пошуках відпочинку від суміші елегантності й гноблення, я вийшов на залите сонцем зовнішнє подвір’я.

Проте тут я мав зустріти ще страшніших примар, тому що, судячи з мого путівника, саме там знаходився центр екзекуцій. На сторінках дуже докладно описувалися звички султана стинати голови дворянам й усім, хто був із ним не згоден. Зрадник із Валахії й султан були варті один одного, подумав я, відвертаючись із відразою. Прогулянка парком заспокоїла мої нерви, а низькі червоні промені сонця, що відбивалися у воді, де чорніли темні силуети кораблів, нагадали мені про те, що день добігав кінця і мені треба повертатися до Хелен та до можливих новин від її тітки.

Коли я приїхав, Хелен чекала на мене у вітальні з англійською газетою в руках.

– Як прогулянка? – запитала вона, підводячи очі.

– Огидно, – відповів я. – Я пішов у палац Топкапи.

– А… – вона закрила газету. – Шкода, що я це пропустила.

– Не жалкуй. Як справи у великому світі?

Вона провела пальцем по заголовках.

– Невеселі, але для тебе в мене є й гарні новини.

– Ти розмовляла з тіткою? – я сів на одне з потертих крісел поруч із нею.

– Так, і вона була просто чудова, як завжди. Я впевнена, що вона сваритиме мене, коли ми приїдемо, але це не має значення. Важливо те, що вона знайшла конференцію, яку ми відвідаємо.

– Конференцію?

– Так, хіба це не чудово! На цьому тижні в Будапешті проводиться міжнародна конференція з історії. Ми будемо там як запрошені, вона влаштувала все так, що ми можемо одержати візу тут. – Хелен посміхнулася: – Очевидно, у моєї тітки є друг, що працює на історичному факультеті в Будапешті.

– Яка тема конференції? – запитав я зацікавлено.

– Проблеми праці в Європі до 1600 року.

– Велика тема. Гадаю, ми запрошені на цю конференцію як фахівці з Оттоманської імперії?

– Правильно, Ватсоне.

Я зітхнув.

– Тоді добре, що я зайшов у Топкапи.

Хелен посміхнулася мені чи то єхидно, чи просто через упевненість у моїй спритності подолати будь-які труднощі.

– Конференція починається в п’ятницю, тому в нас є лише два дні, щоб дістатися туди. У п’ятницю й суботу ми послухаємо доповіді, тобі теж доведеться зробити одну. Частина неділі вільна: учені вирушать оглядати визначні пам’ятки давнього Будапешта, а ми зможемо втекти, щоб побачитися з моєю матір’ю.

– Що мені доведеться? – я вп’явся очима в неї, нічого не розуміючи, але вона заправила кучеряве волосся за вухо й подивилася на мене ще більш безневинно.

– О, доповідь. Ти виступиш із доповіддю. Тільки так ми можемо туди потрапити.

– Доповідь? На яку тему?!

– На тему оттоманської присутності у Валахії й Трансільванії, по-моєму, так. Моя тітка вже додала цю тему в програму. Це не обов’язково має бути довга доповідь, тому що оттоманам не поталанило до кінця підкорити собі Трансільванію. Я подумала, що це буде гарною темою, тому що ми обоє вже так багато знаємо про Дракулу, а він вдало тримав турків подалі від своїх кордонів.

– Дуже мило із твого боку, – озвався я. – Ти хочеш сказати, що це ти багато знаєш про нього. Ти пропонуєш виступити на міжнародних зборах учених із легендою про Дракулу? Будь ласка, згадай хоч на мить, що моя дисертація про купецькі гільдії Голландії, до того ж я ще не закінчив її. Чому ти не можеш виступити?

– Це було б смішно, – сказала Хелен, поклавши руки на газету. – Я, як ви це говорите англійською, застаріла. В університеті мене всі вже знають, моя робота їм уже кілька разів встигла набриднути. Американець же додасть пікантності, і вони всі будуть мені вдячні за те, що я привезла тебе із собою, нехай навіть і в останню хвилину. Якщо там буде американець, вони не так будуть соромитися напівзруйнованих гуртожитків університету й консервованого гороху, яким годуватимуть у прощальний вечір. Я допоможу тобі написати доповідь або напишу її за тебе, ти можеш прочитати її в суботу. Здається, тітка говорила, приблизно о першій годині дня.

Я застогнав. Вона була найнеймовірнішою людиною, яку мені доводилося зустрічати. Я подумав про те, що моя присутність поруч із нею може мати більш виражений політичний характер, ніж вона думала.

– Ну, то яке відношення оттомани у Валахії й Трансільванії мали до робітничого класу Європи?

– О, ми знайдемо спосіб, як вставити туди робітничий клас. Це позитивна частина марксистської освіти, здобути яку в тебе не було щасливої можливості. Повір мені, проблеми робітничої праці можна знайти в будь-якій темі, якщо добре пошукати. До того ж Оттоманська імперія мала чудову економіку, а Влад знищував їхні торговельні шляхи й доступ до природних ресурсів у басейні Дунаю. Не хвилюйся, це буде чудова доповідь.

– Боже!.. – вимовив я нарешті.

– Ні, – похитала вона головою. – Ніякого Бога, будь ласка, тільки проблеми праці.

І тоді я не зміг стримати сміх, як не зміг не захопитися сяйвом її темних очей.

– Я сподіваюся, що вдома про це ніхто не довідається. Уявляю, що на це скаже моя дисертаційна рада. Але, з іншого боку, думаю, що Россі сподобалося б усе це, – я знову розсміявся, уявивши сяйво блакитних ясних очей Россі, але раптом зупинився.

Думки про Россі розривали мені серце. Я знаходився тут, на іншому краю світу, далеко від його кабінету, де ми востаннє бачилися. До того ж у мене були всі підстави вважати, що я більше ніколи не побачу його живим або навіть не дізнаюся, що сталося з ним. Це слово «ніколи» розпливалося переді мною, засмоктувало мене, але я відкинув цю думку. Ми вирушаємо в Угорщину, щоб поговорити з жінкою, яка добре знала його – дуже близько – ще до того, як я познайомився з ним, тоді, коли він шукав Дракулу. Цей шлях ми не могли дозволити собі проігнорувати. І якщо мені доведеться прочитати липову доповідь, я зроблю навіть це.

Хелен мовчки спостерігала за мною, і я відчув (не вперше) її безпомилкову здатність читати мої думки. Мої здогади тільки підтвердилися, коли вона сказала:

– Це варто того, правда?

– Так, – я відвів очі.

– Дуже добре, – сказала вона ніжно. – А я дуже рада, що ти познайомишся з моєю тіткою, вона прекрасна людина, і з моєю матір’ю, яка теж гарна, але по-іншому, а ще я дуже рада, що вони познайомляться з тобою.

Я подивився на Хелен, від ніжності її голосу моє серце раптом підскочило, але на її обличчі був так само іронічний вираз.

– Коли ми їдемо? – запитав я.

– Завтра вранці ми купуємо візи й вилітаємо наступного дня, якщо із квитками буде все гаразд. Тітка сказала, що ми повинні піти в угорську амбасаду завтра вранці до відкриття й подзвонити у вхідні двері приблизно о сьомій тридцять. А потім відразу відтіля ми підемо замовляти квитки на літак. Якщо місць не буде, тоді доведеться поїхати потягом, а це буде дуже довгий шлях, – вона похитала головою.

Але я уявив гучний балканський потяг, який петляє від однієї столиці до іншої, і, незважаючи на час, що ми можемо згаяти, я палко забажав, щоб авіалінії були переповнені.

– Чи маю я рацію, коли думаю, що ти успадкувала більше від тітки, ніж від своєї матері? – я посміхнувся Хелен, але, може, цю посмішку викликала уявна картина подорожі потягом.

Вона подумала всього лише секунду:

– Знову правильно, Ватсоне. Я багато в чому схожа на тітку, дякувати Богові. Але тобі більше сподобається моя мати – багатьом людям вона більше подобається. А тепер чи можу я запросити тебе повечеряти зі мною в нашому улюбленому закладі, де ми і попрацюємо над твоєю доповіддю?

– Звичайно, – погодився я, – особливо якщо там не буде циганок.

Я обережно, з іронією запропонував їй руку, і вона відклала газету, щоб обпертися на неї. Дивно, подумав я, коли ми виходили на залиті вечірнім сонцем візантійські вулиці, що навіть за найважчих обставин, у найнебезпечніші моменти життя, коли ти далеко від дому та близьких знайомих, трапляються моменти неймовірної радості.

Сонячним ранком ми з Барлі сіли у Боло на потяг, що йшов у Перпіньян.

Розділ 38

У літаку, що відлітав у п’ятницю зі Стамбула в Будапешт, було повно вільних місць, і коли ми сіли серед турецьких бізнесменів у чорних костюмах, мадярських чиновників у сірих піджаках, бабусь у синіх плащах і в хустках на голові (напевно, вони їхали або на роботу в Будапешт, або їхні дочки виходили заміж за угорських дипломатів), за короткий переліт мені залишалося тільки мріяти про подорож потягом.

Та подорож під стінами гір, повз суміш лісів, річок і міст чекала на мене пізніше, як ти знаєш, після того перельоту я двічі їздив туди. Є щось загадкове у тій зміні, що переживає мандрівник, переїжджаючи по маршруту з ісламістського світу до християнського, з оттоманського до австро-угорського, з мусульманського до католицького чи протестантського. Проїжджаючи повз різні міста, пам’ятки архітектури, мінарети, що поступово рідіють, повз бані церков, ліси і береги річок, ти починаєш потроху вірити в те, що можеш у самій природі побачити багатство історії. Невже турецький схил насправді відрізняється від схилу мадярських луків? Звичайно ж, ні, і все-таки розбіжностей не можна не помітити, як й історію, яка говорить нам, що все знаходиться в нас. Пізніше, подорожуючи тим самим маршрутом, я побачу це все по-іншому. Добре й кровожерливе – це ще один трюк історичного бачення, коли ти розриваєшся між добром і злом, міфом і війною. Не має значення, чи уявляв я напад оттоманів через Дунай або ранні набіги варварів зі Сходу, у голові моїй завжди крутились суперечливі видіння: відрубану голову кидали в табір із криками тріумфу й ненависті, бабуся (може, давній предок тих зморшкуватих старих, яких я бачив у літаку) одягає онука в теплий одяг, цілує його в гладку турецьку щоку й спритною рукою перевіряє, чи не підсмажилося рагу.

Ці образи чекали мене попереду, а поки я летів у літаку й шкодував про панораму внизу, навіть не знаючи, що там таке або які думки вона потім навіє мені. Хелен, більш досвідчений і менш натхненний мандрівник, скористалася нагодою й заснула, згорнувшись у кріслі. Дві ночі тому в Стамбулі ми допізна сиділи в ресторані, працюючи над доповіддю для конференції в Будапешті. Мені довелося поглибити знання щодо битв між Владом і турками, якими я раніше насолоджувався (чи не насолоджувався), хоча це не дуже допомагало. Я сподівався, що ніхто не запитає мене про джерело інформації цього наполовину завченого матеріалу. Я був приголомшений: чого тільки не було в голові Хелен, і знову захоплювався тим, що її самоосвіта на тему Дракули була наслідком її слабкої надії показати себе перед батьком, якого вона майже не могла в чомусь звинувачувати. Коли її голова схилилася на моє плече, я дозволив їй залишитися там, щосили намагаючись не вдихати запаху її кучерявого волосся (угорський шампунь?). Вона втомилася, і я сидів не рухаючись, поки вона спала.

Першим моїм враженням про Будапешт, коли ми їхали в таксі з аеропорту, була благородна велич. Хелен пояснила мені, що ми зупинимося в готелі біля університету на східному березі Дунаю, у Пешті, але вона, очевидно, попросила нашого таксиста провезти нас по узбережжю Дунаю перед тим, як висадити. Спочатку ми їхали вулицями між величних будинків вісімнадцятого й дев’ятнадцятого століть, подекуди прикрашених новомодними архітектурними вигадками або із старезними деревами біля них. Потім ми виїхали до Дунаю – він був величезний. Я не був підготовлений до такої грандіозності – широкі мости були перекинуті через нього. На нашому березі височіли неймовірні нові готичні шпилі середньовічних церков. Широка річка, здавалося, була скрізь, сіро-зелені легкі хвилі з’являлися на поверхні від вітру, вода сяяла від сонячного світла. Величезне блакитне небо височіло над маківками, пам’ятниками й церквами, воно торкалося води, змінюючи її кольори.

Я очікував, що буду заінтригований Будапештом, буду захоплюватися ним, але не думав, що буду благоговіти перед ним. Він втілив у собі риси завойовників і союзників, починаючи з римлян і закінчуючи австрійцями або Радянським Союзом, подумав я, згадавши гіркі коментарі Хелен, але все-таки місто відрізняється від усіх інших. Це місто не можна було назвати ні західним, ні східним, як Стамбул. Ні, завдяки готичній архітектурі це місто можна було назвати північноєвропейським. Я уважно розглядав через вузьке вікно таксі абсолютно своєрідну пишноту. Хелен теж захоплено розглядала, а потім обернулась і подивилася на мене. Напевно, мої почуття якось відбилися на моєму обличчі, тож Хелен розсміялася.

– Бачу, тобі сподобалося наше маленьке місто, – сказала вона. Під іронією в її голосі я почув непідроблену гордість. – У нас теж був Дракула, ти знав про це? 1462 року король Матьяш Корвінус тримав його в ув’язненні приблизно за двадцять миль від Буди, оскільки Дракула загрожував інтересам Угорщини в Трансільванії. Проте Корвінус поводився з ним швидше як із гостем, а не бранцем, навіть дав йому дружину з угорської знатної родини, хоча ніхто точно не знає, ким була друга дружина Дракули. Дракула висловив свою подяку, прийнявши католицьку віру, і йому дозволили якийсь час пожити в Пешті. І незабаром, як тільки його випустили з Угорщини…

– Можу собі уявити… – підхопив я. – Він прийшов у Валахію, якомога швидше повернув собі трон і узявся за старе.

– Взагалі так, – посміхнулася Хелен. – Ти починаєш розуміти нашого друга. Найбільше він хотів зберегти трон Валахії.

Занадто швидко таксі в’їхало у старий район Пешта, що знаходився далеко від річки, але там було ще більше чудес, якими можна помилуватися, що я й робив із задоволенням. Балкони кав’ярень, у яких відбивалася пишнота Єгипту або Ассирії, на вулицях багато енергійних покупців, на кожному кроці зустрінеш чавунний ліхтар, мозаїку й скульптури – ангелів і сатану, королів й імператорів із мармуру й бронзи, скрипалів у білих сорочках, які грали на розі вулиць.

– От ми й приїхали, – раптом сказала Хелен. – Це район університету – ось там університетська бібліотека. – Я повернув голову й побачив класичний будинок із жовтого каменю. – Ми підемо туди, як тільки випаде нагода, до речі, я хочу подивитися там дещо. А ось наш готель просто на Мадярів Шса, для тебе – Мадярів-стрит. Треба буде дістати тобі де-небудь карту, щоб ти не загубився.

Водій залишив наш багаж напроти елегантного, патриціанського фасаду із сірого каменю, я подав руку Хелен, щоб допомогти їй вийти з машини.

– Я так і думала, – сказала вона зневажливо, – вони завжди наймають цей готель для конференцій.

– Як на мене, то він гарний, – відповів я.

– Так, він не поганий. Тобі особливо сподобається вибір між холодною і дуже холодною водою та страви з напівфабрикатів.

Хелен заплатила водієві великими срібними й мідними монетами.

– Я вважав, що угорська їжа дуже смачна, – сказав я примирливо. – Я точно пам’ятаю, що десь чув про це: гуляш, паприка і так далі.

Хелен закотила очі вгору.

– Як тільки скажеш «Угорщина», усі відразу згадують гуляш. Так само, як усі згадують Дракулу, коли говориш про Трансільванію, – вона розсміялася. – Але їжу в готелі ти можеш поки не їсти. Почекай, поки ми поїмо в моєї тітки або в мами, тоді й обговоримо угорську кухню.

– Я думав, що твої мама й тітка румунки, – зауважив я і відразу пошкодував про це – обличчя Хелен завмерло.

– Можеш думати що хочеш, янкі, – сказала вона владним тоном і сама взяла свою валізу, не встиг я до неї доторкнутися.

У холі готелю, прикрашеному мармуром і золотом з більш процвітаючої епохи, було тихо й прохолодно. Мені він видався приємним, і я не знайшов нічого, через що Хелен могло б бути соромно. За мить я згадав, що вперше знаходжусь у комуністичній країні: на стіні за приймальною стійкою висіли фотографії офіційних осіб уряду, а темно-синя уніформа обслуговуючого персоналу нагадувала щось пролетарське. Хелен зареєструвала нас і передала мені ключ від моєї кімнати.

– Тітка все дуже добре влаштувала, – сказала вона задоволено. – Вона залишила повідомлення на телефоні, у якому говорить, що зустріне нас тут о сьомій годині й відведе на вечерю. Спочатку нам треба буде зареєструватися на конференції – прийти туди для запису о п’ятій годині.

Я був розчарований тим, що тітка не запросить нас додому на угорську вечерю, щоб я міг хоч мигцем подивитися, як живе угорська еліта чиновників, але потім сказав собі, що я, зрештою, американець, і не повинен очікувати, що кожні двері широко відчиняться переді мною. Я можу наражати когось на ризик, політичну відповідальність, або, принаймні, мене можуть соромитись. До речі, я вирішив, що буду поводитися дуже тихо й не завдаватиму прикрощів господарям. Зрештою, мені пощастило, що я потрапив сюди, і найменше мені хотілося створювати проблеми Хелен та її родині.

Моя кімната нагорі була простою і чистою з безглуздими товстими позолоченими янголятками у кутах, які нагадували про колишню пишноту, і мармуровим умивальником у формі великої мушлі молюска. Я помив руки й поправив волосся перед дзеркалом над умивальником. Обернувшись, я подивився на вузьке, тверде ліжко, що могло б бути ліжком в армії, і посміхнувся. Моя кімната знаходилася на іншому поверсі, ніж кімната Хелен (тітка подбала?), але мені складали компанію ці застарілі янголятка та австро-угорські герби.

Хелен чекала на мене у вестибюлі і мовчки вивела мене через широкі двері готелю на велику вулицю. На ній знову була світло-блакитна блуза; за час нашої подорожі я неабияк пом’явся, а Хелен завжди вдавалося залишатися чистою й випрасуваною, що я вважав талантом, властивим тільки жителям Східної Європи. Зараз вона заколола волосся нагору, у маленьку ніжну ґульку. Коли ми йшли до університету, вона про щось думала. Я не зважувався запитати про що, але за кілька хвилин вона розповіла мені за власним бажанням.

– Так дивно повернутися сюди, ще й так раптово, – сказала вона, дивлячись на мене.

– Та ще й із дивним американцем?

– Так, і з дивним американцем, – повторила вона, і це зовсім не було схоже на комплімент.

Університет складався з декількох вражаючих будинків, що нагадували бібліотеку, яку ми бачили раніше, і мене охопила якась тривога, коли Хелен показала, куди ми прямуємо – у великий класичний будинок, прикрашений статуями на другому поверсі. Я зупинився й підвів голову, щоб розглянути їх, мені навіть пощастило прочитати імена декількох, написані мадярською: Платон, Декарт, Данте – усі в класичному одязі і в лаврових вінках. Інші фігури були менш знайомі: святий Іштван, Матьяш Корвінус, Янош Хуняді. Вони тримали скіпетри, на головах у декого були важкі корони.

– Хто це? – запитав я Хелен.

– Я скажу тобі завтра, – сказала вона. – Ходімо, уже пішло на шосту.

Ми ввійшли в хол, де знаходилося кілька молодих людей, яких я прийняв за студентів, і пройшли у велику кімнату на другому поверсі. Мені стало ніяково, коли я побачив, скільки там було професорів у чорних або сірих костюмах із недбало пов’язаними краватками (вони мали бути професорами). Усі ці люди їли з маленьких тарілочок червоні перці й білий сир, а запивали чимось за запахом схожим на сильні ліки. Вони, напевно, всі були істориками, і я теж повинен бути одним із них – моє серце шалено калатало. Хелен одразу ж оточили колеги, і я побачив, як вона по-товариському потискує руку одному чоловікові, який своєю високою білою зачіскою нагадав мені пуделя. Я вже майже вирішив удати, що розглядаю крізь вікно чудовий фасад церкви навпроти, як Хелен схопила мене за лікоть (чи було це мудро з її боку?) і штовхнула в юрбу.

– Це професор Шандор, завідувач кафедри історії Будапештського університету й наш великий фахівець із Середньовіччя, – відрекомендувала вона білого пуделя, і я поспішив відрекомендуватися.

Моя рука опинилася в сталевих лещатах, професор Шандор зауважив: для нього це велика честь, що я беру участь у конференції. Я подумав про те, чи не він був тим загадковим другом тітки Хелен. На мій подив, він говорив англійською повільно, але чисто і правильно.

– Ми всі дуже раді, – сказав він мені привітно. – Ми дуже чекаємо на вашу доповідь завтра.

Я висловив свою подяку за те, що мене запросили на конференцію, намагаючись не зустрічатися поглядом із Хелен.

– Чудово, – прогудів професор Шандор. – Ми дуже поважаємо університети вашої країни. Хай живуть мир і дружба між нашими державами! – він підніс свій келих із пахучою рідиною, яку я вже вдихав, і я поспішив відповісти йому, бо якимось чином у мене в руці теж з’явився келих.

– Як зробити ваше перебування в Будапешті більш цікавим і пам’ятним, скажіть нам.

Його темні очі яскраво сяяли на літньому обличчі й контрастували з сивою гривою, нагадавши мені про Хелен, через що я несподівано перейнявся до нього симпатією.

– Спасибі, професоре, – щиро подякував я, і він поплескав мене по плечу своєю великою рукою.

– Будь ласка, їжте, пийте, а потім ми поговоримо…

Проте відразу після цих слів він вдався до інших справ, а мене стали засипати питаннями інші працівники факультету – учені, багато хто з них виглядав молодшим за мене. Вони юрбилися навколо мене й Хелен, і я нарешті почув фрази французькою й німецькою, і ще якоюсь – мабуть, російською. Це було дуже жваве товариство, насправді чарівне, і я поступово позбувся своєї нервовості. Хелен так люб’язно називала мене, що я був уражений тим, як відповідав її тон ситуації, вона чітко розповідала про предмет нашої спільної роботи й про статтю, котру ми планували надрукувати в американському журналі. Зацікавлені оточили її, ставили питання угорською. Вона трохи червоніла, коли потискувала руки й навіть цілувала в щоки своїх старих знайомих. Було видно, що вони не забули її (але чи могли вони інакше?) Я помітив у кімнаті інших жінок: деякі були набагато старші від неї, деякі – молодші, але вона затьмарювала всіх. Вона була вищою, жвавішою, більш ставною, зі своїми широкими плечима, гарною формою голови з важкими кучерями; жвавий іронічний погляд. Я повернувся до одного з угорських працівників факультету, щоб не дивитися на неї – дикий напій уже почав бродити в моїх жилах.

– Ви тут зазвичай збираєтеся перед конференцією? – я не був упевнений у тому, для чого це запитання, але це перше злетіло з моїх вуст, коли я відвернувся від Хелен.

– Так, – гордо відповів мій співрозмовник, чоловік, невисокий на зріст, років шістдесяти, у сірому костюмі й із сірою краваткою. У нас в університеті проводиться багато міжнародних форумів, особливо зараз.

Я хотів запитати, що він мав на увазі, але знову з’явився професор Шандор і підвів до мене симпатичного чоловіка, який дуже хотів зі мною познайомитися.

– Це професор Гежа Йожеф, – сказав він мені. – Він хотів з вами познайомитись. – Тієї миті поруч з’явилася Хелен, і я був уражений виразом, що застиг на її обличчі: невдоволення чи навіть відраза? Вона швидко підійшла до нас, ніби спеціально, щоб втрутитись.

– Як справи, Гежо? – вона потисла йому руку, формально й трохи холодно, не встиг я навіть привітати його.

– Я дуже радий бачити тебе, Хелен, – сказав професор Йожеф, ледь нахиляючись до неї.

Я вловив щось дивне в його голосі, це могло бути глузування, але могли бути й якісь інші емоції. Я подумав, що вони говорили англійською тільки заради мене.

– І я тебе, – сказала вона спокійно. – Дозволь відрекомендувати мого американського колегу…

– Дуже приємно познайомитися з вами, – сказав він, при цьому посмішка осяяла його прекрасні риси.

Він був вищий за мене, з густим каштановим волоссям, і мав упевненість чоловіка, якому подобається власна зрілість, – він би чудово виглядав на коні, що скаче по полях, на яких пасеться череда овець, подумав я. У нього була тепла долоня, другою рукою він поплескав мене по плечу. Я не міг зрозуміти, чому він викликає в Хелен таку відразу, хоча й не міг помилитися в її почуттях.

– Ви завтра зробите нам честь і виступите з доповіддю? Це чудово, – сказав він. А потім замовк на мить і продовжив: – Моя англійська не настільки гарна. Вам не важко говорити французькою або німецькою?

– Ви говорите англійською набагато краще, ніж я французькою або німецькою, – щиро заперечив я.

– Ви дуже люб’язні… – Його посмішка була просто квітучою. – Як я розумію, ваша сфера – це панування Оттоманської імперії у Карпатах?

Новини швидко поширювалися тут, подумав я, зовсім як удома.

– Так, – відповів я. – Хоча я впевнений, що значно більше нового здобуду на вашому факультеті.

– Звичайно ж, ні, – промовив він по-доброму, – адже я сам проводив невелике дослідження на цю тему і буду дуже радий обговорити її з вами.

– У професора Йожефа широке коло інтересів, – вставила Хелен таким тоном, що заморозив би не тільки воду.

Все це було дуже дивно, але я нагадав собі, що на будь-якому факультеті трапляється усяке, якщо не явна війна, і, схоже, цей факультет не був винятком. Перш ніж я сказав щось примирливе, Хелен різко обернулася до мене:

– Професоре, нам треба йти на наступні збори.

Спочатку я не зрозумів, до кого вона зверталася, але вона рішуче взяла мене під руку.

– О, я розумію, що ви дуже зайняті, – професор Йожеф усім своїм виглядом демонстрував жаль. – Може, ми обговоримо проблеми Оттоманської імперії наступного разу? Я був би радий показати вам наше місто або запросити вас на обід…

– Професор буде дуже зайнятий до кінця конференції, – сказала йому Хелен.

Я потис руку цьому чоловікові настільки привітно, наскільки дозволяв крижаний погляд Хелен, а потім вона потисла його руку своєю вільною рукою.

– Дуже радий знову бачити тебе на батьківщині, – повторив він, нахиляючись до її руки й цілуючи її. Хелен висмикнула руку, але щось дивне пробігло по її обличчю. Її зворушив цей жест, вирішив я, і тоді вперше мені не сподобався цей угорський історик. Хелен знову відвела мене до професора Шандора, ми вибачилися й висловили бажання послухати доповіді завтра.

– А ми, у свою чергу, з нетерпінням чекатимемо вашої доповіді, – він стис мою руку в обох своїх.

Угорці – неймовірно привітні люди, подумав я, розчулившись, що почасти пояснювалося впливом напою. Поки не думав про ту доповідь, я був спокійний і задоволений. Хелен знову взяла мене під руку, здавалося, вона хоче знайти кімнату, у якій ми могли б побути наодинці, перш ніж вийдемо з будинку.

– Що все це означає? – вечірній вітер був свіжим і прохолодним, я почувався збудженим, як ніколи. – Твої співвітчизники найпривітніші люди з тих, кого я будь-коли зустрічав, але в мене було таке враження, що ти готова стяти голову професорові Йожефу.

– Справді, – сказала Хелен зарозуміло. – Він нестерпний.

– Нестерпний, можливо, – зауважив я. – Чому ти поводишся так із ним? Він зустрів тебе, як старого друга.

– О, з ним усе гаразд, щоправда, якщо не вважати того, що він м’ясоїдний хижак. Справжній вампір… – вона замовкла й пильно подивилася на мене своїми великими очима. – Я не хотіла…

– Звичайно ж, ти не хотіла, – заспокоїв її я, – я перевірив його різці.

– Ти теж нестерпний! – сказала вона, забираючи руку.

Я з жалем подивився на неї.

– Я не заперечую проти того, щоб ти ходила зі мною під руку, – сказав я ніжно, – якщо доречно так робити перед твоїм університетом.

Вона стояла й дивилася на мене, і я не міг зрозуміти тьмяного світла її очей.

– Не турбуйся, тут немає нікого з етнографів.

– Але ти ж знаєш багатьох істориків – ти з багатьма розмовляла, – наполягав я.

– О, тільки не тут, – вона засміялася. – Ми тут усі колеги. Ніяких пліток або конфліктів, тільки товариська критика. Завтра сам побачиш: це справді невелика утопія.

– Хелен, – заблагав я, – ти можеш хоч іноді говорити серйозно? Я просто хвилююся про твою репутацію тут, про політичну репутацію. Зрештою, тобі доведеться повернутися колись сюди, до цих людей.

– Доведеться? – вона знову взяла мене за руку, і ми пішли. Я не зробив руху, щоб забрати руку, і тоді найважливіше для мене було те, що я можу відчувати тканину її темного жакета на своїй руці. – У кожному разі, так треба було. Я зробила це тільки для того, щоб Гежа поскрипів зубами, своїми іклами – от і все.

– Ну, дякую, – промурмотів я, більше не дозволивши собі щось сказати.

Якщо вона й хотіла викликати в комусь ревнощі, це цілком спрацювало зі мною. Раптом я уявив її у сильних руках Гежі. Може, між ними був зв’язок до того, як Хелен виїхала з Будапешта? Вони були б приголомшливою парою – обоє були такими гарними, високими й граціозними, з темним волоссям і широкими плечима. Я раптом відчув себе смішним англосаксом, що й поруч не міг стати зі степовими наїзниками. З обличчя Хелен було зрозуміло, що вона не стерпить ніяких питань, і мені довелося задовольнятися дотиком її руки.

Незабаром ми опинилися біля позолочених дверей готелю й увійшли в тихий вестибюль. Відразу ж із чорного стільця серед пальм у горщиках підвелася жінка. Вона спокійно стояла й чекала, поки ми наблизимось. Хелен тихо скрикнула й кинулася вперед із розкритими обіймами:

– Єво!

Розділ 39

Поки я не зустрівся з нею (я бачив її лише три рази), я часто думав про тітку Хелен, Єву. Є такі люди, які запам’ятовуються набагато краще після короткого знайомства, ніж ті, з якими бачишся щодня в плині довгого часу. Тітка Єва, без сумніву, була такою яскравою людиною, що на двадцять років заполонила мою пам’ять і уяву. Іноді про тітку Єву мені нагадували герої із книг і знаменні фігури в історії, наприклад, вона автоматично з’явилася в моїй уяві, коли я прочитав про інтриганку Мадам Мерль у книзі Генрі Джеймса «Портрет леді».

Насправді тітка Єва замінила в моїй уяві стількох гарних відомих жінок, що зараз мені дещо важко обернутися назад і згадати, якою вона мені здалася, коли я познайомився з нею того літнього вечора 1954 року в Будапешті. Я пам’ятаю, як Хелен кинулася в обійми тітки, виявляючи при цьому не властиву для неї ніжність, і що тітка Єва сама не зрушила з місця, стояла спокійно і гідно, обіймаючи свою племінницю й цілуючи її дзвінко в обидві щоки. Коли розчервоніла Хелен повернулася, щоб познайомити нас, я побачив сльози в очах обох жінок.

– Єво, це мій американський колега, про якого я тобі розповідала. Поле, це моя тітка, Єва Орбан.

Я потис їй руку, щосили намагаючись не дивитися на неї так пильно. Місіс Орбан була високою, гарною жінкою, приблизно п’ятдесяти п’яти років. Що мене вразило в ній, так це її неймовірна схожість із Хелен. Вони були схожі, як сестри-близнята, одна з яких постаріла в результаті набутого досвіду, а друга чарівним чином залишалася молодою і свіжою. До речі, тітка Єва була лише трохи нижча за Хелен, у неї була сильна й граціозна постать, як і в племінниці. Її обличчя колись, напевно, було гарнішим за обличчя Хелен, і воно все ще залишалося красивим: такий самий прямий і дещо довгий ніс, високі вилиці, блискучі темні очі. Її волосся вразило мене, поки я не зрозумів, що воно могло бути ненатуральним: воно було яскраво-рудого кольору, а біля коренів виднілася сивина. Згодом у Будапешті я побачив багатьох жінок із таким самим волоссям, але коли вперше побачив це, був приголомшений. У вухах у неї були маленькі золоті сережки, на ній був темний костюм, як і в Хелен, а під ним – червона блузка.

Коли ми потисли руки, тітка Хелен дуже серйозно подивилася на мене. Може, вона вишукувала в мені вади характеру, про які вона могла б попередити свою племінницю, але потім дорікнув собі: чому це їй розглядати мене як потенційну пару? Навколо її очей я помітив тоненькі зморшки, а складки біля рота утворилися завдяки її широкій посмішці. Ця посмішка незабаром з’явилася, ніби вона не могла її довго стримувати. Не дивно, подумав я, що ця жінка може організувати участь у конференції й візи одним рухом пальця: вона випромінювала такий інтелект, таку посмішку… Як і в Хелен, її зуби були білими й прямими – це, як я встиг уже помітити, було рідкістю серед угорців.

– Я дуже радий познайомитися з вами, – сказав я їй. – Спасибі вам за те, що організували для мене запрошення на конференцію.

Тітка Єва розсміялася й потисла мою руку. Якщо хвилину тому я думав, що вона спокійна й стримана, то помилився: тепер полилася її весела угорська мова. Я подумав про те, чи очікувала вона, що я зрозумію її слова. Хелен відразу прийшла мені на допомогу!

– Моя тітка не говорить англійською, – пояснила вона, – хоча розуміє більше, ніж зізнається. Люди похилого віку тут вивчали німецьку, російську, іноді французьку, але англійську дуже рідко. Я перекладатиму тобі. Вона… – Хелен доторкнулася до руки тітки й вставила кілька слів угорською. – Вона говорить, що тобі тут дуже раді, та сподівається, що в тебе тут не буде неприємностей, тому що їй довелося весь відділ із видачі віз поставити з ніг на голову, щоб тобі дозволили в’їхати сюди. Вона очікує від тебе запрошення на доповідь, яку вона не дуже добре зрозуміє, але річ у принципі Тітка також хоче, щоб ти задовольнив її цікавість щодо твого університету, хоче довідатися, як ми познайомилися, чи поводилась я пристойно в Америці та які страви готує твоя мама. У неї ще будуть питання, але пізніше.

Я здивовано дивився на них обох. Вони обидві посміхалися мені – дві прекрасні жінки. Я помітив іронію Хелен в обличчі її тітки, а Хелен перейняла посмішку своєї тітки Єви. Таку розумну жінку, як її тітка, було неможливо обдурити, зрештою, нагадав я собі, вона з простої румунської селянки спромоглася піднятися до високопосадової особи в угорському уряді.

– Звичайно ж, я постараюся задовольнити цікавість твоєї тітки, – сказав я Хелен. – Будь ласка, переклади їй, що коронна страва моєї матері – це м’ясна відбивна й макарони із сиром.

– О, м’ясна відбивна, – сказала Хелен. Після її пояснень на обличчі тітки з’явилася посмішка, якою вона схвалювала мою відповідь. – Вона просить передати твоїй матері вітання з тим, що в неї такий гарний син. – Я відчув, що червонію, через що я дуже засмутився, але пообіцяв передати її слова. – Зараз вона хотіла б запросити нас у ресторан, там тобі дуже сподобається. Це смак старого Будапешта.

За кілька хвилин ми втрьох сиділи на задньому сидінні особистої машини тітки Єви, як я зрозумів, до речі, це був не пролетарський автомобіль. Хелен показувала визначні пам’ятки, про які згадувала тітка. Мушу сказати, що тітка Єва за увесь час не вимовила жодного слова англійською, але в мене склалося враження, що це було більше з принципу, можливо, антизахідного протоколу, ніж з якихось інших міркувань. Коли ми говорили з Хелен, тітка Єва, здавалося, розуміла, нехай навіть частково, ще до того, як Хелен перекладала мої слова. Було таке враження, ніби тітка Єва через лінгвістику давала зрозуміти, що із Заходом треба спілкуватися на певній дистанції, навіть із відразою, але окрема людина із Заходу може виявитися приємною, тож її треба зустріти з угорською гостинністю. Поступово я пристосувався розмовляти з нею через Хелен, що іноді мені здавалося, я розумію ті незнайомі угорські слова.

Але були такі ситуації, коли перекладач не був потрібний. Після чудової подорожі набережною ми проїхали через річку, як я пізніше зрозумів, по мосту «Сечені Ланцхід», Сеченський ланцюговий міст – диво інженерії дев’ятнадцятого сторіччя, названий на честь одного з великих борців за красу Будапешта, графа Іштвана Сечені. Коли ми заїхали на міст, вечірнє світло повністю відбивалося від поверхні річки Дунай і заливало всю панораму, так що унікальний замок і церкви Буди, куди ми тепер прямували, був немов накритий золотаво-коричневою шаллю. Міст і сам являв собою моноліт, який по обидва боки охороняли статуї левів і підтримували дві величні арки. Мій раптовий зойк від здивування викликав на обличчі тітки Єви посмішку, а Хелен, що сиділа між нами, теж з гордістю посміхнулася.

– Це чудове місто, – сказав я, і тітка Єва стисла мою руку, ніби я був одним із її власних дітей.

Хелен переклала мені, що її тітка хотіла б розповісти мені про реконструкцію мосту.

– Будапешт був дуже зруйнований під час війни, – сказала вона. – Один із наших мостів дотепер ще до кінця не відновлений, постраждало багато будинків. Ти вже, напевно, помітив, що майже в кожній частині міста йдуть відбудовні роботи. Але цей міст було відремонтовано до сторіччя його відкриття, 1949 року. Ми дуже пишаємося ним. А я пишаюся також тим, що моя тітка допомагала організувати ці роботи.

Тітка Єва посміхнулася й кивнула, але потім, схоже, згадала, що вона не повинна була розуміти все це англійською.

Трохи пізніше ми спустилися в тунель, котрий, як виявилося, проходив просто під замком, тітка Єва сказала, що вона вибрала для нас один із своїх улюблених ресторанів – «справжній угорський ресторан на вулиці Йожефа Атілли». Мене все ще вражали назви будапештських вулиць, деякі з них здавалися мені дивними або екзотичними, але деякі, як ця, нагадували про минуле, яке, на мою думку, живе лише в книгах. Вулиця Йожефа Атілли була так само широка, як й інша частина міста, і зовсім не була схожа на брудну вулицю, уздовж якої розташувалися табори варварів, що їли сидячи в сідлах. Усередині ресторану було тихо й спокійно, метрдотель поспішив до нас і привітав тітку Єву на ім’я. Вона, здавалося, звикла до такої уваги. За кілька хвилин нас посадили за найкращий столик, звідки ми могли милуватися видом прекрасних старих дерев і будинків та перехожими, які йшли у променях літнього сонця, гучними машинами, що шугали містом. Я відхилився назад і зітхнув від задоволення.

Тітка Єва замовила на всіх нас, як так і треба, і коли подали перші страви, разом з ними принесли міцний лікер – палінку, за словами Хелен, – виготовлений з абрикос.

– Із цим треба їсти щось дуже смачне, – пояснила мені тітка Єва через Хелен. – Ми називаємо це «гортобагі паласинта». Це схоже на пиріг із телятиною – традиційна страва чабанів угорських полонин. Вам сподобається.

Мені справді сподобалося, як сподобалися й усі наступні страви: тушковане м’ясо з овочами, запіканка з картоплі, салямі та крутих яєць, ситні салати, зелені боби й баранина, прекрасний золотаво-коричневий хліб. Я тільки тоді зрозумів, який я був голодний після тривалого дня подорожей. Я також помітив, що Хелен та її тітка їли не соромлячись, із задоволенням, чого в товаристві інших людей не дозволила б собі жодна американка.

Було б помилкою сказати, що ми просто їли. Тому що все, що стосується цієї традиції, мало значення. Тітка Єва говорила, Хелен перекладала. Я ставив кілька питань, але переважно, наскільки я пам’ятаю, я був зайнятий поглинанням як їжі, так і інформації. Тітка Єва, здавалося, добре запам’ятала те, що я був істориком, можливо, вона навіть підозрювала про моє неуцтво в історії Угорщини й хотіла впевнитися, що я не знеславлю її на конференції, або її просто сповнював патріотизм старої іммігрантки. Яким би не був її мотив, говорила вона: просто блискуче, я практично читав наступне речення по її жвавому обличчю до того, як Хелен встигала мені перекладати.

Наприклад, після того як ми вимовили тост із палінкою за дружбу між нашими країнами, тітка Єва додала пікантності до пирога чабанів розповіддю про походження Будапешта. Колись це був римський гарнізон, що називався Аквінум, і дотепер можна знайти римські руїни. Єва стала жваво розповідати про Атіллу та його варварів, які вигнали звідси римлян у п’ятому столітті. У порівнянні з ними оттомани були лише погано вихованими завойовниками, подумав я. Коли ми почали їсти тушковане м’ясо з овочами – страву, яку Хелен назвала яоляш, але поглядом переконала мене, що це був не гуляш, який угорці називали якось інакше – я вислухав довгий опис вторгнення в регіон мадярів у дев’ятому столітті. Під час поглинання страви з картоплі й салямі, яка була, без сумніву, смачніша від м’яса з макаронами та сиром, тітка Єва розповідала про коронацію короля Стефана І, святого Іштвана, що проводилася папою римським 1000 року нашої ери. «Він був язичником, ходив у звірячій шкурі, – розповіла вона мені через Хелен, – але став першим королем Угорщини й навернув свою країну в християнство. У Будапешті всюди можна зустріти його ім’я».

Саме тоді, коли я подумав, що більше не зможу з’їсти ні шматочка, підійшли два офіціанти, несучи таці з солодощами й тортами, які згодилися б для королівського бенкету в Австро-Угорському королівстві – це був вир шоколаду й збитих вершків із чашками кави. «Еспресо», – пояснила тітка Єва. Якимось чином у нас знайшлося місце для всього.

– У кави в Будапешті трагічна історія, – переклала Хелен слова тітки Єви. – Багато років тому, 1541 року, завойовник Сулейман І запросив одного з наших генералів на ім’я Балінт Тюрюк, щоб той пообідав з ним у наметі, і наприкінці обіду, коли генерал допивав свою каву, – він був першим угорцем, який спробував каву, – Сулейман сказав йому, що поки вони їли, кращі турецькі воїни атакували замок Буда. Можеш уявити, якою гіркою здалася йому ця кава.

Цього разу її посмішка була смутною. «Знову оттомани, – подумав я, – якими розумними вони були й жорстокими, дивна суміш естетичної вишуканості й варварської тактики. 1541 року вони вже майже сто років володіли Стамбулом». Згадавши це, я відчув їхню неймовірну силу, завдяки якій вони простягнули свої щупальця по всій Європі, зупинившись тільки біля воріт Відня. Набіги Влада Дракули на них, як і інших християнських воїнів, були схожі на битву Давида проти Голіафа, але при цьому вони були далеко не такими успішними, як Давидова. З іншого боку, спроби дрібного дворянства Східної Європи та Балканського півострова, не тільки Валахії, а також Угорщини, Греції, Болгарії та багатьох інших країн, відтіснити оттоманів нарешті допомогли подолати завойовників. Усе це Хелен передала мені, і в мене виникло спотворене почуття замилування Дракулою. Напевно, він знав, що недовго зможе чинити опір турецьким силам, але все-таки більшу частину свого життя боровся за те, щоб звільнити свою територію від загарбників.

– Тоді турки вже вдруге захопили цю територію. – Хелен ковтнула кави й відхилилася на стільці, трохи зітхнувши – тут для неї була найкраща кава в усьому світі. – Янош Хуняді розгромив їх у Белграді 1456 року. Він один із наших великих героїв, поряд із королем Іштваном і королем Матьяшем Корвінусом, побудував новий замок і бібліотеку, про яку я тобі розповідала. Якщо завтра почуєш по всьому місті передзвін, запам’ятай – це на честь перемоги Хуняді, що відбулася кілька століть тому. Адже по них донині щодня дзвонять дзвони.

– Хуняді… – повторив я задумливо. – По-моєму, ти згадувала його вчора, здається, він переміг 1456 року?

Ми перезирнулися: будь-яка дата, що збігалася з роками життя Дракули, була для нас немов сигналом.

– У той час він був у Валахії, – сказала Хелен, понизивши голос. Я знав, що вона говорила не про Хуняді, бо ми уклали мовчазну угоду не згадувати ім’я Дракули в громадських місцях.

Тітка Єва була занадто кмітливою, щоб не помітити нашого мовчання або нічого не зрозуміти через мовний бар’єр.

– Хуняді? – запитала вона й додала щось угорською.

– Моя тітка питає, чи є в тебе особливий інтерес до періоду життя Хуняді, – переклала Хелен.

Я не знав, що відповісти, тому сказав, що взагалі мене цікавить історія Європи в цілому. Ця незграбна відповідь спричинила вкрадливий погляд, майже невдоволення від тітки Єви, і я поспішив відвернути її.

– Будь ласка, запитай місіс Орбан, чи можу я поставити їй кілька питань.

– Звичайно, – посмішка Хелен, здавалося, перейняла як моє прохання, так і мотив. Коли вона переклала, місіс Орбан подивилася на мене з обережністю.

– Мені цікаво, – почав я, – чи правда те, що ми чуємо на Заході про лібералізм в Угорщині.

Цього разу Хелен подивилася на мене з побоюванням, і я подумав, що одержу один із тих знайомих поштовхів під столом, але тітка кивнула й попросила її перекласти. Коли тітка Єва зрозуміла питання, вона поблажливо посміхнулася мені й привітно відповіла:

– Тут, в Угорщині, ми завжди цінували наш спосіб життя, нашу незалежність. Ось чому періоди захоплення оттоманами й австрійцями були такими складними для нас. Справжній уряд Угорщини завжди служив на благо народу. Коли наша революція звільнила робітників від гніту й вивела з бідності, ми встановили власні правила правління. – Вона посміхнулася ще ширше, мені так хотілося зрозуміти її краще. – Угорська комуністична партія завжди йде воднокрок із часом.

– Ви вважаєте, що Угорщина процвітає при уряді Імре Надя? З тієї миті, як я заїхав у місто, я побачив зміни, які відбулися після того, як рік тому новий прем’єр-міністр, член партії лібералів, замістив жорсткого прем’єр-міністра від комуністичної партії Ракоші. Чи справді його так підтримує населення, про що ми читали в газетах вдома?

Хелен перекладала трохи нервово, але посмішка тітки Єви була незмінною.

– Відчуваю, ви добре знаєтеся на новинах, юначе.

– Мене завжди цікавили міжнародні відносини. Я дотримуюся тієї думки, що, вивчаючи минуле, ми можемо краще розуміти сьогодення, а не тікати від нього в минуле.

– Дуже мудро. Тоді, щоб задовольнити вашу цікавість, я відповім: Надь надзвичайно популярний у свого народу, він проводить реформи в дусі нашої великої історії.

Тільки за хвилину я зрозумів, що обережна тітка Єва нічого не відповіла, а ще через хвилину я дійшов висновку, що це її дипломатична стратегія, завдяки якій вона залишалася на своєму місці в уряді в часи злетів і падінь радянської політики й угорських реформ. Яке б не було її особисте ставлення до Надя, він тепер очолював уряд, на який вона працювала. Можливо, саме та відкритість, яку він відзначив, перебуваючи у Будапешті, дозволила їй, офіційній особі високого рангу, запросити американця на вечерю. Сяйво її великих темних очей, мабуть, означало схвалення, хоча я не був упевнений, але пізніше виявилося, що я мав рацію.

– А тепер, мій друже, ми мусимо дати вам добре виспатися перед важливою доповіддю. Я з нетерпінням чекаю її і пізніше скажу, яка в мене буде думка щодо неї, – переклала Хелен.

Тітка Єва гостинно кивнула, а я не міг стримати посмішки. Офіціант з’явився поруч із нею, ніби чув її слова. Я зробив слабку спробу попросити рахунок, хоча поняття не мав про місцевий етикет і чи досить поміняв я грошей в аеропорті, щоб заплатити за всі ці чудові страви. Якщо й був якийсь рахунок, то він зник до того, як я встиг його помітити, і був непомітно оплачений. У гардеробі я допоміг тітці Єві надягти жакет, змагаючись за цю честь з метрдотелем, а потім ми сіли в машину, що чекала на нас.

На під’їзді до того чудового мосту Єва сказала кілька слів, після чого шофер зупинив машину. Ми вийшли, щоб помилуватися блиском Пешта й подивитися на дзюркотливу темну воду. В обличчя віяв холодний різкий вітер, він був особливо відчутний після ароматного тепла Стамбула, і я відчував, що от-от побачу безкраї рівнини Центральної Європи прямо за обрієм. Перед очима постав краєвид, який я все своє життя мріяв побачити, мені не вірилося, що я стою й дивлюся на вогні Будапешта.

Тітка Єва щось тихо сказала, і Хелен переклала:

– Наше місто завжди буде великим.

Я надовго запам’ятаю ці слова. Вони повернуться до мене приблизно за два роки після цього дня: тоді я дізнаюся, як сильно Єва Орбан віддана новому реформаторському уряду. Її двоє синів загинуть на площі під гусеницями радянських танків під час повстання угорських студентів 1056 року, а Єва втече в північну Югославію, де зникне в селах з п’ятнадцятьма тисячами угорських біженців із країни, що стала маріонеткою росіян. Хелен багато разів їй писала, наполягаючи на тому, щоб вона дозволила нам викликати її в Сполучені Штати, але Єва відмовлялася навіть подавати документи на еміграцію. Кілька років тому я намагався знайти її, але безуспішно. Коли я втратив Хелен, я втратив зв’язок і з тіткою Євою.

Розділ 40

Наступного ранку я прокинувся й зрозумів, що дивлюся на позолочених янголяток над моїм твердим маленьким ліжком, і спочатку не міг зрозуміти, де знаходжуся. Це було неприємне почуття: знаю, що далеко від дому, але не можу згадати, у якому я місті, Нью-Йорку, Стамбулі, Будапешті чи ще десь. Я згадав, що перед тим, як прокинутися, мені наснився кошмар. Біль у моєму серці нагадував про зникнення Россі. Уранці в мене завжди було це почуття – мені здавалося, що уві сні я був у якомусь похмурому місці і якби залишився надовше, я б знайшов його.

Хелен снідала в їдальні готелю. На столі перед нею лежала газета – я відчув безнадійність, коли побачив надруковані слова на папері, але не міг зрозуміти жодного слова. Хелен весело привітала мене, махнувши рукою. Напевно, комбінація сну, цих заголовків, доповіді, яка дедалі наближалася, відбилися на моєму обличчі, тому що Хелен запитливо дивилася на мене.

– Чому такий сумний? Знову думав про жорстокість оттоманів?

– Ні, тільки про міжнародні конференції.

Я сів поруч і взяв з її кошика булочку й білу серветку. Готель, незважаючи на всю його застарілість, здавалося, спеціалізувався на бездоганних серветках. Булочки з маслом і джемом були чудовими, як і кава, що з’явилася за кілька хвилин. Не було ніякої гіркоти.

– Не хвилюйся, – заспокоювала мене Хелен. – Усі…

– Розірвуть на шматочки? – припустив я.

Хелен розсміялася.

– Ти збагачуєш мою англійську, – сказала вона, – або псуєш її.

– Учора ввечері я був уражений твоєю тіткою, – сказав я, намащуючи маслом чергову булку.

– Я так і зрозуміла.

– Розкажи мені, як їй удалося приїхати сюди з Румунії й досягти такого високого становища? Якщо ти не заперечуєш проти моїх запитань.

Хелен випила трохи кави.

– Це був випадок долі, я думаю. Її родина була дуже бідною, вони жили в Трансільванії, обробляли маленьку ділянку землі в селі, якого, кажуть, уже не існує. У моїх дідуся й бабусі було дев’ятеро дітей, Єва була третьою. Вони відправили її на роботу, коли їй було шість років, тому що потрібні були гроші, а прогодувати її вони не могли. Вона працювала на віллі якогось багатія – угорця, якому належала вся земля за межами села. Між війнами там було багато угорських землевласників – вони опинилися там після зміни кордонів за Тріанонською угодою.

Я кивнув:

– Перерозподіл кордонів після Першої світової війни?

– Саме так. Отож Єва працювала на цю родину із самого дитинства. Вона розповідала, що вони були дуже добрими до неї. Щонеділі вони відпускали її додому, де вона могла провести час зі своєю родиною. Коли їй виповнилося сімнадцять років, люди, на яких вона працювала, вирішили повернутися в Будапешт і взяли її з собою. Там вона познайомилася з юнаком, революціонером Яношем Орбаном. Вони закохалися одне в одного й одружилися, і він живим повернувся з війни. – Хелен зітхнула. – Так багато молодих людей по всій Європі воювали в Першій світовій війні, ти ж знаєш, вони були поховані в братських могилах у Польщі, Росії… Після війни Орбан став правити коаліційним урядом, під час великої революції його нагородили, призначивши на посаду в міністерстві. Але потім він загинув в автомобільній катастрофі, а Єва виховувала синів і продовжувала його політичну кар’єру. Вона приголомшлива жінка. Я ніколи не знала точно про її особисті переконання, іноді мені здається, що вона тримає свої почуття подалі від політики – це тільки її професія. Гадаю, мій дядько був палкою людиною, затятим шанувальником ленінської доктрини й щиро захоплювався Сталіним до того, як тут стало відомо про його звірства. Не можу сказати, що моя тітка така сама, але вона зробила гарну кар’єру. У результаті в її синів є всі привілеї, до того ж вона змогла завдяки своїй владі допомогти мені, як я тобі й розповідала.

Я уважно слухав.

– А як ви з матір’ю переїхали сюди?

Хелен знову зітхнула.

– Моя мати на дванадцять років молодша від Єви, – сказала Хелен. – Вона завжди була улюбленицею Єви серед молодших братів і сестер, їй було лише п’ять років, коли Єва поїхала до Будапешта. Потім моя мати у дев’ятнадцять років завагітніла (до того ж незаміжня!). Вона боялася, що про це довідаються батьки або будь-який житель села. Ти розумієш, що за тих умов і традицій вона могла стати жертвою вигнання й, можливо, померла б від голоду. Вона написала Єві й попросила про допомогу, тітка й дядько організували її переїзд у Будапешт. Мій дядько зустрів її на кордоні, який дуже пильно охороняли, й забрав її у місто. Одного разу я почула від тітки, що мій дядько дав величезного хабаря митникам. В Угорщині ненавиділи жителів Трансільванії, особливо після тієї угоди. Мати казала мені, що захоплювалася дядьком, не тільки тому, що він допоміг їй вийти зі складної ситуації, але також тому, що він ніколи не давав їй відчути різницю між їх національним походженням. Вона дуже страждала, коли він загинув. Адже він перевіз її в Угорщину і допоміг почати нове життя.

– А потім народилася ти? – запитав я тихо.

– Потім народилася я в найкращій будапештській лікарні. Мої тітка й дядько допомагали виховувати мене, дали освіту. Ми жили з ними доти, доки я не пішла в університет. Під час війни Єва знайшла нам місце в селі, де якимось чином зуміла нас прогодувати. Моя мати теж тут училася, вивчила угорську мову. Вона завжди відмовлялася вчити мене румунської, хоча я іноді чула, як вона уві сні розмовляла румунською. – Вона сумно подивилася на мене: – От бачиш, що твій улюблений Россі зробив з нашим життям, – сказала вона, при цьому її губи затремтіли. – Якби не мої тітка з дядьком, моя мати вмерла б сама десь у лісі, де її зжерли б вовки. Обох нас, до речі.

– Я теж вдячний твоїм тітці й дядькові, – сказав я, а потім, боячись її погляду, став наливати собі каву з металевої посудини, що стояла біля мого ліктя.

Хелен не відповіла. За хвилину вона дістала якісь папери й сказала:

– Може, повторимо ще раз доповідь?

Ранкове сонце й прохолодне повітря були сповнені небезпеки для мене, поки ми йшли до університету, я міг думати тільки про ту мить, що наближалася з неймовірною швидкістю, коли мені доведеться читати доповідь. До цього я лише один раз виступав із доповіддю на презентації, спільній із Россі, – відбулося це торік, коли він організував конференцію з голландського колоніалізму. Кожен із нас написав по половині доповіді, моєю половиною виявилася жалюгідна спроба втиснути у двадцять хвилин зміст ще не написаної дисертації. Россі був чудовим – його частина була схожа на розгорнутий трактат про культурну спадщину Нідерландів, стратегічну силу голландського військового флоту й про витоки колоніалізму. Незважаючи на власне почуття неадекватності до всього, що відбувалося, мені підлестило те, що він залучив мене до своєї доповіді. До того він підтримував мене своєю присутністю на кафедрі, своєю впевненістю й спокоєм. Він по-дружньому поплескав мене по плечі, коли я звернув увагу публіки на нього. Сьогодні я буду сам на сам з аудиторією. Перспектива була жахливою, мене тішила тільки думка про те, як з усім цим упорався б Россі.

Елегантний Пешт лежав навколо нас, і зараз при яскравому денному світлі я бачив, що вся його пишнота відбудовується, точніше відновлюється, після зруйнування під час війни. У багатьох будинків усе ще не було стін і вікон, а іноді й цілих поверхів, і якщо уважно придивитися, можна побачити, що майже кожна поверхня, із чого б вона не була зроблена, пробита кулями. Як мені хотілося пройти далі, щоб побачити більшу частину Пешта. Але ми домовилися, що відвідаємо всі ранкові доповіді, щоб не викликати підозри щодо законності нашої присутності.

– Пізніше, увечері, я хочу дещо зробити, – сказала Хелен задумливо. – Ми підемо в університетську бібліотеку перед закриттям.

Коли ми підійшли до великого будинку, у якому вчора проводили прийом, вона зупинилася:

– Зроби мені ласку.

– Звичайно. Яку?

– Не говори з Гежею Йожефом про наші подорожі й про те, що ми шукаємо когось.

– Я й не збирався цього робити, – сказав я роздратовано.

– Я просто попереджаю тебе. Він може бути дуже чарівним, – вона підвела свою руку в рукавичці на знак примирення.

– Гаразд, – я притримав для неї великі двері в стилі бароко, і ми ввійшли.

У лекційному залі на другому поверсі багато які з людей, що я бачив учора, вже сиділи на стільцях, виставлених у ряд, професори жваво розмовляли або перегортали папери.

– Боже мій, – промурмотіла Хелен. – Відділ етнографії теж увесь тут.

За мить вона вже вітала колег і розмовляла. Я побачив, як вона посміхалася старим друзям, мабуть, колегам, з якими вона пропрацювала кілька років, і хвиля самотності нахлинула на мене. Здавалося, вона показувала в мій бік, намагалася відрекомендувати мене здалеку, але шум голосів і незрозуміла угорська мова утворювали між нами явний бар’єр.

Саме тоді я відчув, як торкнулися мого плеча, і переді мною з’явився Гежа. Його посмішка й потиск руки були теплими.

– Як вам наше місто? – запитав він. – Усе вам до вподоби?

– Усе, – відгукнувся я з такою самою теплотою. Я добре запам’ятав попередження Хелен, але ця людина не могла не сподобатися.

– Дуже радий, – сказав він. – Ваша доповідь буде сьогодні?

Я закашлявся.

– Так, – підтвердив я. – Так, саме так. А ви? А ваша доповідь сьогодні буде?

– О ні, ні, – сказав він. – Насправді я проводжу одне дуже цікаве дослідження. Але доповідати я не готовий.

– Яка тема вашого дослідження? – я не міг втриматися й запитав, але тієї миті професор Шандор з білою зачіскою підвівся й закликав аудиторію до порядку.

Юрба розсілася по місцях, як птахи на проводах, і запанувала тиша. Я сидів позаду поруч із Хелен і весь час позирав на годинника. Була тільки дев’ята тридцять, тому я міг ненадовго розслабитися. Гежа Йожеф сів спереду, я бачив у першому ряді потилицю його гарної голови. Озирнувшись, я також побачив обличчя знайомих мені людей з учорашнього прийому. Це були серйозні, трохи напружені обличчя, усі дивилися на професора Шандора.

– Guten Morgen, – випалив він, і мікрофон запищав, поки студент у блакитній сорочці й чорній краватці не підійшов і не полагодив його. – Good morning, вельмишановна аудиторіє. Guten Morgen, bonjour, ласкаво просимо в університет Будапешта. Ми раді привітати вас на першій Європейській конференції істориків… – раптом мікрофон знову засвистів, і ми упустили кілька фраз. У професора Шандора, як видно, закінчився до того ж запас англійських слів, тому кілька хвилин він говорив на суміші угорської, німецької й французької мов. Із французьких і німецьких слів я зрозумів, що обід будуть подавати о дванадцятій, потім, на мій жах, що я був окрасою програми, зіркою конференції, що я визнаний американський учений, фахівець не тільки з історії Нідерландів, а й у галузі економіки Оттоманської імперії й руху трудящих у Сполучених Штатах Америки (тітка Єва сама все це придумала?), що моя книга про купецькі гільдії у Голландії епохи Рембрандта вийде наступного року і що організаторам конференції дуже пощастило, оскільки вони дістали мою згоду на участь у конференції буквально на цьому тижні.

Це було гірше, ніж у моєму найжахливішому сні, я присягнувся, що Хелен пошкодує, якщо вона приклала до цього руку. Багато вчених в аудиторії оберталися й дивилися на мене, вдячно посміхалися, кивали, навіть показували мене один одному. Хелен сиділа поруч зі мною з королівською серйозністю, але іноді у вигині її плеча під темним жакетом я помічав (тільки я, сподіваюся) чудово приховане бажання розсміятися. Я намагався мати гідний вигляд, раз у раз повторюючи собі, що все це я робив заради Россі.

Професора Шандора змінив невисокий лисий чоловік із доповіддю, здавалося, про Ганзейську спілку. За ним виступала сива жінка в синій сукні: вона говорила про історію Будапешта, але я не міг зрозуміти жодного слова. Перед обідом виступив ще один молодий учений з Лондонського університету – він був приблизно мого віку, я був дуже радий, коли довідався, що він доповідатиме англійською, а угорський студент-філолог читав переклад його доповіді німецькою. (Дивно, подумав я, що тут лунає німецька мова після того, як буквально десять років тому німці зруйнували Будапешт, але потім нагадав собі, що ця мова була дуже поширена в часи Австро-Угорської імперії.)

Професор Шандор відрекомендував англійця Г’ю Джеймсом, професором з історії Східної Європи.

Професор Джеймс був у коричневому твідовому костюмі й краватці оливкового кольору. Він був неймовірно схожий на типового англійця, і я ледь стримав сміх. Він блиснув очима, оглянувши аудиторію, і приємно посміхнувся.

– Ніколи не думав, що опинюся в Будапешті, – сказав він, оглядаючи нас. – Але я дуже вдячний, що знаходжусь тут, у цьому великому місті Центральної Європи – воротах між Сходом і Заходом. А тепер я заберу кілька хвилин вашого часу, щоб поміркувати над тим, яку спадщина залишили після себе оттоманські турки в Центральній Європі, коли зазнали поразки під час облоги Відня 1685 року.

Він зробив паузу і посміхнувся студентові-філологу, який старанно прочитав нам перше речення німецькою. Вони продовжували таким чином, міняючи мови, але професор Джеймс, мабуть, відхилявся від написаного тексту, бо в міру того як він намагався розкрити тему, студент дедалі частіше кидав на нього здивовані погляди.

– Ми всі, звичайно ж, чули історію винаходу круасанів. Це дарунок паризького шеф-кухаря – кондитера Відня – за перемогу над оттоманами. Круасан – це, звичайно ж, півмісяць з оттоманських прапорів, символ, яким насолоджуються на Заході разом із кавою. – Він озирнувся навколо, посміхаючись, але потім, схоже, зрозумів, як і я, що більшість цих допитливих угорських учених ніколи не були в Парижі або Відні. – Отож, таким чином, спадщину оттоманів можна висловити одним словом: естетика.

Він продовжив, описуючи півдесятка міст Центральної й Східної Європи, ігри й моду, спеції та дизайн інтер’єра. Я слухав із задоволенням, і не тільки тому, що розумів кожне його слово: усе щойно бачене в Стамбулі повернулося до мене, коли Джеймс розповідав про турецькі лазні в Будапешті, оттоманські, австро-угорські будинки у Сараєво. Коли він описував палац Топкапи, я помітив, що жваво киваю, але потім зрозумів, що мушу поводитися більш стримано.

Після доповіді пішли бурхливі оплески. Професор Шандор запросив нас на ленч в обідню залу. У юрбі вчених мені пощастило знайти професора Джеймса саме тоді, коли він сідав за стіл.

– Можна приєднатися до вас?

Він підвівся, посміхнувшись.

– Звичайно, звичайно! Г’ю Джеймс. Як ваші справи?

Я відрекомендувався, і ми потисли один одному руки.

Коли я сів напроти нього, ми подивилися один на одного із дружньою цікавістю.

– А, – сказав він, – то це ви окраса програми? Я дуже чекаю на вашу доповідь.

Зблизька він здавався старшим від мене років на десять, у нього були неймовірно світло-карі очі, трохи опуклі, як у собаки породи бассет. Я вже визначив за його мовою, що він був з півночі Англії.

– Дякую, – сказав я, намагаючись не показувати свого страху. – Я у свою чергу насолоджувався кожною хвилиною вашої доповіді. Вона справді охоплює величезний сегмент науки. Цікаво, чи не знаєте ви мого… е… наукового керівника – Бартоломео Россі. Він теж англієць.

– Так, звичайно ж! – Г’ю Джеймс жваво розгорнув серветку. – Професор Россі – один із моїх улюблених авторів, я прочитав більшість його книг. Ви працюєте з ним? Як вам поталанило!

Я загубив Хелен, але тієї миті побачив її біля буфету поруч із Гежею Йожефом. Він щось жваво говорив їй на вухо, а потім вона дозволила йому піти разом із нею до маленького столика в іншому кінці залу. Я бачив її досить добре, мені видно було її незадоволене обличчя, але від цього мені не стало легше. Він нахилявся до неї, розглядав її, коли вона дивилася в тарілку, і я ледве не з’їхав з глузду від бажання знати, що він говорить їй.

– У будь-якому разі, – Г’ю Джеймс усе ще говорив про роботу Россі, – я вважаю, що його праці про грецький театр просто чудові. Ця людина може все.

– Так, – сказав я розсіяно. – Він працював над статтею «Примара в амфорі», про сценічний реквізит у грецьких трагедіях. – Я зупинився, раптом усвідомивши, що видаю професійні секрети Россі. Якби я не зупинив себе, тоді мене б зупинив вираз обличчя професора Джеймса.

– Що? – запитав він здивовано. Він відклав виделку й ніж, забувши про їжу. – Ви сказали «Примара в амфорі»?

– Так. – Тієї миті я забув навіть про Хелен з Гежею. – А що вас дивує?

– Це неймовірно! Я думаю, мені нарешті треба буде написати професорові Россі. Бачите, недавно я вивчав один дуже цікавий документ про історію Угорщини в п’ятнадцятому столітті. Передовсім це й привело мене в Будапешт. Я цікавлюся саме цим періодом історії Угорщини, розумієте, і тому з великодушного дозволу професора Шандора мене запросили на конференцію. Отож цей документ був написаний одним із учених короля Матьяша Корвінуса, і там згадується про примару в амфорі.

Я згадав, як Хелен напередодні ввечері згадувала короля Матьяша Корвінуса: хіба це не він заснував велику бібліотеку в замку Буди? Тітка Єва теж розповідала мені про нього.

– Будь ласка, – наполягав я, – поясніть.

– Розумієте, це звучить досить нерозумно, але упродовж декількох років мене дуже цікавлять фольклорні легенди Центральної Європи. Спочатку це було ніби жартома, але мене поглинули легенди про вампірів.

Я вп’явся очима в нього. Вигляд у нього був такий самий, як і раніше, – рум’яне веселе обличчя, твідовий піджак, – але в мене було таке відчуття, наче я сплю.

– Я знаю, що все це здається вам дурною, підлітковою витівкою, граф Дракула й усе таке, але, знаєте, це насправді прекрасна тема, якщо трохи глибше копнути. Розумієте, Дракула існував насправді, хоча, звичайно ж, він був не вампіром, і мені цікаво, чи пов’язана його історія хоч якось із легендою про вампірів. Кілька років тому я почав шукати матеріал на цю тему, щоб дізнатися, чи є взагалі хоч що-небудь про нього, оскільки переважно інформація про вампірів існувала тільки в усних легендах у селах Центральної і Східної Європи.

Він відхилився й постукав пальцями по столі.

– Отож слухайте: попрацювавши тут, у бібліотеці університету, я знайшов документ, завірений Корвінусом – він хотів, щоб хтось збирав усю існуючу інформацію про вампірів від ранніх часів. Ким би не був той учений, він, без сумніву, знав класику, і замість того щоб ходити по селах, як зробив би гарний етнограф, він почав вишукувати інформацію в латинських і грецьких джерелах. У Корвінуса було багато таких матеріалів, отож той учений почав шукати інформацію про вампірів. Він опрацював усі давньогрецькі легенди, про які я ніде раніше не чув, принаймні, до того, як ви мені сказали. Це були легенди про примару амфори. У давньогрецьких трагедіях говорилося, що амфора іноді містила в собі людський прах, і неосвічені греки вірили в те, що коли амфору закопати не дуже вдало, то з неї міг з’явитися вампір, але поки я ще не точно знаю, яким чином. Можливо, професор Россі знає дещо про це, якщо пише про примару в амфорі. Це неймовірний збіг, чи не так? До речі, у сучасній Греції усе ще є легенди про вампірів.

– Я знаю, – сказав я, – «vrykolakas».

Цього разу вже Г’ю Джеймс уп’явся очима в мене. Його опуклі очі неймовірно збільшилися.

– Звідки ви це знаєте? – видихнув він. – Я хочу сказати, перепрошую, я просто здивований, що зустрів когось, хто теж…

– Цікавиться вампірами? – доказав я сухо. – Так, це теж мене дивувало, але я вже починаю звикати. Чому вас зацікавили вампіри, професоре Джеймс?

– Г’ю, – сказав він повільно. – Будь ласка, звіть мене Г’ю. Розумієте, я… – він пильно подивився на мене всього лише на мить, і тоді вперше я помітив за його веселим, сяючим виглядом силу, схожу на полум’я. – Це надзвичайно дивно, і я взагалі не розповідаю про це людям, але…

Я більше не міг витримувати паузу.

– Ви часом не знайшли десь стару книгу із драконом у центрі? – запитав я.

Його очі стали майже дикими, він сполотнів.

– Так, – сказав він. – Я знайшов книгу.

Він схопився за край стола.

– Хто ви такий?

– Я теж знайшов таку.

Ми сиділи й дивилися один на одного кілька довгих секунд і, напевно, довго просиділи б так, викладаючи все, про що нам треба було поговорити, якби нас не перервали. Голос Гежі Йожефа пролунав поруч із моїм вухом раніше, ніж я помітив його присутність, він підійшов ззаду мене й нахилився над нашим столом із м’якою посмішкою. Хелен швидко наближалася до нас – у неї був дивний вираз обличчя, ніби винуватий.

– Добрий день, товариші, – привітно сказав він. – То й що там, які книги ви знайшли?

Розділ 41

Коли професор Йожеф нахилився над нашим столом із дружнім питанням, якусь мить я не знав, що відповісти. Мені треба було поговорити з Г’ю Джеймсом, і якнайшвидше, наодинці, а не в такій юрбі і, звичайно ж, не в присутності цієї людині, про яку Хелен попереджала мене (цікаво, чому?) і яка зараз дихала мені в щоку. Нарешті я невпевнено промовив:

– Ми говорили про любов до давніх книг, – сказав я, – будь-якому вченому це цікаво, чи не так?

На той час Хелен уже була біля нас і дивилася на мене з тривогою та схваленням. Я підвівся й відсунув стілець для неї. Напевно, мені вдалося не тільки збрехати Гежі Йожефу, але й передати Хелен своє хвилювання, тому що вона пильно дивилася то на мене, то на Г’ю. Гежа доброзичливо дивився на всіх нас, але мені здалося, що я побачив, як він трохи примружив свої гарні очі Я подумав, що варвари так само нишком мружились на західне сонце крізь щілини своїх шкіряних каптурів. Я намагався більше не дивитися на нього.

Ми б так цілий день могли лукавити, уникаючи поглядів один одного, якби раптово не з’явився професор Шандор.

– Дуже добре, – просурмив він. – Бачу, вам подобається наш ленч. Ви закінчили? А зараз, будь ласка, ходімо зі мною, і ми підготуємось до початку вашої доповіді.

Я здригнувся – на кілька хвилин я навіть забув про ті тортури, що очікували на мене, але слухняно підвівся. Гежа шанобливо схилився перед професором Шандором (може, занадто шанобливо?). Я скористався нагодою і подивився на Хелен. Багатозначно розширивши очі, я показав на Г’ю Джеймса, який також підвівся назустріч Хелен і зараз мовчки стояв біля стола. Вона насупилася, нічого не розуміючи, але професор Шандор, на мою велику радість, поплескав Гежу по плечі й відвів його. По широкій спині молодого угорця я зрозумів, що він роздратований, а може, мені передалася підозрілість Хелен щодо нього. У будь-якому разі це дало нам вільну хвилину.

– У Г’ю є книга, – прошепотів я, безсоромно видаючи таємницю англійця.

Хелен уп’ялася поглядом в мене, нічого не розуміючи.

– У Г’ю?

Я кивнув у бік нашого співрозмовника, і він пильно подивився на нас. Потім у Хелен відпала щелепа. Г’ю у відповідь здивовано подивився на неї.

– Вона теж?..

– Ні, – прошепотів я, – вона допомагає мені. Це міс Хелен Россі, етнограф.

Г’ю привітно потис їй руку, усе ще дивлячись на неї. Проте професор Шандор повернувся і стояв, очікуючи нас, і нам більше нічого не залишалося, як піти за ним. Хелен і Г’ю так близько ішли біля мене, що ми стали схожі на отару овець.

Лекційний зал уже почав заповнюватися, я сів у першому ряду, витяг із портфеля свої папери рукою, яка не дуже й тремтіла. Професор Шандор і його помічник знову боролися з мікрофоном, і я раптом подумав про те, що аудиторія може не почути мене, у такому разі мені немає про що й хвилюватися. Однак невдовзі обладнання запрацювало, і добрий професор уже називав мене, жваво нахиляючи голову над якимись паперами. Він знову перелічив мої заслуги, описав престижність мого університету в Сполучених Штатах, привітав конференцію з тим, що їм випала унікальна нагода послухати мене, цього разу він усе говорив англійською (можливо, для мене). Раптом я зрозумів, що в мене немає перекладача, який перекладав би мою липову доповідь німецькою, і ця думка додала мені впевненості, коли я зійшов на кафедру.

– Добрий вечір, колеги, друзі, історики, – почав я, а потім, усвідомивши, що це звучало занадто помпезно, опустив свої записи. – Дякую вам за надану мені честь виступати сьогодні перед вами. Я хотів би поговорити з вами про період вторгнення оттоманських військ у Трансільванію й Валахію – дві держави, котрі, як вам добре відомо, перебувають на території сучасної Румунії. – Замислені обличчя дивились на мене, і мені стало цікаво, чи створив я в аудиторії якесь напруження. Трансільванія для угорських істориків, як і для інших угорців, була болісною темою. – Як вам відомо, Оттоманська імперія володарювала на території Східної Європи понад п’ятсот років, управляючи нею з безпечної бази, теж завойованої 1453 року, – з Константинополя. Турецька армія вчинила вдалі набіги на десятки країн, але деякі області більш чи менш успішно опиралися, зокрема й райони Східної Європи, де природа допомагала народові боротися проти загарбників. Однією з таких областей була Трансільванія.

Я продовжував у такому дусі, почасти говорив із пам’яті, іноді читав записи, раз у раз відчуваючи паніку. Я не дуже добре знав матеріал, хоча лекції Хелен чітко відкарбувалися в моїй пам’яті. Після вступу я коротко описав торговельні маршрути оттоманів у цих областях, а потім згадав різних володарів і знатних осіб, які робили спроби скинути владу оттоманів. Серед них я назвав Влада Дракулу, якомога поверхово, оскільки ми з Хелен домовилися, що не можна нічого не сказати про нього під час виступу, адже це може видатися підозрілим будь-якому історикові, який знав про важливу роль Влада як винищувача оттоманських армій. Але, схоже, я не очікував, чим обернеться його ім’я, вимовлене вголос перед юрбою незнайомців. Почавши описувати, як він посадив на палю двадцять тисяч турецьких солдатів, я занадто різко махнув рукою й перекинув склянку з водою.

– О, вибачте! – вигукнув я, з нещасним виглядом озираючи співчутливі обличчя – всі, окрім двох. Хелен була блідою й напруженою, Гежа Йожеф нахилився вперед, на його обличчі не було посмішки, наче моя балаканина була дуже цікава йому. Студент у блакитній сорочці й професор Шандор водночас кинулися мене рятувати своїми серветками, і за мить я міг продовжити, що й зробив з усією мужністю, яка в мене залишилася. Я відзначив, що хоча турки й скорили Влада Дракулу та інших його товаришів (я подумав, що мені треба було вставити кудись це слово) – опір тривав з покоління в покоління, поки ланцюг національно-визвольних повстань не скинув імперію. Саме за допомогою такого роду повстань, у результаті яких із кожною атакою відвойовувалася земля, велику оттоманську машину було зупинено.

Я збирався закінчити більш красномовно, але така кінцівка теж, схоже, задовольнила аудиторію, і пролунали бурхливі оплески. Я сам здивувався, коли закінчив. Нічого жахливого не сталося. Хелен відхилилася назад, вона явно була задоволена, а професор Шандор підійшов, посміхаючись, і потис мені руку. Оглядаючи аудиторію, я побачив у задніх рядах Єву, вона аплодувала, широко посміхаючись своєю чарівною посмішкою. Проте чогось не вистачало в аудиторії, і я за мить зрозумів, що зник Гежа. Я не помітив, як він пішов, але, напевно, кінцівка моєї доповіді була занадто нудною для нього.

Як тільки я закінчив, усі підвелися й загомоніли змішаними мовами. Три або чотири угорські історики підійшли до мене, потисли руку й привітали. Професор Шандор весь сяяв.

– Чудово! – вигукнув він. – Мені дуже приємно, що в Америці так добре розуміють історію нашої Трансільванії.

Я подумав про те, що б він сказав, довідавшись, що інформацію для моєї доповіді я дістав від однієї з його колег за столиком ресторану в Стамбулі.

Єва теж підійшла й простягнула мені руку. Я не був упевнений у тому, що мені зробити, поцілувати її чи потиснути. Але все-таки зупинився на останньому. Сьогодні вона була вищою й виглядала більш урочисто серед чоловіків у потертих костюмах. На ній була темно-зелена сукня й важкі золоті сережки, її кучеряве волосся під зеленим капелюшком за ніч змінило яскраво-червоний колір на чорний.

Хелен теж підійшла поговорити з тіткою, і я помітив, як офіційно вони спілкувалися на цих зборах: було важко повірити в те, що вчора ввечері Хелен бігла в її обійми. Хелен переклала для мене вітання тітки.

– Дуже гарна праця, юначе. По обличчях присутніх я зрозуміла, що ви спромоглися нікого не скривдити, тому, напевно, ви не так багато й говорили. Але ви стояли на кафедрі й дивилися в обличчя аудиторії. Ви Далеко підете, – тітка Єва зм’якшила ці зауваження своєю сліпучою посмішкою. – Зараз мені треба їхати додому, є справи, але завтра ми побачимося за вечерею. Можемо зустрітись у вашому готелі.

Я не сподівався, що ми будемо знову обідати разом із нею, але був радий чути це.

– Вибачте, я не можу приготувати вам удома таку вечерю, яку мені хотілося б, – сказала вона мені. – Адже я перебуваю в стані реконструкції, як і весь Будапешт, – впевнена, ви зрозумієте мене. Я не можу собі дозволити, щоб гість побачив мою їдальню в такому безладі.

Її посмішка була сліпучою, але все-таки я розрізнив два прихованих натяки в її словах до мене, один той, що в цьому місті маленьких квартир у Неї була окрема їдальня, і другий полягав у тому, що порядок там чи ні, проте вона не хотіла ризикувати й запрошувати до себе незнайомого американця.

– Мені треба поговорити з племінницею. Нехай Хелен прийде до мене сьогодні. Ви відпустите її? – Хелен переклала це із дещо винуватим виглядом.

– Звичайно ж, – сказав я, посміхаючись тітці її ж посмішкою. – Я впевнений, що після такої довгої розлуки вам є про що поговорити. Гадаю, я придумаю собі плани на вечір.

Мої очі вже шукали в юрбі твідовий піджак Г’ю Джеймса.

– Дуже добре, – вона знову простягнула мені руку, і цього разу я поцілував її, як справжній угорець. Я вперше поцілував жінці руку, і тітка Єва пішла.

Після перерви слухали доповіді про французьких селян у Франції сучасного періоду, а потім ще два виступи німецькою й угорською. Я сидів на задньому ряду поруч із Хелен, слухав і насолоджувався своєю непомітністю. Коли російський дослідник балтійських держав покинув кафедру, Хелен запевнила мене, понизивши голос, що ми просиділи досить довго й можемо піти.

– Бібліотека буде відчинена ще годину, ходімо зараз.

– Одну хвилину, – відгукнувся я. – Я хочу домовитися про зустріч на вечір.

Мені неважко було знайти Г’ю Джеймса – він теж шукав мене. Ми домовилися зустрітися о сьомій годині у вестибюлі університетського готелю. Хелен збиралася на автобусі поїхати до своєї тітки, і з її обличчя я бачив, що вона весь час буде думати, що ж таке сказав мені Г’ю Джеймс. Стіни університетської бібліотеки сяяли бездоганним світлом, коли ми наблизилися до них, і я вкотре був уражений тією швидкістю, з якою угорці відбудовували місто, зруйноване під час війни. Будь-який уряд тиранів не міг бути абсолютно поганим, якщо він зумів відновити стільки краси для своїх городян за такий короткий час. Але, напевно, головним був патріотизм угорців, подумав я, згадуючи слова тітки Єви, а не комуністична відданість.

– Про що ти думаєш? – запитала мене Хелен.

Вона надягла рукавички і перекинула сумочку через плече.

– Я думаю про твою тітку.

– Якщо тобі настільки сподобалася моя тітка, мама здасться не у твоєму стилі, – сказала вона, розсміявшись. – Завтра побачимо. А зараз давай пошукаємо дещо.

– Що саме? Припини бути такою загадковою.

Хелен проігнорувала мене, і ми зайшли через важкі візерунчасті двері.

– Ренесанс? – прошепотів я Хелен, але вона похитала головою.

– Це імітація дев’ятнадцятого сторіччя. Оригінальна колекція з’явилася в Пешті у вісімнадцятому сторіччі, до цього вона була в Буді, я думаю, як і сам університет. Я пам’ятаю, як один бібліотекар якось розповів мені, що найстаріші книги в цій колекції були подаровані бібліотеці родинами, які тікали від оттоманських загарбників у шістнадцятому сторіччі. Бачиш, ми дечим зобов’язані туркам. Хто знає, де були б ці книги, якби не вони?

Було приємно знову зайти в бібліотеку – там пахло, як удома. Це була неокласична будівля: темне різьблене дерево, балкони, галереї, фрески. Але мою увагу привернули книги, сотні тисяч книг, цілі ряди в залах, вони заповнювали простір від підлоги до стелі. Червоні, коричневі, золотаві обкладинки книг стояли в акуратних рядах, мармурові палітурки й сторінки, гладкі на дотик, смужки на коричневих корінцях були схожі на старі кістки. Я подумав: де їх зберігали під час війни, скільки часу знадобилося, щоб розставити все це на відновлені полиці. За довгими столами усе ще сиділи кілька студентів, які перегортали сторінки томів, а за великим столом молодий бібліотекар розбирав стоси книг. Хелен заговорила з ним, він кивнув і показав у бік великого читального залу, у який я вже встиг зазирнути крізь відчинені двері Туди він приніс велику книгу, поклав її перед нами на стіл і пішов. Хелен сіла й зняла рукавички.

– Так, – сказала вона тихо. – . Схоже, це саме те, якщо я не помиляюсь. Торік я переглядала це перед тим, як виїхати з Будапешта, але тоді воно не здалося мені таким цікавим.

Хелен відкрила титульний аркуш, і я побачив, що назву написано мовою, якої я не знав. Слова здавалися мені дуже знайомими, але я все одно не міг нічого зрозуміти.

– Що це? – я показав пальцем на те, що мало бути заголовком.

Аркуш був твердим, красивий коричневий друк.

– Це румунська, – пояснила мені Хелен.

– Ти її розумієш?

– Звичайно. – Вона поклала руку на сторінку поруч із моєю, і я побачив, що наші долоні були приблизно одного розміру, хоча її пальці були тоншими, а їхні кінчики – квадратними. – Ось, – сказала вона. – Ти вивчав латину?

– Трохи, – зізнався я. Потім я зрозумів, що вона хотіла сказати, і почав розрізняти назву: «Балади Карпат, 1690».

– Добре, – схвалила Хелен, – дуже добре.

– Я думав, ти не говориш румунською, – сказав я.

– Говорю, але погано, проте читати більш-менш можу. Десять років я вчила латину в школі, а тітка навчала мене читати й писати румунською. Всупереч бажанню моєї матері, звичайно ж, але тітка дуже вперта. Вона ніколи не говорить про Трансільванію, але ніколи й не забуває про неї.

– Про що йдеться в цій книзі?

Хелен обережно перегорнула першу сторінку. Я побачив довгі колонки тексту, з якого я нічого не міг зрозуміти на перший погляд: крім незнайомих слів, там були ще орнаменти із хвостами, хрестами, наголосами, апострофами та іншими символами. Це нагадувало мені чаклунські заклинання, а не румунську мову.

– Я знайшла цю книгу, коли проводила своє останнє дослідження перед тим, як виїхати в Англію. У цій бібліотеці справді не так багато матеріалів. Я знайшла кілька документів про вампірів, тому що Матьяш Корвінус, наш король-бібліофіл, цікавився ними.

– Г’ю сказав те саме, – промурмотів я.

– Що?

– Поясню пізніше, продовжуй.

– Я не хотіла залишати жодного камінця не перевернутим, тому прочитала величезну кількість матеріалу з історії Валахії й Трансільванії. На це пішло в мене кілька місяців. Я навіть змусила себе прочитати те, що було румунською мовою. Переважна більшість історичних документів про Трансільванію – угорські, адже століттями тут панувала Угорщина, але є також кілька румунських джерел. Це збірки фольклорних пісень Трансільванії й Валахії, складені анонімним автором. Деякі з них є чимось більшим, ніж фольклорні пісні, – це епічні поеми.

Я був трохи розчарований. Я очікував побачити рідкісний історичний документ, щось про Дракулу.

– У якомусь тексті згадується наш друг?

– Ні, боюся, що ні. Але тут була одна пісня, яка застрягла в мене в голові, і я знову про неї згадала, коли ти сказав, що Селім Аксой хотів показати нам в архіві Стамбула. Це той уривок про карпатських ченців, які заїхали у Стамбул возом, запряженим мулами, пам’ятаєш? Шкода, що ми не попросили Тургута записати для нас переклад.

Хелен стала дуже обережно гортати книгу. Деякі довгі тексти були проілюстровані: спочатку гравюри, що копіювали орнаменти народної вишивки, але були також грубо намальовані дерева, будинки, тварини. Надруковано було акуратно, але сама книга була міцною, грубо зробленою. Хелен провела пальцем по перших рядках якоїсь пісні, повільно рухаючи губами, і похитала головою.

– Деякі пісні такі сумні, – сказала вона. – Ми, румунці, у глибині душі дуже відрізняємося від угорців.

– Чим саме?

– Є угорське прислів’я: «Мадяр насолоджується зі смутком». І це правда, в Угорщині дуже багато сумних пісень, у селах багато насильства, пияцтва й самогубств. Але румуни ще сумніші, набагато сумніші. Ми сумуємо не від життя – сум у нас самих.

Хелен нахилилася над старою книгою, при цьому тінь її густих він упала на щоки.

– Послухай ось цю – типова пісня. – Вона перекладала затинаючись, і в результаті вийшло щось на зразок ось такої пісні – я узяв її із власної збірки дев’ятнадцятого сторіччя:

Як посміхалася дитина, що пішла в інший світ,
Тепер сестра молодша посміхнулась
І каже матері: «О мамо люба,
Моя улюблена сестричка померла
і сказала мені не боятися.
Життя, що не встигла прожити,
вона мені віддала,
Щоб я тобі якомога більше радості дала.»
Та мати не підводить голови,
Сумує над порожньою колискою.

– Боже мій, – сказав я, здригнувшись. – Тепер зрозуміло: народ, який складав такі пісні, міг легко повірити у вампірів і навіть створити їх.

– Так, – сказала Хелен, киваючи головою й перегортаючи далі. – Почекай, – раптом сказала вона: – Ось це може бути саме воно. – Хелен показувала на невеликий вірш із орнаментом під ним, що зображував будинки й тварин у густому лісі.

Я сидів кілька довгих хвилин, чекаючи, поки Хелен мовчки читала, нарешті вона підвела голову. Її обличчя сяяло від хвилювання.

– А зараз я покажу тобі додатковий переклад.

Я вже двадцять років зберігаю цей запис у своїх документах:

Вони під’їхали до воріт великого міста,
Вони прийшли до великого міста із землі смерті.
Ми люди Бога, люди Карпат.
Ми святі люди, ченці,
Але ми принесли тільки сумні звістки.
Ми принесли звістки про чуму великому місту.
Ми служимо нашому господареві,
ми прийшли оплакати його смерть.
Вони під’їхали до воріт великого міста,
І місто заплакало разом з ними,
Коли вони ввійшли.

Тремтіння пройшло по моєму тілу після цього дивного вірша, але я мусив заперечити:

– Надто вже все загально. Згадуються Карпати, але про них може йти мова в десятках і сотнях старих текстів. А «великим містом» може бути будь-яке місто. Може, це означає Місто Боже, Царство небесне?

Хелен заперечила:

– Я не думаю, що це так, – сказала вона. – Для людей Балканського півострова, Центральної Європи, для християн та мусульман великим містом завжди був Константинополь, окрім тих людей, які здійснювали паломництва в Єрусалим або Мекку протягом сторіч. Чума й ченці, здається, якось стосуються уривку Селіма Аксоя. Чи не сам Влад Тепес їхній господар?

– Може бути, – визнав я із сумнівом, – але як би мені хотілося, щоб у нас було більше інформації. Як давно було складено ці пісні?

– Щодо народної творчості це завжди важко визначити. – Хелен замислилась. – Цей том надруковано 1690 року, як ти бачиш, але тут немає ні імені видавця, ні місця, де його було надруковано. Народні пісні можуть легко прожити двісті, триста або чотириста років, вони можуть бути на кілька століть старшими за саму книгу. Вони могли бути складені у п’ятнадцятому сторіччі, а може, й раніше – у такому разі наші припущення безпідставні.

– Дуже цікавий малюнок, – сказав я, придивляючись.

– У цій книзі багато таких, – відгукнулася Хелен. – Я пам’ятаю, як була вражена ними, коли вперше їх побачила. Цей, здається, ніяк не стосується пісні: швидше очікуєш побачити ченця або високі міські стіни.

– Так, – погодився я, – але придивись краще. – Ми нахилилися над маленькою ілюстрацією, наші голови майже торкались. – Шкода, що в нас немає збільшувального скла, – сказав я. – Тобі не здається, ніби в лісі або в хащах, що б це не було, щось заховане? Ніби це невелике місто, але якщо придивитися, то можна побачити будинок, схожий на церкву із хрестом над банею, а поруч…

– Якась маленька тварина… – Хелен напружила зір і вигукнула: – Боже мій! Це дракон!

Я кивнув, і ми нависли над сторінкою, важко дихаючи. Ця маленька груба фігура була до болю знайома: розправлені крила, хвіст, що закручується в маленьку петлю. Мені навіть не довелося діставати свою книгу з портфеля, щоб порівняти.

– Що це означає?

Від побаченого, нехай навіть у мініатюрному розмірі, моє серце почало прискорено битися.

– Почекай. – Хелен вдивлялася в малюнок, її обличчя було за сантиметр від сторінки. – Прокляття, – сказала вона. – Не можу розібрати, але там написано слово, по одній букві розкидане серед дерев. Вони дуже маленькі, але я впевнена, що це букви.

– Дракула? – сказав якомога спокійніше.

Вона похитала головою.

– Ні, це може бути ім’я, хоча почекай, Іві… Івіреану. Я не знаю, що це. Я не бачила раніше такого слова, але «у» – це буква, на яку закінчуються більшість румунських імен. Що ж це означає?

Я зітхнув.

– Не знаю, але гадаю, ти мала рацію, коли припустила, що ця сторінка якось пов’язана з Дракулою, інакше дракона там не було б. Принаймні, цього дракона.

Ми безнадійно подивилися одне на одного. Зал, що півгодини тому здавався таким привабливим і приємним, зараз став похмурим для мене, мавзолеєм заборонених знань.

– Бібліотекар нічого не знає про цю книгу, – сказала Хелен. – Я пам’ятаю, що запитувала про неї, тому що це раритет.

– Ми так нічого не зможемо вирішити, – сказав я. – Давай, принаймні, візьмемо із собою переклад, щоб не забути, що ми бачили.

Я записав вірш на сторінці записної книжки під диктування Хелен, а потім скопіював малюнок. Хелен подивилася на годинник.

– Мені треба повертатися в готель.

– Мені теж, інакше я розминусь із Г’ю Джеймсом.

Ми зібрали свої речі й поставили книгу на полицю з усією повагою, на яку заслуговують реліквії.

Може, в усьому винен був вірш і малюнок, які мене приголомшили, а може, я стомився від поїздки більше, ніж думав (учора допізна сиділи в ресторані, а сьогодні довелося говорити відповідальну доповідь), але коли я повернувся до свого номера, багато часу минуло, поки я усвідомив побачене, а ще більше часу знадобилося, щоб зрозуміти, що перед Хелен, можливо, відкрилося те саме двома поверхами вище. Тоді я злякався за її безпеку й побіг сходами, не встигнувши навіть розглянути все. Я побачив, що мою кімнату обшукали, всі кути, переривши шухляди, шафи, постіль, усі мої речі були розкидані, знищені, пошматовані на клапті У всьому цьому простежувався не поспіх, а ненависть.

Розділ 42

– Але чому ви не можете попросити поліцію про допомогу? Тут їх повно, наскільки я зрозумів. – Г’ю Джеймс розламав хліб навпіл і жадібно вкусив його. – Які жахливі речі відбуваються в іноземному готелі!

– Ми зателефонували в поліцію, – запевнив я його. – Принаймні, я думаю, що ми так зробили, – клерк готелю зателефонував замість нас. Він сказав, що поліція може прийти або пізно вночі, або завтра рано-вранці, а поки що нас поселили в інші кімнати.

– Що? Ви хочете сказати, що й кімнату міс Россі теж обшукали? – великі очі Г’ю округлилися. – У готелі постраждав іще хто-небудь?

– Сумніваюся, – сказав я похмуро.

Ми сиділи у відкритому ресторані в Буді, недалеко від Замкової гори, і дивилися через Дунай на будинок парламенту на боці Пешта. Усе ще було світло, небо відкидало блакитнувато-рожеві відблиски на воду. Г’ю вибрав це місце – воно було одне з його улюблених місць. Перед нами по вулицях ішли жителі Будапешта різного віку, багато хто з них зупинявся біля балюстради над річкою й милувався прекрасним краєвидом, наче й вони ніколи не могли надивитися на своє місто. Г’ю замовив кілька національних страв, щоб я покуштував їх. Вечерю ми почали із золотаво-коричневого хліба й пляшки токайського – знаменитого вина з північного сходу Угорщини, як він мені пояснив. Ми поговорили про наші університети, про-мою дисертацію (він посміхнувся, коли я розповів йому про помилку професора Шандора щодо моєї роботи), говорили про дослідження Г’ю з історії Балкан і його книгу про оттоманські міста в Європі.

– Щось украли? – Г’ю наповнив мій келих.

– Нічого, – похмуро сказав я. – Звичайно, я не залишив там ні грошей, ні цінних речей, а паспорт у чергового або в поліції, наскільки я знаю.

– Тоді що вони шукали? – Г’ю мовчки запропонував тост і зробив ковток.

– Це дуже, дуже довга історія, – зітхнув я. – Але вона пов’язана саме з тим, про що нам треба поговорити.

Г’ю кивнув.

– Добре, тоді почнімо.

– Якщо ви теж візьмете участь.

– Авжеж.

Я випив півсклянки вина для хоробрості й почав усе із самого початку. Мені не потрібне було вино, аби набратися сміливості й розповісти Г’ю Джеймсу всю історію Россі. Якби я не розповів йому все, тоді не дізнався б усю його історію. Він слухав, не видавши ні звуку, і було видно, що історія його поглинула, але коли я розповів про рішення Россі поїхати в Стамбул, він підскочив.

– Боже, оце так! – вигукнув він. – Я й сам думав туди їхати. Я був там двічі, але ніколи не шукав Дракулу.

– Дозвольте мені полегшити ваше завдання.

Цього разу я наповнив його келих і розповів йому про пригоди Россі в Стамбулі, а потім про його зникнення, після чого в Г’ю округлилися очі, хоча він нічого не сказав. І нарешті я описав нашу з Хелен зустріч, не упустив нічого, крім її претензій до Россі. Я розповів про всі наші подорожі й дослідження і про зустріч із Тургутом.

– Розумієте, – закінчив я, – після всього цього я не дивуюся, що в моєму номері все перевернули догори ногами.

– Отакої… – він замислився на хвилину. На той час ми вже встигли з’їсти велику кількість тушкованого м’яса й соління, і Г’ю з сумом відклав виделку, яка більше не знадобилася. – Це неймовірно, що ми тут зустрілися. Але я дуже вражений зникненням Россі, дуже вражений. Це досить жахливо. Я б і не подумав, перш ніж почув вашу історію, що під час вивчення Дракули можуть відбуватися незвичайні речі. За винятком, звичайно ж, того, що протягом усього часу в мене було якесь дивне почуття стосовно цієї книги. Ученому не варто керуватися тільки дивними почуттями, але так воно і є.

– Я бачу, що не зловжив вашою довірливістю, хоча боявся, що буде саме так.

– Ці книги, – задумливо сказав він. – Я нарахував чотири: моя, ваша, професора Россі й та, що належить професорові зі Стамбула. Дуже дивно, що існує чотири такі схожі книги.

– Ви коли-небудь зустрічалися з Тургутом Бора? – запитав я. – Ви казали, що були в Стамбулі кілька разів.

Він похитав головою.

– Ні, я ніколи не чув цього імені. Але ж він займається літературою, тож на історичному факультеті ми не могли зустрітися, як і на будь-якій конференції. Я був би вам дуже вдячний, якби ви познайомили нас колись, якщо, звичайно, можете. Я ніколи не був у тому архіві, що ви описали, але читав про нього в Англії й мав на думці туди дістатися. Ви позбавили мене проблеми, саме так ви й сказали. Знаєте, я ніколи не думав про дракона у своїй книзі як про карту. Це неймовірна ідея.

– Так, до того ж, можливо, саме вона стала для Россі питанням життя й смерті, – сказав я, – але тепер ваша черга. Як ви знайшли свою книгу?

Г’ю спохмурнів.

– Як у вашому й у двох інших випадках, я не знайшов, а одержав книгу, хоча звідки й від кого, я не можу сказати. Можливо, мені треба розповісти вам трохи про себе, – він замовк, і я відчув, що ця тема була важкою для нього. – Бачте, я закінчив Оксфорд дев’ять років тому і потім почав викладати в Лондонському університеті. Моя сім’я живе в Камбрі – небагата родина. Вони боролися, як і я, за те, щоб у мене була краща освіта. Я завжди почувався чужим, особливо у школі, куди мене влаштував мій дядько. Напевно, я вчився краще, ніж інші, намагаючись бути відмінником. Історія із самого початку захопила мене.

Г’ю витер губи серветкою й похитав головою, ніби згадуючи забави юності.

– Наприкінці другого курсу в університеті я зрозумів, що справи в мене йдуть непогано, і це підбадьорило мене. Потім почалася війна, й усе обірвалося. Я провчився приблизно три роки в Оксфорді. Там, до речі, я вперше почув про Россі, хоча жодного разу не зустрічався з ним: він, мабуть, виїхав в Америку невдовзі після того, як я вступив до університету.

Він погладив підборіддя великою обвітреною долонею.

– Я дуже любив учитися, але країна мені була набагато дорожчою, і я відразу ж записався в армію, у військово-морський флот. Мене відправили на кораблі в Італію, а через рік я повернувся додому, поранений у руки й ноги.

Він обережно доторкнувся до білого рукава сорочки, трохи вище манжети, ніби знову відчув там кров.

– Я видужав досить швидко й хотів повернутися на фронт, але мене не взяли, під час вибуху на кораблі у мене було ушкоджене око. Тому я повернувся в Оксфорд і намагався ігнорувати звуки сирени, і відразу після закінчення війни одержав диплом. Три останні тижні були найщасливішими в моєму житті, незважаючи на всі негаразди: ворогів прогнали, я практично закінчив своє навчання, дівчина, яку я кохав більше за своє життя, нарешті погодилася вийти за мене. У мене не було грошей, але ж все одно ніде не було їжі, я їв сардини у своїй кімнаті й писав любовні листи додому, – вибачте, ви не заперечуєте, що я розповідаю все це? Я старанно готувався до іспитів, з мене аж сьомий піт сходив. І, звичайно ж, за цей час я дуже заслаб. – Г’ю взяв пляшку токайського, що була вже порожня, і, зітхнувши, поставив її назад. – Я майже закінчив усі справи, і ми призначили дату весілля на кінець липня. Увечері перед останнім іспитом я працював допізна, переглядаючи свої записи. Я знав, що вже вивчив усе, але просто не міг зупинитися. Я працював у якомусь кутку бібліотеки мого коледжу, схований з усіх боків книжковими полицями, так, щоб не дивитися на ще кількох таких самих божевільних, які переглядали свої конспекти. У таких маленьких бібліотеках завжди знайдеться трохи милих книжок, і я дозволив собі відвернутися на мить й дістав томик сонетів Драйдена, що знаходився на відстані простягнутої руки. Але я змусив себе поставити його на місце, гадаючи, що буде краще, якщо я викурю сигарету й спробую сконцентруватися. Я поставив книгу назад на полицю й вийшов у двір. Була чудова весняна ніч, я думав про Елспет і про будиночок, який вона обставляє для нас, про свого найкращого друга, який мав бути моїм свідком і який загинув на нафтових полях у Плоєшті разом з американцями, а потім я знову повернувся в бібліотеку. Я був здивований, коли побачив, що книга Драйдена лежала в мене на столі, ніби я ніколи не ставив її на місце, і я почав думати, що вже божеволію після цієї роботи. Я вирішив поставити її назад, але місця на полиці не виявилося. Я був упевнений, що книга стояла поруч із Данте, але зараз там була інша книга, палітурка якої було дуже старою, на корінці було витиснено невеликий малюнок. Я витяг її, і вона розкрилася в мої руках на… ну, ви знаєте де.

Доброзичливе обличчя Г’ю зблідло, він став ритися в кишенях сорочки, а потім штанів, поки не знайшов пачку сигарет.

– Ви палите? – він закурив й затягнувся. – Мене зацікавив вигляд цієї книги, дуже старої, і зловісний дракон. Я був уражений тим самим, що вразило вас у вашій книзі. О третій годині ранку бібліотекаря поблизу не було, тому я пішов у каталог і пошукав там, але дізнався лише про ім’я Влада Тепеса та його походження. Оскільки в книзі не було бібліотечного штампа, я взяв її додому.

Я погано спав і не міг сконцентруватися навіть на іспиті, який мав бути вранці. Я думав тільки про те, щоб потрапити в інші бібліотеки, можливо в лондонські, щоб довідатися, що можу знайти. Але в мене не було часу, а коли я поїхав додому, то взяв із собою цю книгу й постійно розглядав її. Елспет одного разу побачила це, а коли я розповів їй, вона дуже стривожилася. Це відбулося за п’ять днів до нашого весілля, і все-таки я не міг не думати про книгу або не говорити про неї з Елспет, поки вона попросила мене припинити це.

Якось ранком – за два дні до нашого весілля – на мене напало раптове натхнення. Недалеко від села моїх батьків був великий особняк, що входив до маршруту автобусних екскурсій, споруджений в епоху короля Якова І. Під час шкільних екскурсій цей будинок здавався мені нудним, але я згадав, що знатний чоловік, який побудував його, колекціонував книги і що в нього було багато всього з різних куточків світу. Оскільки в Лондон я міг поїхати тільки після весілля, я вирішив, що піду в бібліотеку того популярного серед туристів будинку, пошукаю там, можливо, навіть знайду щось про Трансільванію. Я сказав батькам, що піду погуляти, а вони подумали, що я пішов до Елсі.

Дощило, до того ж ранок був мрячним і холодним. Господарка старовинного будинку сказала, що цього дня вони зачинені для туристів, але дозволила пройти в бібліотеку. Вона чула про майбутнє весілля в селі, добре знала мою бабусю й налила мені чашку чаю. Коли я зняв свій макінтош, то побачив двадцять полиць, повних книг, зібраних старим якобінцем, який далі від інших збирачів дійшов до Сходу, і я забув про все на світі.

Я переглядав усі ці рідкісні книги, й ті, що зібрані в Англії, напевно, після закінчення мандрів, доки не натрапив на книги з історії Угорщини й Трансільванії, і в них я знайшов згадування про Влада Тепеса, потім ще одну, і нарешті, на мої подив і радість, я натрапив на опис похорону Влада на озері Снагові, перед вівтарем облагодіяної ним церкви. Цей опис являв собою легенду, записану англійським мандрівником, він так і назвав себе – просто «Мандрівник» – на заголовній сторінці. Автор був сучасником якобінця. Це було приблизно через сто тридцять років після смерті Влада.

Мандрівник відвідав монастир 1605 року. Він дуже багато спілкувався із ченцями, які розповіли йому легенду про велику книгу, скарб монастиря, що лежала на вівтарі під час похорону Влада. Ченці, присутні на церемонії, написали в ній свої імена, а ті, хто не вмів писати, намалювали дракона на честь Ордену Дракона. На жаль, нічого не говорилося про те, що сталося з книгою після цього. Але мені ця інформація здалася дуже важливою. Потім Мандрівник сказав, що він схотів подивитися могилу, і ченці показали велику плиту на підлозі перед вівтарем. На ній був портрет Влада Дракули й напис латиною, напевно, теж намальований, тому що Мандрівник не згадував гравюру. Він був уражений тим, що на намогильній плиті не було хреста. Надгробний напис я переписав, сам не знаю чому. Він був латиною. – Г’ю понизив голос, обернувся й загасив сигарету в попільниці на столі.

– Після того як я записав цю фразуй трохи обміркував її, я вголос прочитав переклад: «Читачу, словом витягни…». Ви самі знаєте, що там далі. Надворі все ще лив дощ, вікно бібліотеки, що трохи розхиталося, відчинилося й грюкнуло, і я відчув запах вологого повітря. Напевно, я сіпнувся, бо перекинув чашку із чаєм на книгу. Поки я витирав усе це, я почувався жахливо через свою незграбність, потім подивився на годинник – була вже перша година дня, і я знав, що мені треба повертатися додому на обід. Здавалося, у бібліотеці більше нічого цікавого для мене не залишилося, тому я склав назад свої книги, подякував господарці й пішов назад стежкою серед червневих трояндових кущів.

Коли я підійшов до будинку своїх батьків, я очікував побачити, як вони, можливо, разом з Елсі зібралися за столом. Але замість цього вдома була юрба друзів та сусідів. Батько був чимось дуже засмучений. – Г’ю закурив ще одну сигарету, сірник загас у темряві. – Він поклав руку мені на плече і розповів, що коли Елсі їхала на машині із сусіднього містечка, де вона робила покупки, то потрапила в аварію: йшов сильний дощ, вона, мабуть, побачила щось і повернула вбік. Вона була не мертва, дякувати Богові, але дуже поранена. Її батьки відразу поїхали в лікарню, а мої чекали на мене вдома.

Я знайшов машину й помчав до неї так швидко, що ледве сам не зазнав аварії. Ви хочете чути подробиці? Отож вона лежала на ліжку з перев’язаною головою і широко розкритими очима. Отак вона виглядала. Зараз вона живе в спеціальному будинку, де за нею дуже добре доглядають, але вона не розмовляє, майже нічого не розуміє, не може сама їсти. А найжахливіше те… – голос Г’ю затремтів. – А найжахливіше те, що я завжди думав, ніби це була випадковість, просто аварія, а тепер, коли я почув ваші історії – Хеджес, друг Россі і ваш… ваш кіт – я не знаю, що й думати. – Він затягнувся.

Я голосно зітхнув.

– Мені дуже жаль. Не знаю, що й сказати. Як це жахливо!

– Дякую. – Здавалося, він намагався отямитися. – Уже минуло багато років, час лікує. Просто…

Тоді я не знав, як не знаю і зараз, чим закінчується речення, яке він не закінчив, – марні слова, невимовна літанія про втрату. Ми так і сиділи, розділені й пов’язані минулим, коли підійшов офіціант і поставив на стіл запалену свічку в скляному ліхтарі. Ресторан наповнювався людьми, я чув голоси, що лунали зсередини, і сміх.

– Я вражений тим, що ви тільки-но розповіли мені про Снагов, – сказав я за кілька хвилин. – Ви знаєте, я ніколи не чув нічого подібного про могилу, напис, а також про намальоване обличчя й відсутність хреста. Збіг напису на могилі зі словами, які знайшов Россі на карті в стамбульському архіві, дуже важливий. Гадаю, це доводить те, що Снагов був першим місцем поховання Дракули. – Я стиснув пальцями скроні. – Тоді чому, чому карта, дракон у книгах і в архіві не збігаються, чому на них немає прикмет Снагова: озера, острова?

– Хотілося б мені знати.

– Після цього ви продовжили дослідження про Дракулу?

– Ні, кілька років я нічого не робив. – Г’ю загасив сигарету. – Мені бракувало сміливості. Але два роки тому я помітив, що знову про нього думаю, і коли я почав працювати над своєю теперішньою книгою, не припиняю розшукувати його.

Уже помітно сутеніло, Дунай світився вогнями мосту й будинків Пешта, які відбивалися у воді. Офіціант підійшов і запропонував «еспресо», і ми з вдячністю погодилися. Г’ю надпив і поставив чашку на стіл.

– Хочете подивитися на мою книгу? – запитав він.

– Ту, над якою ви працюєте? – я завагався на якусь мить.

– Ні, на книгу із драконом.

Я ошелешено глянув на нього.

– У вас вона тут, із собою?

– Вона завжди зі мною, – сказав він суворо. – Ну, май – же завжди. Насправді я залишив її в номері на час доповіді, бо вирішив, що там вона буде в безпеці, поки я робитиму доповідь. Коли я думаю про те, що її можуть украсти… – він замовк. – Вашої книги не було в номері?

– Ні, – я мимоволі посміхнувся. – Я завжди ношу її з собою.

Г’ю обережно відсунув чашку з кавою й відкрив свій портфель. Звідти він дістав поліровану дерев’яну коробку, а з неї – згорток у тканині і поклав його на стіл. Усередині була книга, менша за мою, але у такій самій палітурці. Сторінки були темніші, більш обшарпані, ніж в моїй книзі, але дракон у центрі, надрукований яскравими червоним і чорним кольорами, був такий самий: він заповнював сторінку до самих країв і дивився на нас. Не вимовивши ні слова, я відкрив свій портфель, дістав свою книгу і, розкривши її на зображенні посередині, поклав біля дракона Г’ю. Вони були ідентичні, подумав я, нахиляючись ближче.

– Погляньте на ці плями, навіть вони однакові. Вони друкувалися з одного кліше, – сказав Г’ю, понизивши голос.

Він мав рацію, я це бачив.

– Знаєте, це нагадує мені про дещо. Я забув розповісти. Ми з міс Россі сьогодні ввечері перед тим, як піти в готель, зайшли в університетську бібліотеку – вона хотіла згадати щось, прочитане кілька років тому, – я описав йому книгу румунських народних пісень і страхітливий вірш про ченців та велике місто. – Вона подумала, що це може якось стосуватись історії зі стамбульського манускрипта, про який я вам розповідав. Вірш був дуже загальним, але у верхній частині сторінки була гравюра: у лісовій хащі виднілися церква, дракон, а також слово.

– Дракула? – припустив Г’ю, як і я в бібліотеці.

– Ні, Івіреану, – я відкрив запис у своїй записній книжці й показав йому написання слова.

Г’ю широко розкрив очі.

– Але це неймовірно! – вигукнув він.

– Що? Кажіть швидше!

– Просто це слово я теж бачив учора в бібліотеці.

– У тій самій бібліотеці? Де? У тій самій книзі? – мені бракувало терпіння, щоб дочекатися відповіді.

– Так, у тій самій університетській бібліотеці, але в іншій книзі. Я цілий тиждень шукав матеріал для своєї теми, оскільки наш друг не виходить у мене з голови, то я весь час наштовхуюсь на його ім’я. Ви ж знаєте, що Дракула й Хуняді були лютими ворогами, а потім Дракула з Матьяшем Корвінусом, тому це ім’я раз у раз впадає у вічі. За обідом я казав вам, що знайшов манускрипт, замовлений Корвінусом – той, де згадується про примару в амфорі.

– О так, – я жваво відгукнувся. – Саме там ви бачили слово «Івіреану»?

– Насправді ні. Манускрипт Корвінуса дуже цікавий, але з інших причин. У ньому говориться, так… я переписав дещо, оригінал латиною.

Він дістав записну книжку й прочитав мені кілька рядків.

– «Року Божого 1463 покірний слуга короля пропонує йому ці слова з великих писань, для того, щоб дати Його Величності інформацію про прокляття вампіра, нехай згорить він у пеклі. Складено для колекції Його Величності.

Нехай вона допоможе йому вилікувати наше місто від зла й покінчити з присутністю вампірів, щоб чума трималася якнайдалі від наших будинків». І так далі. А потім старанний книжник, ким би він не був, наводить посилання на різні класичні праці, включаючи казки про примару в амфорі. Манускрипт датований першим роком після арешту Дракули, роком його ув’язнення у замку Буди. Знаєте, коли ви розповіли про хвилювання турецького султана, про які ви прочитали в тих документах у Стамбулі, я подумав, що Дракула завдавав клопоту скрізь, де тільки з’являвся. Обидва документи згадують чуму, обидва називають вампіра. Дуже схоже, чи не правда?

Він замовк і замислився.

– Насправді цей зв’язок із чумою не такий уже й примітний, якось у бібліотеці Британського музею я прочитав в одному італійському документі, що Дракула використовував бактеріологічну зброю проти турків. До речі, він, напевно, був одним із перших європейців, які використовували таку зброю. Він любив посилати своїх людей, заражених інфекційними хворобами й переодягнених оттоманами, у табори турків.

При світі ліхтаря очі Г’ю здавалися вузькими, обличчя змінилося. Мені спало на думку, що в особі Г’ю Джеймса ми знайшли відданого і розумного союзника.

– Це вражає, – визнав я, – але як же щодо слова «Івіреану»?

– О, вибачте, – Г’ю посміхнувся мені, – я ухилився від теми. Так, я справді бачив це слово в бібліотеці три чи чотири дні тому, здається, в румунському Новому Завіті, видання сімнадцятого століття. Я переглядав його, бо дизайн обкладинки дуже нагадував оттоманський дизайн. На титульній сторінці, унизу, було слово «Івіреану» – я впевнений, що це було те саме слово. Чесно кажучи, я не дуже замислився над цим, бо часто натрапляю на румунські слова, які спантеличують мене, – я дуже погано знаю цю мову.

Воно привернуло мою увагу через красивий шрифт. Я подумав, що це була назва місцевості або міста.

Я застогнав.

– І це все? Ви бачили його ще де-небудь?

– Боюсь, що ні, – Г’ю згадав про свою забуту чашку кави. – Якщо я знову натраплю на нього, можете бути певні, я дам вам про це знати.

– Зрештою, це може бути і не пов’язано із Дракулою, – сказав я, щоб заспокоїти себе. – Як би мені хотілося, щоб у нас було більше часу, аби ми змогли більше пошукати в бібліотеці. У понеділок нам треба повертатися в Стамбул, на жаль, у мене немає дозволу залишатися довше після конференції. Якщо ви знайдете щось цікаве…

– Звичайно, – сказав Г’ю. – Я буду тут ще шість днів. Якщо я знайду що-небудь, мені написати вам на факультет?

Від цих слів я здригнувся: уже кілька днів я не згадував про дім і поняття не мав, коли наступного разу перевірятиму поштову скриньку на факультеті.

– Ні, ні, – відповів я поспішно. – Принаймні, не зараз. Якщо ви знайдете щось, що, на вашу думку, зможе нам допомогти, зателефонуйте, будь ласка, професорові Бора. Просто поясніть йому, про що ми говорили. Якщо я зустрінуся з Бора, то попереджу його, що ви можете зв’язатися з ним.

Я витяг візитну картку Тургута й записав його номер для Г’ю.

– Дуже добре, – сказав він і поклав її в кишеню на грудях. – А ось вам моя картка. Сподіваюся, ми ще зустрінемось.

Кілька секунд ми сиділи мовчки. Г’ю дивився на стіл, на якому стояли порожні чашки, тарілки і догоряла свічка.

– Послухайте, – сказав він нарешті. – Якщо все, що ви розповіли, правда, або те, що говорив Россі, і справді існує Дракула, або Влад Проколюючий, у наш час, тоді я буду радий вам допомогти…

– Знищити його? – закінчив я тихо. – Я запам’ятаю це.

Здавалося, теми для розмов у нас вичерпалися, хоча ми сподівалися, що колись вдасться ще поговорити. Ми сіли в таксі, що повезло нас у Пешт, і Г’ю наполіг на тому, щоб провести мене до готелю. Ми вже прощалися біля стола в приймальні, як раптом клерк, з яким я розмовляв напередодні, вийшов із кабінки і схопив мене за руку.

– Герр Паул! – вигукнув він.

– Що сталося?

Ми з Г’ю обернулися й пильно подивилися на нього. Це був високий сутулий чоловік у синьому робочому халаті, з такими вусами, що він був схожий на гуна. Він підвів мене ближче й почав говорити тихим голосом, а я встиг кивнути Г’ю, щоб той не йшов. Поблизу нікого не було, і мені не хотілося знову залишатися на самоті в якійсь кризовій ситуації.

– Герр Паул, я знаю, хто був сьогодні вдень у вашому номері.

– Що? Хто? – запитав я.

– Хм, хм… – клерк почав белькотіти собі під ніс й озиратися навколо, шукати щось по кишенях, ніби хотів натякнути мені на щось. Я подумав про те, чи все в нього гаразд із головою.

– Він хоче хабаря, – переклав Г’ю, понизивши голос.

– О, заради Бога, – сказав я, і очі клерка засяяли, коли я дістав із кишені дві великі угорські купюри.

Він вихопив їх із таємничим виглядом і сховав у своїй кишені, але вдячності не висловив.

– Герр американець, – прошепотів він, – я знаю, що це був не «айн» чоловік – їх було двоє. Спочатку зайшов один, дуже поважний. Потім другий. Я бачив його, коли він піднімався з валізою до іншого номера. Потім я бачив їх, коли вони розмовляли, вийшовши разом.

– Їх хто-небудь зупинив? – зацікавлено спитав я. – Хто це був? Угорці?

Клерк знову почав озиратися навколо, і я ледве стримував бажання придушити його. Ця цензура починала тиснути мені на нерви. Вигляд у мене, мабуть, був злий, тому що клерк поклав руку мені на плече.

– Поважний чоловік – угорець. Другий – ні.

– Звідки ви знаєте?

Він понизив голос.

– Один був угорець, але говорили вони англійською.

Це було все, що він міг мені сказати, незважаючи на мої погрозливі питання.

Він, видно, вирішив, що розповів досить інформації за ту кількість форинтів, які я йому дав, більше я міг від нього жодного слова не почути, якби щось не привернуло його увагу. Він дивився кудись повз мене, і я теж обернувся, простеживши за його поглядом у бік вікна біля вхідних дверей. Крізь вікно на частку секунди я побачив голодне обличчя із запалими очима, що було мені вже надто добре знайоме. Його місце було в могилі, а не на вулиці. Клерк сичав, ухопившись за мою руку.

– Ось він, з диявольським обличчям – англієць!

Із криком, схожим на ревіння, я струсив із себе клерка й побіг до дверей. Г’ю вчинив дуже розумно (як я пізніше зрозумів), вихопивши парасольку на стійці біля стола, й побіг за мною. Навіть у мить тривоги я міцно тримав у руці свій портфель, що сповільнювало мій біг. Ми повертали то ліворуч, то праворуч, бігли нагору й униз по вулиці, але все це було марно. Я навіть не чув кроків того чоловіка, тому не міг визначити, у якій бік він побіг.

Нарешті я зупинився, притулившись до стіни якогось будинку, намагаючись перевести подих. Г’ю теж важко дихав.

– Що це було? – запитав Г’ю.

– Бібліотекар! – випалив я, коли мені вдалося зв’язати слова. – Той, котрий переслідував нас до самого Стамбула, я впевнений, що це він.

– Боже мій! – Г’ю витер лоба рукавом. – Що він тут робить?

– Намагається здобути мої записи, – важко вимовив я. – Він вампір, хоч вірте, хоч ні, а тепер ми привели його в це прекрасне місто.

Насправді я сказав більше, і Г’ю почув усі американські варіанти висловів, які люди говорять у розлюченому стані. Від думки про прокляття, яке тягнулося за мною, майже сльози виступили в мене на очах.

– Та годі вам! – почав заспокоювати мене Г’ю. – Тут і до вас були вампіри, ми це знаємо.

Його обличчя пополотніло, він обережно озирався навколо, міцно стискуючи парасольку.

– Хай йому чорт! – я вдарив кулаком по стіні будинку.

– Вам доведеться бути дуже обережним, – сказав Г’ю розважливо. – Міс Россі вже повернулася?

– Хелен! – я не відразу згадав про неї, і Г’ю, здавалося, от-от посміхнеться після мого вигуку. – Я піду перевірю. Професорові Бора я теж зателефоную. Послухайте, Г’ю, ви теж бережіть себе. Будьте обережним, добре? Він бачив вас зі мною, а це, як виявилося, нікому ще не дало втіхи.

– Не хвилюйтеся за мене, – Г’ю замислено подивився на парасольку в руці. – Скільки ви заплатили клеркові?

Я засміявся крізь сльози.

– Та облиште!

Ми тепло потисли руки один одному, і Г’ю зник у напрямку свого готелю, що був неподалік. Мені не подобалося, що він ітиме сам, але на вулиці було повно людей, які гуляли й розмовляли. У будь-якому разі я знав, що він все одно не дозволив би себе проводжати – він був такою людиною.

У вестибюлі готелю не було видно переляканого клерка. Можливо, його зміна закінчилася, бо його місце зайняв чисто виголений юнак. Він показав мені, що ключ від кімнати Хелен на місці, і я подумав, що вона все ще в тітки. Юнак дозволив мені зателефонувати після того, як ми домовилися про суму. Через кілька спроб на іншому кінці проводу задзвенів телефон Тургута. З мого боку, було не дуже зручно дзвонити з готелю, тому що телефон могли прослуховувати, але тієї миті це була єдина можливість. Мені залишалося сподіватися, що наша розмова буде занадто особливою, щоб її зрозуміли. Нарешті я почув потріскування на лінії, а потім голос Тургута – далекий, але веселий. Він відповів турецькою.

– Професоре Бора! – крикнув я. – Тургуте, це Пол, я телефоную з Будапешта.

– Поле, мій дорогий друже! – я подумав, що нічого немає милішого від цього гучного, далекого голосу. – На лінії якісь перешкоди, дайте мені свій номер телефону на той випадок, якщо нас роз’єднають.

Я взяв номер у клерка і прокричав Тургуту, а він кричав мені:

– Як справи? Ви знайшли його?

– Ні! – крикнув я. – З нами все гаразд, у мене є дещо нове, але сталася жахлива річ.

– Що таке? – я чув переляк у його голосі: – Вас поранили? А міс Россі?

– Ні, з нами все гаразд, але бібліотекар тут! – я почув потік слів, які цілком могли виявитися шекспірівським прокльоном, але було неможливо зрозуміти значення через перешкоди на лінії. – Як ви гадаєте, що нам робити?

– Я поки що не знаю, – Тепер Тургута було краще чути. – Ви завжди маєте при собі те, що я вам дав?

– Так, – сказав я. – Але я не можу наблизитися на достатню відстань до цього вампіра, аби щось заподіяти йому. Здається, він обшукав сьогодні мою кімнату, поки я був на конференції, і йому хтось допомагав.

Можливо, поліція слухала саме цієї миті. Хто знав, як вони зреагують?

– Будьте обережним, професоре, – голос Тургута звучав схвильовано. – Я не можу дати вам мудру пораду, але незабаром у мене будуть новини, може, навіть до того, як ви повернетеся в Стамбул. Я радий, що ви зателефонували сьогодні. Ми з містером Аксоєм знайшли новий документ, якого ніхто з нас раніше не бачив. Він був в архіві Мехмеда. Цей документ був написаний ченцем східної ортодоксальної церкви 1477 року. Його ще треба перекласти.

На лінії знову почулися перешкоди, і мені довелося прокричати:

– Ви сказали 1477? Якою мовою?

– Я не чую, друже! – кричав Тургут удалечині. – Тут у нас була гроза, я зателефоную вам завтра ввечері.

Гучні голоси – я не міг зрозуміти, угорські вони були чи турецькі – урізалися в нашу лінію й поглинули його останні слова. Почувся тріск, і потім лінія обірвалася. Я повільно повісив слухавку, думаючи про те, чи треба мені передзвонити, але клерк зі схвильованим обличчям вже забирав від мене телефон і записував рахунок на аркуші паперу. Я заплатив із похмурим виглядом і постояв ще кілька хвилин. Мені не хотілося йти у свій новий порожній номер, куди мені дозволили взяти тільки приладдя для гоління й чисту сорочку. Мій настрій погіршувався з великою швидкістю – був такий довгий день, а годинники у вестибюлі показували одинадцяту.

Мій настрій ще погіршився б, якби тієї миті не під’їхало таксі. Вийшла Хелен, заплатила водієві й увійшла через величезні двері. Вона не помітила мене – у неї був серйозний і стриманий вигляд. Вона була якась замислена, що я іноді помічав у ній, закутана в чорно-червону шаль із вовни, якої раніше я ніколи не бачив на ній, – напевно, це був подарунок від тітки. Ця шаль пом’якшувала тверді лінії її костюму й плечей, а шкіра була білою і навіть сяяла у тьмяному освітленні вестибюля. Вона була схожа на принцесу, і я безсоромно розглядав її, поки вона не побачила мене. Проте не тільки її краса, яку підкреслювала ніжна вовна й королівський вигин підборіддя, привернула мою увагу. Я знову згадав, – при цьому неприємне тремтіння пройшло по моєму тілу, – той портрет у кімнаті Тургута. Гордо піднесена голова, довгий прямий ніс, великі темні очі з важкими прикритими повіками. Можливо, я просто дуже стомився, сказав я собі, а коли Хелен побачила мене й посміхнулася, та картинка зникла з моєї уяви.

Розділ 43

Якби я не розбудила Барлі або якби він їхав сам, він, напевно, проспав би до самого іспанського кордону, де його грубо розбудили б іспанські митники. Врешті-решт він напівсонний ступив на перон у Перпіньяні, тому мені самій довелося питати про дорогу до автобусної станції. Провідник у синій куртці насупився, мабуть, уважаючи, що в такий час ми мусимо бути вдома в дитячій кімнаті. Куди ми їдемо? Я сказала, що ми хотіли б сісти на автобус у Ле Бен, і він похитав головою. Щоб сісти на цей автобус, нам доведеться чекати до ранку – хіба я не знала, що вже майже північ? Поруч є готель, де я й мій «брат», вставила я поспішно, можемо зняти кімнату. Провідник оглянув нас, звернувши увагу на моє темне волосся і юність, а потім на біляве волосся Барлі, після чого він цмокнув язиком і пішов геть.

Світанок наступного ранку був світліший і кращий, ніж учора. Коли я зустрівся з Хелен у їдальні за сніданком, мої вечірні передчуття здалися мені далеким сном. Сонце визирало крізь запилені вікна й освітлювало білі скатертини й важкі чашки для кави. Хелен, сидячи за столом, робила якісь записи в маленькому блокноті.

– Доброго ранку, – привіталася вона, коли я сів і налив собі кави. – Ти готовий познайомитися з моєю матір’ю?

– Ні про що інше і не думав з тієї миті, як ми приїхали в Будапешт, – зізнався я. – Як ми дістанемось туди?

– До її села можна доїхати на автобусі, воно знаходиться на північ від міста. У неділю вранці туди йде лише один автобус, тому треба не спізнитися на нього. Їхати доведеться десь годину дуже нудними околицями.

Я сумнівався в тому, що мені може щось набриднути під час цієї поїздки, але промовчав. Одне питання усе ще бентежило мене:

– Хелен, ти впевнена, що хочеш, аби я поїхав разом із тобою? Ти можеш поговорити з нею сама. Може, вона ніяковітиме, коли ти приїдеш із незнайомцем, до того ж американцем. А якщо в неї будуть неприємності через мене?

– Саме у твоїй присутності їй буде легше говорити, – різко відповіла Хелен. – Зі мною вона дуже стримана. Ти зачаруєш її.

– Ну, раніше мене ніхто не вважав чарівним.

Я взяв собі три шматки хліба й масло.

– Не переймайся – ти не такий, – Хелен обдарувала мене своєю найсаркастичнішою посмішкою, але мені здалося, що в її очах промайнув якийсь вогник. – Річ у тім, що мою маму дуже легко зачарувати.

Хелен, видно, хотіла додати: «Россі зачарував її, то чому ж у тебе не вийде?» – але я вирішив закрити цю тему.

– Сподіваюсь, ти попередила її про наш приїзд.

Мені було цікаво, чи розповість вона матері про те, що на неї напав бібліотекар. Маленький шарф був щільно зав’язаний на її шиї, я намагався не дивитися на нього.

– Тітка Єва повідомила їй учора ввечері, – спокійно сказала Хелен, передаючи мені джем.

Автобус, у який ми сіли в північній частині міста, повільно петляв околицями, як і казала Хелен. Ближні райони були дуже зруйновані війною, далі тяглися кістяки нових будинків, вони пнулися вгору – білі, немов могильні плити для гігантів. Це був комуністичний прогрес, до якого вороже ставилися в західній пресі. Він полягав у тому, що мільйони людей по всій Східній Європі заганялися в одноманітні квартири висотних будинків. Автобус зупинявся біля кількох таких комплексів, мені було цікаво, наскільки вони були охайними: поруч із кожним будинком були розбиті сади з яскравими квітами, над якими пурхали метелики. На лаві поруч із будинком біля автобусної зупинки сиділи двоє старих чоловіків у білих сорочках і темних жилетах і грали в якусь настільну гру – з такої відстані я не міг розібрати, в яку саме. Кілька жінок у яскравих блузах (недільний одяг?) сіли в автобус, одна з них несла клітку з живою куркою. Водій впустив її з усіма іншими, жінка сіла позаду й почала плести.

Коли околиці залишилися позаду і автобус виїхав на сільську дорогу, навкруги я побачив родючі поля й широкі курні дороги. Іноді повз нас проїжджав кінь, запряжений у віз, схожий на звичайний кошик із дерев’яних дощок, коня поганяв селянин у чорному фетровому м’якому капелюсі й такій самій жилетці. Часто на шляху траплялися автомобілі, які в Сполучених Штатах давно б уже опинилися в музеї. Земля була гарною, зеленою й свіжою, верби нависали своїми гілками над маленькими струмочками, що петляли довкола. Час від часу ми в’їжджали в село, іноді я бачив бані православних церков серед інших церковних веж. Хелен нахилилася до мене, щоб теж подивитись.

– Якщо ми будемо їхати по цій дорозі, то доїдемо до Естергома, першої столиці угорських королів. Його справді варто подивитися, якби тільки в нас був час.

– Наступного разу, – збрехав я. – А чому твоя мати захотіла жити тут?

– О, вона переїхала сюди, коли я ще вчилася в школі, аби бути ближче до гір. Я не захотіла їхати з нею й залишилася в Будапешті з Євою. Матері ніколи не подобалося місто, вона говорила, що гори Борщоні, на північ звідси, нагадують їй про Трансільванію. Щонеділі вона ходить туди із групою туристів, коли немає снігу.

Це додало кілька фрагментів у мозаїку, за допомогою якої я складав у своїй уяві портрет матері Хелен.

– Чому вона не переїхала в гори?

– Там немає роботи, це переважно національний парк. До того ж моя тітка заборонила 6 це, а вона може бути дуже наполегливою. Вона вважає, що моя мати й так уже ізолювала себе.

– А де працює твоя мати?

Я подивився у вікно на автобусну зупинку. Там стояла лише одна людина – бабуся, одягнена в усе чорне, із чорною хусткою на голові та з букетом червоних і рожевих квітів у руці. Вона не сіла в автобус, коли ми під’їхали, не привіталася з тими, хто вийшов. Коли ми від’їжджали, я бачив, як вона дивиться нам услід, схилившись до свого букета.

– Вона працює в сільському клубі, заповнює папери, друкує щось, готує каву для міських начальників, коли ті заїжджають. Я намагалася її переконати, що така робота не для неї, але вона завжди знизує плечима й продовжує там працювати. Моя мати досягла надзвичайних успіхів у простоті та скромності.

У голосі Хелен почулася гірка нотка, і мені стало цікаво, чи думала вона, що ця простота згубила не тільки кар’єру матері, але й дочки. Але останнє надолужила тітка Єва, подумав я. Хелен посміхнулася так сумно, що від цього стало холодно.

– Сам усе побачиш.

Село матері Хелен було позначене на узбіччі, і за кілька хвилин наш автобус зупинився на площі, оточеній запиленими платанами. З другого боку виднілася церква. Самотня бабуся чекала на зупинці, вона була ніби близнючка тієї одягненої в чорне бабусі, яку я бачив на минулій зупинці. Я здивовано подивився на Хелен, але вона похитала головою, а бабуся вже обнімала солдата, який вийшов перед нами.

Нас ніхто не зустрів, та Хелен, схоже, поставилась до цього спокійно, ніби так і треба. Вона повела мене бічною вулицею повз тихі будинки, на підвіконнях яких росли квіти в горщиках, а вікна були закриті шторами від яскравого сонця. Якийсь чоловік, що сидів на дерев’яному стільці біля одного з будинків, кивнув нам і торкнувся капелюха. Наприкінці вулиці до стовпа був прив’язаний сірий кінь, він жадібно пив воду із цебра. Дві жінки в домашніх халатах і пантофлях розмовляли біля кав’ярні, здається, зачиненої. З поля чувся передзвін, а в листі лип співали птахи. Усюди стояло сонне гудіння, природа була за два кроки, звісно, якщо знаєш, у якому напрямку крокувати.

Потім вулиця різко закінчилась і почалося поле. Хелен постукала у двері останнього будинку. Це був дуже маленький свіжопофарбований будинок із червоним черепицевим дахом, який сяяв жовтою штукатуркою. Дах нависав над ним, створюючи критий ґанок, вхідні двері були зроблені з важкого дерева, на них червоніла іржава велика ручка. Будинок стояв трохи далі від сусідніх, тут не було ніякого різнобарвного саду чи свіжої доріжки, як у багатьох інших будинках на вулиці. Крізь густу тінь карниза я спочатку не міг роздивитися обличчя жінки, яка визирнула на стукіт Хелен. Коли я її побачив, вона обійняла Хелен і поцілувала її в щоку. Вона робила це спокійно, після чого повернулася до мене й потисла мою руку.

Не можу з певністю сказати, кого я очікував побачити: можливо, історія про Россі й народження Хелен змусила мене уявляти сумні очі старіючої красуні, мрійливої, безпорадної. Жінка переді мною трималась так само прямо, як і Хелен, хоча була менша на зріст від своєї дочки, у неї було спокійне, доброзичливе обличчя, круглі щоки й чорні очі. Темне волосся вона зав’язала у хвіст. На ній було плаття в смужку й квітчастий фартух. На відміну від тітки Єви, вона не надівала прикрас, не робила макіяжу, її одяг був схожий на одяг домогосподарок, яких я бачив на вулиці. Вона була зайнята хатніми справами, оскільки рукава були закочені до ліктів. Жінка по-дружньому потисла мені руку, нічого не сказала, але подивилася мені просто в очі. Потім на мить я побачив ту сором’язливу дівчину, якою вона була двадцять років тому: вона ховалася в глибині цих темних, оточених маленькими зморшками очей.

Жінка запросила нас увійти й посадила за стіл, на який вона поставила три тріснуті чашки й тарілку із бубликами. Я відчув запах кави. Вона різала овочі, різкий запах свіжої цибулі й картоплі завис у повітрі.

Це була її єдина кімната, тепер я це зрозумів і намагався не озиратися навколо. У кімнаті було ідеально чисто: вузьке ліжко в куті накрите білою стьобаною ковдрою й прикрашене маленькими подушками, вишитими по краях яскравими нитками. На столі поруч із ліжком лежали книга й окуляри, стояла гасова лампа. Поруч – стілець, у ногах ліжка – дерев’яна скриня, оздоблена квітами. У кутку, де ми сиділи, були тільки піч та стільці. Не було ні електрики, ні ванної (пізніше я довідався про прибудову за будинком на задньому дворі). На одній стіні висів календар із зображенням фабричних робітників, на іншій – вишитий червоними й білими нитками рушник. У вазоні росли квіти, білі штори висіли на вікнах. Біля маленької грубки акуратно складені дрова – усе дихало теплом і затишком.

Мати Хелен посміхнулася мені, трохи соромливо, і тоді я вперше помітив її схожість із тіткою Євою і, здається, зрозумів, що в ній зацікавило Россі. У неї була неймовірно м’яка посмішка, що починалася повільно, а потім розцвітала, дозволяючи побачити відкритість душі, – вона майже сяяла. Але зникла вона так само повільно, коли жінка знову сіла різати овочі. Вона подивилася на мене й сказала Хелен щось угорською.

– Вона хоче запропонувати тобі каву.

Хелен підвелася, підійшла до печі, налила мені кави, поклала цукру із бляшаної банки. Її мати поклала ніж і підсунула тарілку з бубликами. Я чемно взяв один і подякував її невміло угорською. Сліпуча посмішка знову повільно заіскрилася, мати подивилась на мене, потім на Хелен і знову сказала щось, мені не зрозуміле. Хелен почервоніла й почала готувати каву.

– Що таке?

– Нічого, просто сільські ідеї моєї матері, от і все.

Вона підійшла, сіла за стіл, налила і поставила чашку кави для матері, а потім налила й собі.

– Зараз, Поле, якщо ти дозволиш, я запитаю, як у неї справи, які новини в селі.

Поки вони розмовляли, – Хелен швидко говорила, а її мати бурмотіла відповіді, – я дозволив собі знову оглянути кімнату. Ця жінка жила не тільки надзвичайно просто (можливо, її сусіди теж так жили), але вона жила у цілковитій самітності. Я бачив тільки дві або три книги, ні тварин, ні рослин. Це було схоже на келію черниці.

Знову подивившись на неї, я помітив, яка вона молода, набагато молодша від моєї матері. У неї було чимало сивого волосся, зморшки, але відчувалося в ній і щось здорове й міцне, привабливість, що не залежала ні від віку, ні від моди. Вона могла б уже кілька разів вийти заміж, подумав я, але вирішила жити в монастирській тиші. Вона знову посміхнулася мені, і я посміхнувся у відповідь: її обличчя було таким милим, що мені доводилося стримувати себе, щоб не простягнути руку й не торкнутися її пальців, які ніжно чистили картоплю.

– Моя мати хоче знати про тебе все, – звернулася до мене Хелен, і за її допомогою я відповів якомога повніше на кожне запитання, які вона ставила мені угорською мовою.

Вона дивилася зацікавлено, як повноправний співрозмовник, і здавалося, ніби ми могли розуміти одне одного без перекладача. З якої частини Америки я родом? Чому я приїхав сюди? Хто мої батьки? Вони не проти, що я виїхав так далеко? Як я познайомився з Хелен? Серед цих запитань були такі, які Хелен відмовилася перекладати, під час одного з них вона ніжно погладила дочку по щоці. У Хелен був обурений вигляд, і я не наполягав на перекладі. Натомість ми продовжували говорити про моє навчання, плани, улюблені страви.

Коли мати Хелен задовольнилась, вона підвелася й почала складати овочі й шматочки м’яса у велику миску, приправила все це чимось червоним із глечика й поставила в піч. Вона витерла руки об фартух і знову сіла, оглядаючи нас по черзі, не кажучи ні слова, ніби в нас попереду була вічність. Нарешті Хелен випросталася, і по тому, як вона відкашлялась, я зрозумів, що вона збирається оголосити мету нашого візиту. Мати Хелен мовчки слухала й дивилася з незмінним виразом обличчя на дочку, поки та не показала в мій бік і не сказала слово «Россі». Мені довелося зібрати всю свою мужність, щоб, сидячи за сільським столом далеко від усього, що було мені знайоме, не здригнутися, дивлячись на це спокійне обличчя. Мати Хелен моргнула один раз, немов від удару, і на мить її очі затрималися на мені. Потім вона задумливо кивнула і про щось запитала Хелен.

– Вона запитує, як давно ти знаєш професора Россі?

– Три роки, – відповів я.

– А тепер, – продовжила Хелен, – я розповім про його зникнення.

Ніжно й наполегливо вона заговорила, так, ніби розмовляла з дитиною або, радше, ніби змушувала себе, проти власної волі. Іноді вона показувала на мене, а іноді руками малювала картинку в повітрі. Нарешті я почув слово «Дракула», і як тільки воно пролунало, мати Хелен пополотніла й схопилася за край стола. Ми обоє підскочили на ноги, Хелен швидко налила склянку води з карафи на столі. Мати сказала щось швидко й різко. Хелен обернулася до мене:

– Вона говорить, що завжди знала, що це станеться.

Я безпорадно стояв поруч, але як тільки мати випила води, вона, здавалося, частково відновила свої сили. Жінка підвела голову, а потім, на мій подив, узяла мене за руку, так само, як я хотів цього кілька хвилин тому, і посадила мене назад на стілець. Вона міцно тримала мої руки, просто, ніби я був її дитинок). Я не міг уявити собі жодну жінку-співвітчизницю, яка ось так поводилася б із чоловіком, якого вперше побачила, але, незважаючи на це, мені здалося, що не могло бути нічого природнішого. Тоді я зрозумів слова Хелен, коли вона сказала мені, що із двох старших жінок у родині її мати мені сподобається більше.

– Моя мати хоче знати, чи ти віриш, що Дракула забрав професора Россі.

Я глибоко зітхнув:

– Вірю.

– Вона хоче знати, чи любиш ти професора Россі.

Голос Хелен звучав трохи презирливо, але обличчя було серйозним. Мені хотілося взяти її руку у свою, але я не насмілився.

– Я вмру за нього, – відповів я.

Хелен повторила це матері, і та стисла мої пальці до болю, тоді я зрозумів, що її рука натренувалася від безперервної роботи. Я відчув грубу шкіру на її пальцях, мозолі на долонях, набряклі суглоби. Дивлячись на її сильні маленькі руки, я зрозумів, що вони набагато старіші, ніж жінка, якій вони належали.

За мить мати Хелен відпустила мою руку й пішла до скрині, що стояла біля підніжжя її ліжка. Вона повільно відкрила її, відсунула деякі речі й дістала згорток, який я відразу впізнав: це були листи. Хелен широко розкрила очі й різким тоном поставила запитання матері. Та нічого не сказала, просто повернулася до стола і вклала пакет у мою руку.

Пожовклі від часу листи були в конвертах без марок, перев’язані жовтою стрічечкою. Віддавши їх мені, вона двома своїми руками накрила мої пальці і стрічку, ніби благала мене зберігати ці листи. Мені варто було лише мигцем подивитися на почерк на конверті, і я відразу зрозумів, що ці листи від Россі, я відразу прочитав, до кого вони були адресовані. Це ім’я вже давно було мені знайоме, воно запам’яталось мені, і адреса була такою: Трініті-коледж, Оксфордський університет, Англія.

Розділ 44

Я був розчулений до глибини душі, коли тримав листи Россі у своїх руках, але перш ніж думати про них, мені треба було віддати один борг.

– Хелен, – сказав я, обертаючись до неї. – Я знаю, що ти іноді відчувала, ніби я не вірив в історію твого народження. Я й справді інколи сумнівався. Будь ласка, вибач мені.

– Я здивована так само, як і ти, – відповіла Хелен, понизивши голос. – Моя мати ніколи не говорила мені, що в неї залишилися листи Россі. Але вони написані не їй, адже правда? Принаймні, не цей верхній лист.

– Ні, – сказав я. – Але я впізнав це ім’я. Це був великий історик англійської літератури, він писав про вісімнадцяте сторіччя. У коледжі я читав одну з його книг, Россі описував його в листах, які він дав мені.

Хелен була здивована.

– Як це стосується Россі й моєї матері?

– Можливо, стосується. Хіба ти не розумієш? Він, мабуть, був другом Россі, Хеджесом, саме так назвав його Россі, пам’ятаєш? Россі, можливо, писав йому з Румунії, хоча це не пояснює того, як ці листи опинилися у твоєї матері.

Мати Хелен сиділа, склавши руки, вона терпляче дивилася на нас, хоча я помітив якесь хвилювання в її обличчі. Коли вона заговорила, Хелен переклала мені:

– Вона каже, що розповість тобі всю свою історію.

Голос Хелен затремтів, у мене перехопило подих.

Це тривало довго, бо жінка похилого віку говорила повільно, а Хелен, яка була перекладачем, іноді зупинялася, щоб висловити мені свій подив. Очевидно, Хелен раніше чула цю історію лише в загальних рисах, і тепер розповідь матері вразила її. Коли я повернувся того вечора у готель, я записав цю історію з пам’яті, намагаючись зробити це якнайкраще, це зайняло в мене більшу частину ночі. Тоді зі мною багато всякого сталося, я мав бути надто втомленим, але дотепер пам’ятаю, що записував усе з якоюсь натхненою старанністю.

Коли я була маленькою, то жила в маленькому селі П*** у Валахії, біля річки Арджес. У мене було багато братів і сестер, багато які з них досі живуть у тих місцях. Мій батько завжди казав, що ми походили зі старовинної й знатної родини, але в наших предків настали важкі часи, і я виросла, не знаючи, що таке туфлі й тепла ковдра. Це був дуже бідний район, добре жили там лише кілька угорських родин у великих садибах нижче за течією. Мій батько був дуже суворим, і ми всі боялися його батога. Мати часто хворіла. Змалку я працювала на полі за селом. Іноді священик приносив нам їжу або необхідні речі, але переважно нам доводилося самим зводити кінці з кінцями.

Коли мені виповнилося вісімнадцять років, до нас прийшла стара жінка із села, що знаходилося в горах. Вона була цілителька і вміла передбачати майбутнє. Вона сказала батькові, що в неї є подарунок для нього та його дітей; вона чула про нашу родину й хотіла дати батькові щось магічне, що по праву належало йому. Мій батько був нетерплячою людиною і не хотів гаяти час на марновірства старої, хоча сам завжди вивішував часник у всіх отворах нашого будинку (у димарі, дверях, замковій щілині й вікнах), щоб відлякувати вампірів. Він грубо прогнав стару, сказавши, що в нього немає грошей на те, що вона йому пропонувала. Пізніше, коли я пішла в село по воду, я побачила бабусю і дала їй води й хліба.

Вона благословила мене й сказала, що я добріша від батька і вона віддячить мені за мою щедрість. Вона дістала зі своєї торби на поясі маленьку монетку, яку поклала в мою руку, сказавши при цьому, щоб я сховала її й тримала в безпечному місці, тому що це належить нашій родині. Вона також сказала, що монета – із замку над Арджесом.

Я знала, що мені треба було показати монету батькові, але не зробила цього, бо подумала, як він розгнівається за те, що я розмовляла зі старою відьмою. Замість цього я сховала монетку в кутку ліжка, на якому я спала разом зі своїми сестрами, і нікому не сказала про це. Іноді я виймала її, коли мене ніхто не бачив. Я тримала монету на руці й думала про те, що хотіла сказати мені бабуся, коли віддавала цей скарб. На одному боці монети була зображена дивна тварина із загнутим хвостом, а на другому – птах і маленький хрестик.

Минуло два роки, я продовжувала працювати на батьковому полі й допомагала матері по господарству. Мій батько був у розпачі від того, що в нього було стільки дочок. Він говорив, що ми ніколи не вийдемо заміж, тому що він був занадто бідний, аби зібрати нам посаг, і що ми завжди будемо тягарем для нього. Але мати говорила нам, що в селі ходять чутки про нашу красу, тож із нами обов’язково хтось одружиться. Я ходила в чистому одязі, акуратно зачісувала волосся й заплітала його у коси, щоб мене коли-небудь вибрали. Мені не подобався жоден хлопець із тих, які запрошували мене на танці у свята, але я знала, що незабаром мені доведеться вийти заміж за одного з них, аби не бути тягарем для свого батька. Моя сестра Єва вже давно виїхала в Будапешт разом з угорською родиною, на яку працювала. Іноді вона надсилала нам трохи грошей. Одного разу вона навіть надіслала мені нові туфлі, справжні шкіряні міські туфлі, якими я дуже пишалася.

Таким було моє життя, коли я зустріла професора Россі. Незнайомець у нашому селі був великою рідкістю, особливо якщо він приїхав здалеку. Але одного разу пройшла новина, що чоловік із Бухареста сидить у таверні, а з ним приїхав іноземець. Вони розпитували про села, які розташувалися уздовж річки й про руїни замку на горі – від нашого села туди можна було дійти за день. Сусід, що зайшов до нас і розповів про це, прошепотів також щось на вухо батькові, коли той сидів на ослоні біля будинку. Батько перехрестився й сплюнув у пилюку.

– Нісенітниця й маячня, – сказав він. – Ніхто не повинен ставити такі питання: це все одно, що викликати диявола.

Але мені було цікаво. Я пішла ніби по воду, щоб побільше довідатися про це. Коли я вийшла на сільську площу, то побачила, що незнайомці сиділи за одним із двох столів таверни, розмовляючи зі старим дідом, який завжди був там. Один із незнайомців був високий і чорнявий, схожий на цигана, тільки в міському одязі. На другому чоловікові з пишним каштановим волоссям був коричневий піджак такого фасону, якого я ніколи не бачила, його широкі штани були засунуті в чоботи. Я стояла на іншому краю площі, біля колодязя, тому не бачила обличчя незнайомця. Дві мої подружки хотіли подивитися ближче, вони прошепотіли мені, щоб і я йшла з ними. Я неохоче пішла, знаючи, що батько не схвалить цього.

Коли ми проходили повз таверну, іноземець підвів голову, і я замилувалася, побачивши, що він молодий і гарний, у нього золотава борода і яскраві блакитні очі, як у жителів німецьких сіл у нашому краї. Він палив люльку й тихо розмовляв зі своїм супутником. Потерта сумка з лямками лежала поруч із ним, а він записував щось у книжечку. Мені дуже сподобався його погляд: розважливий, ніжний і водночас дуже уважний. Він торкнувся капелюха, побачивши нас, і швидко відвернувся, страшний чоловік теж доторкнувся до свого капелюха й уп’явся поглядом у нас, а потім вони знову повернулися до розмови зі старим Іваном, щось записуючи. Той, великий, говорив з Іваном румунською, а потім повертався до молодого й казав йому щось незрозумілою мовою. Я наздогнала своїх подруг – не хотіла, щоб молодий незнайомець подумав, ніби мені було цікавіше за всіх.

Наступного ранку по селі пішла чутка, що незнайомці заплатили гроші молодому хлопцю з таверни, аби той показав їм дорогу до зруйнованого замку Поєнарі, що знаходився високо над Арджесом. Вони пішли напередодні ввечері. Я чула, як батько говорив одному зі своїх друзів, що незнайомці шукали замок князя Влада – він згадав, що дурень, схожий на цигана, був тут уже раніше, тоді він шукав те саме. «Дурень ніколи не навчиться», – сердито сказав батько. Раніше я не чула цього імені – князь Влад. Люди в селі зазвичай називали замок Поєнарі або Арефу. Батько сказав, що хлопець, який повів туди незнайомців, збожеволів від невеликої кількості грошей і заприсягся, що ніякі гроші не змусили б його провести ніч у руїнах, повних злих духів. Він сказав, що, можливо, незнайомці шукають скарби, але це було нерозумно, тому що всі скарби князя, що там жив, глибоко закопані й на них лежить прокляття. А якщо хтось знайде їх і зможе зняти прокляття, то йому теж належить частина скарбу. Потім він помітив, що ми з сестрою слухаємо, і різко замовк.

Слова батька нагадали мені про маленьку монетку, яку дала мені бабуся, і я відчула себе винною, адже мала віддати її батькові. Але раптом мені спало на думку віддати монету гарному незнайомцеві, якщо він шукав скарб із замку. Коли випала нагода, я дістала монету зі схованки, зав’язала її у хустку, яку підвісила на фартух.

Незнайомця не було три дні, а потім я побачила, як він сидить за тим самим столом, дуже стомлений, у брудному й порваному одязі. Мої подруги сказали, що циган поїхав, а іноземець залишився сам. Ніхто не знав, чому він вирішив залишитися. Він зняв капелюх із голови, і я побачила його зім’яте світло-каштанове волосся. Кілька чоловіків сиділи й пили поруч. Я не насмілювалася наблизитися й заговорити з ним через тих, інших чоловіків, тому я вирішила поки що поговорити з подругою. Поки ми розмовляли, незнайомець встав і зайшов у таверну.

Я дуже засмутилася й подумала, що мені не пощастить передати йому монетку. Але щастя було на моєму боці того вечора. Саме тоді, коли я йшла з поля, де працювала, поки мої брати й сестри займалися іншими справами, я побачила, як незнайомець іде узліссям. Він прямував стежкою до річки, опустивши голову й закинувши за спину руки. Він був сам, і саме тут, коли можна було наодинці поговорити з ним, я злякалася. Щоб додати собі хоробрості, я схопила вузол, у якому лежала монета, і пішла назустріч йому, а потім зупинилася й стала чекати, поки він підійде ближче.

Мені здавалося, що минуло багато часу, поки я стояла там. Він, мабуть, помітив мене тільки тоді, коли підійшов упритул. Раптом він підвів очі дуже здивований. Він зняв капелюх і відступив убік, пропускаючи мене, але я стояла нерухомо, зібравши всю свою мужність, і привіталася з ним. Він уклонився й посміхнувся, на якусь мить наші очі зустрілися, і ми стояли, не відриваючи погляду одне від одного. Мене ніщо не лякало в ньому, але я ледве не провалилася від зніяковілості.

Поки я не втратила всієї своєї сміливості, я зняла хустку з ременя й дістала монетку. Я мовчки простягнула її йому, він узяв монету з моєї руки, перевернув і уважно оглянув. Раптом його обличчя посвітлішало, і він знову поглянув на мене дуже пильно, ніби хотів побачити, що відбувається в моєму серці. У нього були найяскравіші блакитні очі, які тільки можна собі уявити. Я відчула, як уся тремчу.

– Де унде? – Звідки? – він жестами намагався пояснити мені своє питання. Я була здивована тим, що він знав кілька слів нашою мовою. Він постукав по землі, і я зрозуміла: «Знайшла це в землі?» Я похитала головою. – Де унде?

Я намагалася зобразити йому бабусю, хустку на її голові, як вона спиралася на ціпок, і показала, як вона дає мені монету. Він кивнув і насупився. Він показав стару й показав у бік нашого села; «Відтіля?» Ні, я знову похитала головою й показала вгору за річку і в небо, туди, де, як я уявляла, був замок і село старої жінки. Я показала жестом і зробила кілька кроків у той бік – нагору! Його обличчя знову засяяло, і він стис монетку в руці. Потім віддав її мені, але я відмовилася, показуючи пальцем на нього й відчуваючи, як червонію. Він уперше посміхнувся, уклонився, і мені здалося, ніби небо на мить розкрилося перед моїми очима.

– Мультумеш, – сказав він, – дякую.

Потім я хотіла втекти, поки батько не кинувся мене за вечерею, але незнайомець зупинив мене швидким рухом. Він показав на себе.

– Ма намеш Бартоломео Россі, – сказав він.

Потім повторив і написав на землі біля наших ніг. Мені було смішно, коли я намагалася повторити його слова. Потім він показав на мене.

– Вой? – Як тебе звуть?

Я сказала йому, він повторив моє ім’я й знову посміхнувся.

– Фаміліа? – він ніби добирав слова.

– Моє прізвище – Гетсі, – сказала я йому.

Він здивувався, навіть завмер на місці. Він показав у бік річки, а потім на мене й увесь час говорив щось, вставляючи слово «Дракула», що, як я знала, означає «дракон». Я не могла його зрозуміти. Нарешті, кивнувши головою й зітхнувши, він сказав:

– Завтра.

Він показав на себе, на мене, на місце, на якому ми стояли, й на сонце у небі. Я зрозуміла, що він просив мене зустрітися з ним тут у той самий час завтра ввечері. Я знала, що батько дуже розгнівається, якщо дізнається про це. Я показала на землю під ногами і приклала палець до губ.

Я не знала, яким чином ще можна було сказати йому, щоб він нічого не розповідав про мене в селі. Він здивувався, але потім теж приклав палець до губ і посміхнувся. До того моменту я все ще боялася його, але посмішка в нього була доброю, а блакитні очі сяяли. Він знову спробував повернути мені монету, а коли я знову відмовилася взяти її, нахилився, трохи підняв капелюх і попрямував назад – туди, звідки прийшов. Я зрозуміла, що він дав мені можливість повернутися в село самій, тому я побігла, не дозволяючи собі обернутися й подивитися в його бік.

Того вечора, сидячи за столом з батьком, допомагаючи матері прибирати посуд, я думала про того незнайомця. Я згадувала його закордонний одяг, увічливий уклін, вираз його обличчя, розсіяний і водночас уважний погляд, його гарні блакитні очі. Весь наступний день я думала про нього, коли пряла й ткала разом із сестрами, готувала вечерю, носила воду й працювала на полі Кілька разів мати лаяла мене за те, що я неуважна. Увечері я залишилася на полі довше, аби побути на самоті, і зраділа, коли батько й брати зникли в напрямку села.

Як тільки вони пішли, я побігла в ліс. Незнайомець сидів там під деревом і, побачивши мене, підскочив і запропонував мені сісти на колоду біля стежки. Але я боялася, що хтось із села може проходити тут, і повела його глибше в ліс. Серце в мене ладне було вискочити з грудей. Там ми сіли на камені. Ліс був сповнений пташиного співу – був початок літа, теплого й зеленого.

Незнайомець дістав із кишені монетку, яку я дала йому, і поклав її на землю. Потім він дістав зі своєї сумки книги і почав гортати їх. Пізніше я зрозуміла, що це були словники румунської і ще якоїсь незнайомої мені мови. Дуже повільно, часто зазираючи в книги, він запитав, чи не бачила я ще монет, схожих на ту, котру віддала йому. Я сказала, що не бачила. Він сказав, що звір на монеті – це дракон, і запитав мене, чи не бачила я ще десь такий малюнок – на будинку або в книзі. Я сказала йому, що в мене на плечі такий самий.

Спочатку він нічого не міг зрозуміти. Я пишалася тим, що знаю алфавіт і вмію трохи читати: коли я була маленькою, у нашому селі була школа, і священик приходив учити нас. Словники незнайомця були дуже незрозумілі мені, але разом ми знайшли слово «плече». Він не зрозумів і перепитав знову: «Дракул?» Він підняв монету. Я торкнулася свого плеча крізь блузку й кивнула. Він дивився на землю, почервонів, і раптом я відчула, що сміливіша за нього. Я розстебнула свою вовняну жилетку й зняла її, потім відкрила горло в моїй блузці Серце вискакувало в мене із грудей, але щось найшло на мене і я не могла зупинитись. Він відвернувся, але я спустила блузу із плеча й показала йому.

Я не могла пригадати той час, коли на моєму плечі не було маленького темно-зеленого дракона. Мати казала, що в родині батька так відзначали одну дитину в кожному поколінні, от він вибрав мене, бо вирішив, що коли я виросту, то буду найнекрасивішою. Батько сказав, що дід наказував йому так робити, аби зло подалі трималося від родини. Я чула про це тільки раз чи два, тому що батько не любив про це говорити, і навіть не знала, у якого родича його покоління є такий знак, – на його тілі чи на тілі когось із його братів або сестер. Мій дракон не був схожий на маленького дракона з монетки і я ніколи не думала, що вони якось пов’язані, поки незнайомець не запитав, чи бачила я ще щось із зображенням дракона.

Незнайомець уважно розглянув дракона на моїй шкірі, підніс монетку ближче, але не торкнувся мене і не нахилився. Його обличчя все ще було червоним, але, здавалося, йому полегшало, коли я застебнула блузку й наділа жилет. Він зазирнув у словник і запитав, хто намалював мені дракона. Коли я сказала, що це зробив мій батько за допомогою однієї старої цілительки із села, незнайомець запитав, чи може він поговорити з моїм батьком. Я так сильно затрусила головою, що він знову почервонів. Потім йому вдалося мені сказати, що мій рід походить від злого князя, який побудував замок на горі над річкою. Цього князя називали «син дракона», і він убив чимало людей. Він сказав, що цей князь перетворився на «приколича», тобто вампіра. Я хрестилася й просила святу Марію захистити мене. Він запитав, чи знаю я цю історію, і я відповіла, що ні. Він запитав, скільки мені років, чи є в мене брати й сестри, чи є в селі ще люди з нашим прізвищем.

Нарешті я показала на сонце, яке майже сіло, аби дати зрозуміти, що мені настав час іти додому, він швидко підвівся – вигляд у нього був серйозний. Потім він подав мені руку й допоміг звестися на ноги. Коли я взяла його за руку, серце перескочило в мої пальці. Я зніяковіла й швидко відвернулася. Раптом мені спало на думку, що він занадто цікавиться злими духами і може наразитись на небезпеку. Треба було дати йому щось для захисту. Я показала на сонце й на землю: «Приходь завтра». Він стояв у нерішучості кілька секунд, а потім посміхнувся, надяг капелюх, торкнувся його країв і зник у лісі.

Наступного ранку, прийшовши до колодязя, я побачила його у таверні поруч зі старими. Він знову щось записував. Мені здалося, що він подивився на мене, але взнаки не дав, що впізнав. Я була дуже щаслива, тому що зрозуміла: він зберіг нашу таємницю. Удень, коли батьків, братів і сестер не було вдома, я скоїла поганий учинок – відкрила дерев’яну скриню своїх батьків і дістала звідти маленький срібний кинджал, який бачила раніше. Моя мати якось сказала, що ними вбивали вампірів, коли ті нападали на людей або на отару. Я також узяла часник з материного городу й пішла на поле, сховавши все в хустці.

Цього разу брати довго працювали разом зі мною, і я ніяк не могла відірватися від них, але нарешті вони сказали, що йдуть у село і я маю піти разом із ними. Але я відмовилась, пославшись на те, що зберу трави в лісі й прийду за кілька хвилин. Я дуже хвилювалася, коли прийшла до незнайомця, який сидів у глибині лісу на нашому місці. Він курив люльку, але коли я підійшла, він відклав її і підвівся. Я сіла поруч із ним і показала, що принесла. Він був уражений, коли побачив кинджал, і дуже зацікавився, коли я сказала, що цим кинджалом можна вбивати приколинів. Він хотів відмовитися, але я так щиро благала його, що він перестав посміхатися, загорнув кинджал у мою хустку й замислено поклав у рюкзак. Потім я дала йому часник і показала, що він мусить завжди тримати його в кишенях.

Я запитала його, як довго від пробуде в нашому селі, і він показав мені п’ять пальців – ще п’ять днів. Він пояснив мені, що ходитиме по найближчих селах, повертаючись щоразу до нашого села, аби поговорити з людьми про замок. Я запитала, куди він піде через п’ять днів. Він сказав, що поїде в країну, яка називається Греція (я про неї раніше чула), а потім повернеться у своє рідне село. Малюючи на землі в лісі, він пояснив, що його країна називається Англія – це острів, що знаходиться далеко від нас. Він показав мені, де був його університет, – я не знала, що він мав на увазі під цим словом, – і написав назву на землі. Я все ще пам’ятаю ті букви: ОКСФОРД. Пізніше я їх іноді писала, щоб ще раз побачити. Це було найдивніше слово з усіх, які я бачила.

Раптом я зрозуміла, що він незабаром поїде, і я ніколи більше не побачу його, і нікого схожого на нього, і мої очі наповнилися слізьми. Я не хотіла плакати – я ніколи не плакала через докучливих хлопців у селі, але сльози не підкорялися мені, вони просто котилися по щоках. Незнайомець був дуже засмучений, дістав із кишені чисту білу хустку й простягнув мені: «Щось трапилось?» Я похитала головою. Він повільно підвівся й дав мені руку, як і вчора, щоб допомогти встати. Підводячись, я спіткнулася й несподівано налетіла на нього, – я не хотіла цього, – а коли він спіймав мене, ми поцілувалися. Потім я повернулася й побігла. На стежці я зупинилася й обернулася. Він усе ще стояв, нерухомий як стовп, і дивився мені услід. Усю дорогу до села я бігла і цілу ніч пролежала без сну, стискаючи в руці його хустку.

Наступного вечора він опинився на тому самому місці, ніби й не рухався після того, як я пішла від нього. Я побігла до нього, він розкрив свої обійми й піймав мене. Коли ми вже не могли цілувати одне одного, він розстелив свій піджак на землі й ми лягли поруч. Тоді я пізнала любов – усе за одну мить. Поряд його очі були блакитними немов небо. Він устромляв квіти в мої коси й цілував мої пальці. Я була здивована багато чим з того, що робив він, я знала, що це неправильно, це гріх, але відчувала, як радість наче з небес сходить на нас.

Після цього до його від’їзду в нас залишалося три ночі. Ми зустрічалися щовечора. Я говорила батькам усе, що тільки могла, майже завжди поверталася додому із травами з лісу, ніби ходила туди збирати їх. Щоночі Бартоломео повторював, що любить мене, він благав мене їхати разом із ним. Я хотіла, але боялася великого світу, з якого він приїхав, до того ж я не могла уявити, як утечу від батька. Щовечора я запитувала його, чому він не може залишитися зі мною в селі, але він хитав головою й говорив, що йому треба повертатися додому, до своєї роботи.

У наш останній вечір перед тим, як йому час було їхати із села, я почала плакати, як тільки ми торкнулися одне одного. Він обійняв мене й поцілував моє волосся. Раніше я ніколи не зустрічала такого ніжного й доброго чоловіка. Коли я перестала плакати, він зняв зі свого пальця маленький срібний перстень із печаткою. Я точно не знаю, але зараз думаю, що це був перстень працівника університету. Він носив його на мізинці лівої руки. Він зняв його і надів на мій підмізинний палець, а потім попросив мене вийти за нього заміж. Мабуть, він заздалегідь подивився в словнику потрібні слова, тому що я відразу зрозуміла його.

Спочатку ця ідея здалася мені такою ж неможливою, що я знову заплакала, – я була дуже молода, – але потім погодилася. Він пояснив мені, що повернеться по мене через місяць. Йому треба було їхати в Грецію, щоб подбати там про щось, а про що саме, я не могла зрозуміти. Потім він повернеться й привезе моєму батькові гроші, щоб заспокоїти його. Я намагалася пояснити, що в мене немає посагу, але він не слухав. Посміхнувшись, він показав на кинджал і монету, які я подарувала йому, а потім обхопив моє обличчя обома руками й поцілував.

Я мала бути щасливою, але відчувала, що злий дух поруч, і боялася, що щось може перешкодити йому повернутися до мене. Кожна мить того вечора була чудовою, тому що, здавалося, вона могла бути останньою. Він був такий упевнений і спокійний, що незабаром ми побачимося. Я не могла з ним розстатися, поки в лісі не стемніло, але раптом я злякалася батькової люті, востаннє поцілувала Бартоломео, переконалася, що часник лежить у нього в кишені, й пішла. Я знову й знову оберталася. І щораз, коли я дивилася назад, я бачила, як він стояв у лісі, стискаючи капелюх у руках. Він здавався мені дуже самотнім.

Я плакала дорогою, зняла маленький перстень із пальця, поцілувала його й зав’язала в хустку. Коли повернулася додому, батько був злий і питав, де я ходила в темряві без дозволу. Я сказала, що моя подруга Марія загубила козеня, а я допомагала їй шукати його. З важким серцем я лягла спати, відчуваючи то надію, то сум.

Наступного ранку я почула, що Бартоломео виїхав із села – з селянином на візку в Тирговісте. День був дуже довгим і сумним, а ввечері я пішла на наше місце зустрічі в ліс, аби побути там на самоті. Щойно я прийшла туди, як відразу заплакала, сіла на наш камінь, а потім лягла там, де ми лежали щовечора. Я повернулася обличчям до землі й заплакала. Раптом я відчула, як моя рука натрапила на щось серед папороті, і дуже здивувалася, побачивши пачку листів у конвертах. Я не могла прочитати, що було написано на них, кому вони адресувалися, але на кожному конверті було надруковано його гарне ім’я, надруковано, як у книжці. Я відкрила один із них і поцілувала ті рядки, хоч бачила, що вони адресовані не мені. На мить я подумала, чи не призначені вони іншій жінці, але відігнала цю думку. Мабуть, листи випали з його рюкзака, коли він показував мені кинджал і монету.

Я подумала про те, щоб надіслати їх в Оксфорд на острів Англія, але не знала, як можна зробити це непомітно. До того ж грошей на це в мене не було. Я не знала, скільки коштуватиме відіслати посилку на далекий острів – у мене ніколи не було грошей, за винятком тієї монети, яку я віддала Бартоломео. Я вирішила зберегти їх і віддати йому, коли він повернеться.

Місяць тягнувся дуже повільно. Я робила надрізи на дереві біля нашого таємного місця, щоб підраховувати дні. Я працювала на полі, допомагала матері, ткала й плела нам одяг на наступну зиму, ходила в церкву й прислухалася всюди до новин, сподіваючись почути про Бартоломео. Спочатку старі говорили про нього й хитали головами, не схвалюючи його цікавості до вампірів. «Це не доведе до добра», – казав один із них, а інші погоджувалися. Мені було радісно й боляче чути про це. Мені було приємно чути, що про нього хтось говорив, бо я не могла нікому сказати про це, але холола від думки, що він може привернути увагу приколичів.

Я постійно запитувала себе, що станеться, коли він повернеться. Чи підійде він до дверей батька, постукає в них і попросить у нього моєї руки й серця? Я уявляла, як здивується моя родина. Вони всі стоятимуть у дверях і дивитимуться на Бартоломео, поки той буде роздавати їм подарунки, а я – цілуватиму на прощання. Потім він поведе мене до візка, який чекатиме на нас, а може, навіть до автомобіля. Ми виїдемо із села в землі, які я не могла собі уявити, ми поїдемо за гори, далі від великого міста, у якому жила Єва. Я сподівалася, що ми зупинимося, аби побачитися з Євою, я завжди любила її більше за всіх. Бартоломео вона теж сподобається, тому що вона була сильна, смілива і мандрівниця, як і він.

Так минуло чотири тижні, наприкінці четвертого я стомилася так, що не могла ні їсти, ні спати. Коли я відзначила майже чотири тижні на своєму дереві, я почала чекати, виглядати, відшукуючи знаки його повернення. Коли візок приїжджав у село, від звуку його коліс моє серце підскакувало. Тричі на день я ходила по воду, визирала й прислухалася до новин. Я запевняла себе, що він може не приїхати точно після чотирьох тижнів і що я мушу почекати ще тиждень. Коли минув п’ятий тиждень, я занедужала і була впевнена, що князь «приколичів» убив його. Одного разу мені спало на думку, що мій коханий повернеться до мене вампіром. Серед дня я бігла в церкву й молилася перед іконою Діви Марії, щоб вона прогнала з моєї голови цю жахливу думку.

Після шести-семи тижнів я почала втрачати надію. На восьмому тижні за багатьма ознаками, про які чула від заміжніх жінок, зрозуміла, що в мене буде дитина. Ночами я тихо плакала в постелі своєї сестри і думала, що весь світ, Бог і Діва Марія забули про мене. Я не знала, що сталося з Россі, але була впевнена в тому, що якесь лихо, бо знала, як щиро він кохав мене. Таємно я збирала трави й корінці, які могли перешкодити появі дитини на світ, але це було марно. Усередині мене була дуже сильна дитина, сильніша за мене, і я почала любити її всупереч собі. Коли я крадькома прикладала руку до живота, я відчувала любов Бартоломео й вірила, що він не міг забути про мене.

Минуло три місяці після його від’їзду. Я знала, що мені треба йти із села, поки я не зганьбила свою родину й не накликала гніву батька. Зміркувала про те, щоб знайти бабусю, яка дала мені монетку. Можливо, вона погодиться взяти мене до себе, я буду поратися у хаті й куховарити для неї. Вона прийшла із села, яке знаходилося над Арджесом, біля замку приколичів, але я не знала, з якого саме села і чи жива вона взагалі. У горах були ведмеді й вовки, а також багато злих духів, тож я не насмілювалася сама йти через ліс.

Нарешті я вирішила написати своїй сестрі Єві – я вже робила так раз чи два раніше. Я взяла папір і конверт у будинку священика, де іноді працювала. У листі я пояснила їй свою ситуацію й благала приїхати по мене. Минуло ще п’ять тижнів, поки прийшла її відповідь. Слава Богові, селянин, що привіз листа разом з іншими товарами, віддав його мені, а не моєму батькові. Я таємно прочитала лист у лісі. Живіт у мене вже став круглим – я відчула це, коли сіла на пеньок, хоч поки ще могла приховувати його.

У листі були гроші – румунські гроші, більше, ніж я будь-коли бачила у своєму житті, записка Єви була короткою й діловою. Вона писала, що мені треба пішки дійти до сусіднього села приблизно п’ять кілометрів, а там сісти у візок або вантажівку й доїхати до Тирговісте. Відтіля я мала поїхати в Бухарест, а з Бухареста потягом – до угорського кордону. Її чоловік зустрічатиме мене на митниці в Т*** 20 вересня – я все ще пам’ятаю цю дату. Вона радила мені спланувати свій час так, щоб я дісталася туди точно в цей день. До листа додавалося запрошення від уряду Угорщини, що допоможе мені в’їхати в країну. Вона написала, що цілує мене, застерігала бути дуже обережною і бажала мені безпечної подорожі. Коли я дочитала до кінця, я поцілувала її підпис і благословила сестру від щирого серця.

Я зібрала свої речі в невелику сумку, взяла гарні туфлі, які вирішила надягти, коли буду їхати потягом, листи, які загубив Бартоломео, і срібний перстень. Одного ранку я пішла з нашого будинку, а перед цим обійняла й поцілувала матір, яка вже постаріла та дедалі частіше хворіла. Я хотіла дати їй знати, що прощаюся з нею. Вона здивувалася, але нічого не спитала. Замість того, щоб піти вранці на поле, я вирушила в бік лісу. Зупинилась, щоб попрощатися з нашим таємним місцем, де ми були з Бартоломео. Зарубки на дереві вже стиралися. На тому місці я наділа перстень на палець і пов’язала голову хусткою, як заміжня жінка. Вітер шумів у жовтому листі, повітря ставало холодним. Я постояла там кілька хвилин, а потім пішла стежкою у бік сусіднього села.

Я не пам’ятаю подробиць подорожі – тільки те, що дуже втомилася й хотіла їсти. Одного разу я переночувала в будинку бабусі, яка нагодувала мене супом і сказала, що мій чоловік не повинен був дозволяти мені подорожувати самій. Іншим разом я спала в сараї. Нарешті я змогла доїхати до Тирговісте, а звідти – до Бухареста. Іноді я купувала хліб, але не знала, скільки грошей мені знадобиться на потяг, тому була дуже ощадливою. Бухарест був дуже великий і гарний, але він лякав мене, бо там було так багато людей: усі в гарному одязі, а чоловіки розглядали мене на вулиці. Мені довелося спати на вокзалі. Потяг мене теж налякав – велике чорне чудовисько. Але, щойно присівши біля вікна, я відчула полегшення. Ми проїжджали повз чудові місця, гори, річки, відкриті поля – усе це так відрізнялося від лісів Трансільванії.

На кордоні мені сказали, що тільки дев’ятнадцяте вересня, тож я спала на лаві, поки один охоронець не запросив мене в будку й не напоїв гарячою кавою. Він запитав мене, де мій чоловік, а я сказала, що їду в Угорщину до нього. Наступного ранку по мене приїхав чоловік у чорному костюмі й чорному капелюсі. У нього було дуже добре обличчя, він поцілував мене в обидві щоки й назвав сестрою. З тієї миті я полюбила свого зятя, любила до самої його смерті й люблю зараз. Він подбав про все, купив мені у потязі гарячий обід, який ми їли за столом, застеленим скатертиною. Ми їли й дивилися на пейзаж за вікном.

На вокзалі в Будапешті нас зустрічала Єва в костюмі й гарному капелюшку – вона здавалася мені королевою. Вона обійняла й поцілувала мене кілька разів. Моя дитина народилася в найкращій лікарні Будапешта. Я хотіла назвати її Євою, але сестра сказала, що вона сама назве дитину, і дала дівчинці ім’я Олена. Це була чудова дитина, з великими темними очима, вона посміхалася, коли їй було тільки п’ять днів від народження. Люди казали, що ніколи не бачили раніше, щоб дитина посміхалася в такому ранньому віці. Я сподівалася, що в неї будуть блакитні очі, як у Бартоломео, але вона у всьому була схожа на мою родину.

Я чекала, поки народиться дитина, щоб написати Бартоломео про це, хотіла розповісти йому про справжню дитину, а не просто про вагітність. Коли Олені був місяць, я попросила зятя знайти адресу університету Россі в Оксфорді і сама написала це дивне слово на конверті. Мій зять написав листа німецькою, і я підписала його власноруч. У листі я пояснила, що чекала три місяці, а потім пішла із села, оскільки знала, що в мене буде дитина. Я розповіла йому про свою подорож, сестру в Будапешті, про нашу Олену, про те, яка вона мила й весела. Я запевняла, що кохаю його, боялася, що з ним сталося щось жахливе, тому він і не зміг повернутися. Я запитувала, коли зможу побачити його, чи зможе він приїхати в Будапешт, аби забрати мене й Олену. Я обіцяла йому, що б не сталося, любити його до кінця свого життя.

Потім я знову чекала, цього разу довго, дуже довго, а коли Олена стала робити перші кроки, прийшов лист від Бартоломео, відповідь надіслали з Америки, а не з Англії, і теж німецькою. Мій зять читав його мені м’яким голосом, але я розуміла, що він був занадто чесним, щоб змінити текст листа. Бартоломео повідомляв, що він одержав мій лист, який спочатку прийшов на його стару адресу, в Оксфорд. Він чемно говорив, що ніколи не чув про мене й ніколи не зустрічав мого імені раніше, до того ж він ніколи не був у Румунії, тому дитина, про яку я йому писала, не може бути його. Він писав, що співчуває мені, дізнавшись про мою сумну історію, і бажає мені щастя в житті. Це був короткий і дуже добрий лист, але в ньому не було жодного слова, з якого стало б зрозуміло, що він знав мене.

Я дуже довго плакала. Я була молодою і не розуміла, ще люди можуть змінюватися. Проживши в Угорщині кілька років, я зрозуміла, що вдома можна бути однією людиною, а в іншій країні – зовсім іншою. Мабуть, щось таке відбулося з Бартоломео. Зрештою моїм єдиним бажанням було те, щоб він не брехав, не стверджував, що не знає мене. Адже коли ми були вдвох, я відчувала, що він був чесною, щирою людиною, і не хотіла погано думати про нього.

Я виховала Олену за допомогою родичів, вона виросла гарною, розумною дівчинкою. Я певна, що це кров Бартоломео. Я розповіла їй про батька – і ніколи не брехала. Можливо, я не все розповіла, але вона була занадто молода, щоб зрозуміти, як кохання робить людей сліпими й дурними. Вона пішла в університет, і я дуже пишалася нею. Якось вона сказала мені, що її батько – великий американський учений. Я сподівалася, що вони коли-небудь зустрінуться.

Але я не знала, що ти поїхала в той університет, у якому він працював, – додала мати Хелен і з докором подивилася на свою дочку, таким чином закінчивши свою розповідь.

Хелен пробурмотіла щось, чи то вибачаючись, чи то виправдовуючись, і похитала головою. Було видно, що вона вражена так само, як і я. Під час розповіді вона сиділа дуже тихо, перекладала ледь чутним голосом, пробурмотівши щось тільки тоді, коли мати розповідала про дракона у себе на плечі. Хелен пізніше сказала мені, що її мати ніколи не роздягалася перед нею, ніколи не водила її в лазню – це робила Єва.

Спочатку ми всі троє сиділи мовчки за столом, але потім Хелен обернулася до мене й жестом показала на листи, які лежали перед нами на столі. Я зрозумів – я думав про те саме.

– Чому вона не відіслала кілька листів Россі, аби довести йому, що він був у Румунії?

Хелен подивилася на матір, в очах її був сумнів, а потім, мабуть, вона спитала про це матір. Вона відповіла, але коли Хелен переклала, моє серце підскочило до горла і наповнилося болем почасти за неї, а почасти за свого невірного викладача.

– Я думала зробити так, але з його листа я зрозуміла, що він усе вирішив остаточно. Тоді я подумала, що ці листи нічого не змінять, вони тільки завдадуть мені ще більшого болю, до того ж я втрачу дрібнички, які нагадували мені про нього, – вона простягнула руку, ніби хотіла доторкнутися до його руки, але потім забрала її. – Я тільки шкодувала про те, що не повернула його речі. Але, з іншого боку, у нього було так багато від мене, що нема нічого страшного і в тому, що я залишу листи собі.

Вона подивилась на мене, потім на Хелен, її очі були спокійними: в них не було виклику, а тільки глибока відданість. Я відвів погляд.

Але Хелен була налаштована зовсім інакше.

– То чому ж ти не віддала мені ці листи кілька років тому? – палко вигукнула вона.

Жінка похитала головою.

– Вона говорить, – заявила Хелен із твердим виразом обличчя, – що знала, як я ненавиділа свого батька, і чекала того, хто б любив його. «Як і вона любить дотепер», – міг додати я, тому що моє серце майже відчувало те кохання, яке поховали в цьому порожньому маленькому домі.

Я сумував не тільки за Россі. Сидячи за столом, я однією рукою взяв Хелен за руку, а другою – мозолисту руку її матері й міцно стис їх. Тієї миті світ, у якому я виріс, його спокій і тиша, мораль і манери – світ, у якому я вчився, сидів в архівах, кохав когось, здавався далеким, як Чумацький Шлях. Я не міг говорити, – клубок підступив до горла, – але якби зміг, то знайшов би спосіб сказати цим двом жінкам із несхожою, але однаково сильною любов’ю до Россі, що я відчуваю його присутність.

За секунду Хелен вивільнила свою руку, але її мати тримала мене, як і раніше, запитуючи щось своїм м’яким голосом.

– Вона хоче знати, як може допомогти тобі знайти Россі.

– Скажи їй, що вона й так уже мені допомогла і що я прочитаю ці листи, тільки-но ми підемо, і, може, вони допоможуть нам знайти Россі.

Після цих слів Хелен зніяковіло нахилила голову й підвелася, щоб подивитися на рагу в духовці. Звідти линули чудові запахи, навіть Хелен посміхнулась, ніби визнаючи, що є й свої плюси в тому, що вона повернулася в цей будинок. Спокій того моменту додав мені хоробрості:

– Запитай, будь ласка, свою матір, чи знає вона про вампірів таке, що могло б допомогти нам у наших пошуках.

Коли Хелен переклала, я побачив, що потривожив слабкий спокій. Її мати озирнулася й перехрестилась, але за мить вона, здавалося, змусила себе зібратися на силі й заговорила. Хелен уважно слухала й кивала.

– Вона говорить, що ти мусиш запам’ятати: вампір може змінюватися. Він може з’являтися перед тобою у різному вигляді.

Я хотів дізнатися докладніше, що це означає, але мати Хелен стала тремтячою рукою накладати нам їжу. Тепло печі, запах м’яса та хліба заполонили маленький будинок, і ми мовчки із задоволенням почали їсти. Мати Хелен раз у раз підкладала мені хліб, поплескувала мене по руці або підливала свіжий чай. Їжа була простою, але смачною й ситною, сонячне світло прикрашало скатертину золотим візерунком.

Коли ми закінчили, Хелен вийшла на вулицю покурити, а мати жестом покликала мене за собою. На задньому дворі був сарай, біля якого вовтузилося кілька курчат, а також маленька клітка з двома довговухими кроликами.

Мати Хелен витягла одного з них, ми стояли разом і гладили його ніжну голову, а він моргав і трохи пручався. Крізь вікна я почув, як Хелен почала мити посуд. Сонце своїм теплом зігрівало мене, а за будинком зелені поля гуділи й розтікалися у невичерпній радості життя.

Настав час іти, щоб не запізнитися на автобус, і я поклав листи Россі у портфель. Коли ми вийшли, мати Хелен зупинилася біля дверей. Здавалося, їй і на думку не спало проводити нас селом до автобуса. Вона взяла обидві мої руки у свої й ніжно стисла їх, зазираючи мені в очі.

– Вона говорить, що бажає тобі тільки щасливих подорожей, щоб ти знайшов те, що шукаєш, – пояснила Хелен.

Я подивився в глибину темних очей цієї жінки й щиро подякував їй. Вона обійняла Хелен, сумно подивилася на обличчя дочки, обхопивши його двома руками, а потім відпустила нас.

Трохи відійшовши, я обернувся, щоб іще раз подивитися на неї. Вона стояла, спершись на одвірок, наче наш візит виснажив її. Я поставив свій портфель просто на курну дорогу і пішов назад до неї так швидко, що на якусь мить мені здалося, що я не рухаюсь. Згадавши Россі, я обійняв і поцілував жінку в ніжну м’яку щоку. Мати пригорнулася – вона була набагато нижча від мене – і сховала обличчя в мене на грудях. Потім раптом вирвалася й зникла в будинку. Я подумав, що вона, сповнена емоціями, хотіла побути сама, тому теж хотів іти, але за мить вона повернулася і, на мій подив, схопила мене за руку й вклала в неї щось маленьке та тверде.

Розтиснувши пальці, я побачив срібний перстень із гербом. Я відразу зрозумів, що це був перстень Россі, який вона повертала йому через мене. Її обличчя сяяло, темні очі блищали. Я нахилився й знову поцілував її, але цього разу в губи. Вони були м’які й ніжні. Коли я відпустив її й повернувся до свого портфеля й Хелен, я побачив самотню блискучу сльозу на обличчі старої жінки. Десь я прочитав, що не буває самотньої сльози, що це застарілий поетичний штамп. Напевно, не буває, тому що інші котилися по моїх щоках.

Тільки-но ми сіли в автобус, я дістав листи Россі й обережно відкрив перший. Переписуючи їх тут, я з повагою поставлюся до бажання Россі захистити особисте життя друга й скористаюся псевдонімом (nom-de-querre, як сказав він). Було дуже дивно знову бачити почерк Россі – той самий молодий, майже учнівський – на пожовклих сторінках.

– Ти збираєшся читати їх тут? – здивувалася Хелен, зазираючи через моє плече.

– А ти хіба можеш чекати?

– Ні, – сказала вона.

Розділ 45

20 череня 1930 року

Мій любий друже!

В усьому світі немає жодної душі, з ким я міг би поговорити цієї миті, і от я сиджу з пером у руці й пишу, уявляючи, що ти зараз зі мною, – ти був би вкрай здивований, побачивши те, чим я насолоджуюсь. Я й сам собі сьогодні не вірив (як і ти не повірив би, якби побачив, де я знаходжуся), я на потязі, хоча річ не в цьому, а в тому, що потяг їде у бік Бухареста. «Господи, друже!» – чую твій голос. І це правда. Я не планував приїхати сюди, але щось особливе привело мене. Усього лише кілька днів тому я був у Стамбулі, проводив дослідження, про яке нікому не говорив, і знайшов там щось, що змусило мене приїхати сюди. Це не моє бажання – чесно кажучи, я був наляканий, але все одно мені довелося їхати. Ти запеклий раціоналіст, тобі не сподобалось би це, але найбільше на світі я хотів би, щоб твої мізки були поруч зі мною під час цієї поїздки, мої мені знадобляться всі, до останньої клітинки, але їх не вистачить для того, щоб знайти те, що я шукаю.

Ми сповільнюємо хід перед містом. Мені випадає нагода купити сніданок, я зупинюся на хвилину й повернуся до тебе пізніше.

День – Бухарест

Я б скористався відпочинком, якби не моє хвилювання й занепокоєння. Тут неймовірна спека, а я думав, що це земля прохолодних гір. Якщо ж вони і є тут, то поки я до них не дістався. Пристойний готель, Бухарест – такий собі маленький східний Париж, водночас великий, маленький і трохи старий. Мабуть, він засліплював розкішшю у вісімдесятих-дев’яностих роках. Минула вічність, поки я знайшов таксі, і ще стільки ж, поки знайшов готель, але моя кімната досить зручна, я можу відпочити, помитися й подумати про те, що робити далі. Зараз я мушу розповісти тобі про мету свого приїзду, бо ти будеш дуже здивований, якщо я не зроблю цього. Щоб шокувати тебе швидко й відразу, я скажу: я вирушив у пошуки, на історичне полювання на Дракулу. Звичайно, я маю на увазі не романтичного графа Дракулу, а реального Дракулу – Draculya – Влада III, тирана з п’ятнадцятого сторіччя, який жив у Трансільванії й Валахії і присвятив себе тому, щоб не допускати Оттоманську імперію на свої землі. Кілька днів я провів у Стамбулі, переглядаючи архів, у якому зберігалися документи про Дракулу, зібрані турками, і там я знайшов кілька примітних карт, які, на мою думку, підказували місцезнаходження його могили. Коли повернуся додому, я докладніше розповім тобі, що змусило мене вирушити в цю гонитву, а поки я прошу тебе бути поблажливим до мене. Можеш повернути це на молодість, мій старий мудрецю.

Тим часом перебування в Стамбулі було зіпсоване подіями останнього дня, що дуже мене налякало, хоча це, звичайно ж, здалеку може здатися тобі безглуздим. Але я, як ти знаєш, не легко відмовляюся від пошуків. Отже, нічого не залишалося, як поїхати сюди з копіями тих карт і пошукати більше інформації про могилу Дракули. Мушу пояснити тобі, що вважається, ніби його поховано в монастирі на острові, що на озері Снагові, у Західній Румунії. Ця місцевість називається Валахією. На картах, які я знайшов у Стамбулі, чітко позначено його могилу, але немає ні острова, ні озера, нічого такого, з чого, наскільки я розумію, можна було б упізнати Західну Румунію. Я завжди вважав правильним перевіряти найочевидніші факти, тому що часто найпростіше виявляється правильним. Тому я вирішив (хоча тут, я певен, ти киваєш головою, дивуючись із моєї дурної впертості) поїхати на озеро Снагов зі своїми картами й самому переконатися в тому, що могили там немає. Що з цього вийде, я поки не знаю, але не можу починати пошуки в іншому місці, поки не перевірю цю версію. Можливо, мої карти – це стара фальшивка, і я знайду певний доказ того, що тиран спочивав і спочиває на своєму місці.

Я повинен бути в Греції п’ятого, тому в мене дуже мало часу на повну екскурсію. Я просто хочу знайти місцевість, позначену на моїй карті. Навіщо мені це треба, я не можу сказати тобі, любий друже, тому що сам не знаю. Я збираюсь під час румунської подорожі відвідати якнайбільше районів Валахії й Трансільванії. Що спадає тобі на думку, коли ти чуєш слово «Трансільванія», якщо ти взагалі думаєш про це слово? Чи не думаєш, друже мій? Але мені уявляються гори дикої краси, давні замки, люті вовки й відьми – земля магічної невідомості. Коротше кажучи, як я зможу повірити в те, що я перебуваю все ще в Європі, коли потраплю в таке королівство? Коли я приїду туди, я розповім тобі, що знайшов: Європу чи казкову країну. Але спочатку Снагов – я вирушаю завтра.

Твій відданий друг Бартоломео Россі

22 червня

озеро Снагов

Мій любий друже!

Мені ще не траплялося таке місце, звідки можна було б надіслати тобі перший лист, надіслати з упевненістю, що він потрапить хоч коли-небудь у твої руки, але, незважаючи на це, я з надією продовжую писати, бо багато чого вже сталося. Цілий день учора я провів у Бухаресті, намагаючись дістати гарні карти. Тепер вони в мене є, принаймні, карта доріг Валахії й Трансільванії Я також розмовляв з усіма, кого міг знайти в університеті й хто цікавиться історією Влада Тепеса. Тут ніхто, здається, не хоче обговорювати цю тему, і в мене виникло таке відчуття, що вони відлюдкуваті або навпаки розкуті через те, що хрестяться щоразу, коли я згадую ім’я Дракули. Після того, що відбулося в Стамбулі, така їхня поведінка змушує мене нервуватися, зізнаюсь, але я все-таки продовжу почате.

В усякому разі вчора я натрапив на молодого археолога, який був дуже добрим і повідомив, що один із його колег, містер Георгеску, спеціалізується на історії Снагова й цього літа проводить там дослідження. Звичайно ж, я був схвильований, коли довідався про це, і вирішив віддати себе, карти, сумки – усе в руки водія, який відвезе мене сьогодні. Туди лише декілька годин їзди від Бухареста, ми виїжджаємо о першій. Зараз мені треба піти пообідати: тут є маленький ресторанчик, надзвичайно затишний, де кухня не забула ще про східну розкіш.

Вечір

Мій любий друже!

Не можу із собою нічого вдіяти, продовжу це наше однобічне листування – може, ці листи все ж таки потраплять тобі на очі; сьогодні був такий чудовий день, що мені просто необхідно з кимось поговорити. Я виїхав з Бухареста в маленькій машині таксі, за кермом якої сидів чоловік, маленький на зріст, і я ледве міг обмінятися з ним кількома словами (одним із них було «Снагов»). Після швидкого вивчення карт доріг і з багатьма переконливими фактами за плечима (за моїми плечима) ми вирушили. Дорога зайняла в нас майже цілий день. Ми петляли по дорогах, переважно асфальтованих, але брудних, навколо око тішили приємні пейзажі: сільськогосподарські поля, а іноді й ліс. Нарешті ми і приїхали на озеро Снагов.

Моє перше знайомство із цим місцем відбулося, коли водій махнув рукою убік, де я нічого не побачив, окрім лісу. Проте це був лише вступ. Навіть не знаю, на що очікував: мабуть, історична цікавість так захопила мене, що я майже забув, куди іду. Але я був уражений, коли вперше побачив озеро. Це надзвичайно гарне місце, мій друже, – сільська місцевість ніби з іншого світу. Уяви собі, якщо зможеш, блискучу спокійну воду, яку вже видно крізь гілля дерев уздовж дороги. Іноді серед дерев трапляються невеликі вілли, іноді видно тільки вишуканої форми димар або чудову стіну – будівлі, певно, початку дев’ятнадцятого сторіччя або навіть раніші.

Виїхавши з лісу на берег, ми зупинилися біля маленького ресторану, поруч із яким були прив’язані три човни, і побачили озеро, за яким стояв монастир. Тут починаєш розуміти, що навколо практично нічого не змінилося за століття. До острова можна доплисти від берега човном, і на це піде мало часу, весь острів, як і берег, укритий густим лісом. Над деревами височать бані візантійської церкви при монастирі, а над водою чути передзвін – це чернець б’є у дзвони дерев’яним молотом (про це я дізнався пізніше). Серце підскочило від передзвону, який ніби плив по воді: мені здалося, що це повідомлення з минулого, крик, який треба зрозуміти, навіть якщо ніхто з упевненістю не може усвідомити, про що вони говорять. Ми з водієм, стоячи у сяйві вечірнього світла, яке відбивалося від води, були схожі на шпигунів турецької армії, що оглядають бастіон ворожої віри, а не на сучасних, запорошених мандрівників, що обперлись об машину.

Я міг би так довго й невтомно стояти і дивитись, але археолога треба було знайти ще до того, як настане ніч, тому я зайшов у ресторан. За допомогою мови жестів і поганої латини мені пощастило найняти човен до острова. «Так-так, є там чоловік із Бухареста, він копав там щось лопатою», – запевнив мене власник ресторану. І за двадцять хвилин ми вже сходили на острів. Зблизька монастир виявився ще кращим: він здавався неприступним зі своїми старими стінами й високими банями, кожна з яких була увінчана візерунчастим семикінцевим хрестом. Човняр повів нас до нього крутими сходами, і я відразу зайшов би в ці великі дерев’яні двері, але хлопець показав нам у бік задньої частини монастиря.

Обходячи ці гарні старі стіни, я вперше збагнув, що буквально йду слідами Дракули. До того моменту я йшов за ним крізь купу документів, а зараз стояв на землі, по якій, напевно, ступали його ноги – мабуть, у шкіряних чоботях із гострими шпорами. Якби я був віруючим, тієї миті я б перехрестився, але в мене виникло раптове бажання схопити човняра за плече під вовняним одягом і попросити його мерщій відвезти нас назад на берег. Але я не зробив цього, як ти розумієш, і сподіваюся, що мені не доведеться про це шкодувати.

За церквою, серед величних руїн, ми справді знайшли людину з лопатою. Це був міцний чоловік середнього віку із чорним хвилястим волоссям, у білій незаправленій сорочці з рукавами, засуканими до ліктів. Поруч із ним працювали двоє хлопчиків, які акуратно перебирали руками ґрунт, і час від часу чоловік кидав лопату й робив те саме. Їхня робота була сконцентрована навколо дуже маленької ділянки, наче вони вже знайшли там щось цікаве, і тільки коли наш човняр голосно скрикнув, вітаючись, вони підвели голови.

Чоловік у білій сорочці пішов назустріч, уважно оглядаючи нас пронизливими чорними очима, і човняр за допомогою водія відрекомендував нас. Я простягнув руку й спробував вимовити одну з кількох румунських фраз, які вивчив від консьєржа в готелі: «Ма нумеска Бартоломео Россі. Ну ва суперати…». Я завчив цю фразу – за її допомогою передбачалося зупиняти когось, аби запитати дорогу, буквально вона означала: «не гнівайтесь» (чи можеш ти уявити собі більше підтвердження войовничої історії?). «Не хапайся за кинджал, мій друже, я просто заблукав у лісі і хочу дізнатися, як із нього вийти!» Я не знаю, чи була недоречною сама фраза, чи мій специфічний акцент, але археолог розсміявся, потискуючи мою руку.

Зблизька він виявився міцним засмаглим хлопцем зі зморшками навколо очей і рота. У його посмішці відкрився рот, у якому не вистачало двох зубів, а решта блищала золотом. У нього була надзвичайно сильна рука, а долоня суха й груба, як у селянина.

– Бартоломео Россі, – повторив він басовитим голосом, усе ще сміючись. – «Ма нумеска Веліор Георгеску». Як справи? Чим можу допомогти?

На якусь мить мені здалося, що триває наш торішній похід: цього чоловіка можна було прийняти за одного з тих обвітрених горян, у яких ми раз у раз запитували напрямок, тільки волосся в нього було темним, а не пісочного кольору.

– Ви говорите англійською? – здивувався я по-дурному.

– Трохи, – відповів містер Георгеску. – Мені вже давно не випадала нагода потренуватися, але дещо пам’ятаю.

Він говорив вільно, у нього був багатий словниковий запас, хіба що він трохи тягнув «р».

– Вибачте, – оговтався я. – Як я зрозумів, ви цікавитеся Владом III. Мені б дуже хотілося поговорити з вами. Я історик з Оксфордського університету.

Він кивнув:

– Мені дуже приємно чути про ваш інтерес. Ви приїхали здалеку тільки для того, щоб подивитися на його могилу?

– Розумієте, я сподівався…

– А, ви сподівалися, сподівалися… – сказав містер Георгеску, плескаючи мене по плечі. – Але мені доведеться розчарувати вас, хлопче.

Серце підскочило в мене у грудях: може, ця людина теж уважає, що Влада не тут поховано? Але я вирішив не квапитися й вислухати все, перш ніж ставити питання. Він уважно подивився на мене, а потім знову посміхнувся:

– Ходімо, я проведу для вас екскурсію.

Він дав своїм помічникам кілька інструкцій, схоже, щодо припинення роботи, бо вони одразу ж обтрусили руки й уляглися під дерево. Приставивши лопату до відкопаної стіни, він кивнув мені. У свою чергу я відпустив човняра й водія, під опікою яких перебував, і вклав срібло в руку човняра. Він доторкнувся до капелюха й зник, а водій сів біля зруйнованої стіни й дістав із кишені фляжку.

– Дуже добре, спочатку ми подивимося все зовні, – містер Гергеску обвів навколо себе рукою. – Ви знаєте історію острова? Трохи? У чотирнадцятому сторіччі тут була церква, а монастир побудували трохи пізніше, але в тому самому сторіччі. Перша церква була дерев’яною, а другу спорудили з каменю, але й вона потонула в озері 1453 року. Дивно чи не так? Дракула повернувся доклади вдруге 1456 року, і в нього були свої плани. Я певен, йому подобався цей монастир, тому що острів дуже легко захищати – він завжди шукав місця, які могли б стати фортецею проти турецької навали. А це місце саме таке, як на вашу думку?

Я погодився, намагаючись не дивитися на нього. Англійська у цієї людини була настільки гарною, що мені було важко зосередитися на тому, що він говорив, але його остання фраза дійшла до мене. Варто один раз подивитися навкруги, і можна було уявити, як навіть небагато ченців змогли б захистити такі стіни від загарбників. Веліор Георгеску схвально оглядав усе навколо.

– Отже, Влад зробив фортецю з монастиря. Довкола він звів захисні стіни, в’язницю й камеру катувань, а також тунель для втечі й міст до берега. Хитрим був цей Влад. Мосту вже давно немає, звичайно ж, а решту я розкопую. Тут, де ми зараз копаємо, була в’язниця. Ми вже знайшли кілька кістяків. – Він широко посміхнувся, при цьому на сонці засяяли його золоті зуби.

– А це церква Влада? – я показав на оточений темними деревами гарний будинок із банями, що немов злітали вгору.

– Ні, на жаль, ні, – відповів Георгеску. – Монастир частково спалили турки 1462 року, коли брат Влада, Раду, оттоманська маріонетка, сидів на троні Валахії. Саме тоді, коли Влада тут поховали, сильний шторм змив церкву в озеро. «Тож Влад усе-таки був тут похований?» Я ледве не запитав це, але міцно стиснув губи.

– Селяни, можливо, думали, що це було йому Божою карою за гріхи. Церкву відновили 1517 року, на це пішло три роки, – і ось ви бачите результат. Зовнішні стіни монастиря відреставровано лише тридцять років тому.

Ми пройшли до церкви, Георгеску поплескав по світло-жовтій кам’яній кладці, ніби по крупу улюбленого коня. Коли ми стояли там, з-за церкви зненацька вийшла людина й підійшла до нас – це був згорблений старий із білою бородою, у чорній мантії й чорному капелюсі з довгими вухами, що доходили до плечей. Він ішов, спираючись на ціпок, мантія була підперезана вузькою мотузкою, з якої звисала зв’язка ключів. Навколо шиї на ланцюзі висів дуже гарний старий хрест такої самої форми, як на банях церкви.

Я був настільки вражений його раптовою появою, що ледве не впав: навіть не можу описати – він справив на мене таке враження, ніби Георгеску раптом викликав духа. Мій новий знайомий вийшов уперед, посміхаючись ченцеві, схилився до його вузлуватої руки та шанобливо поцілував золотий перстень на ній. Старому, схоже, Георгеску теж подобався, тому що він поклав долоню на голову археолога і посміхнувся – це була виснажена слаба посмішка, що показала зуби, ще більш рідкі, ніж у Георгеску. У процесі знайомства я почув своє ім’я й схилився перед ченцем якомога шанобливіше, але не міг себе змусити поцілувати перстень.

– Це настоятель, – пояснив мені Георгеску. – Крім нього в монастирі живуть лише троє ченців. Він тут із молодості й знає острів краще, ніж коли-небудь зможу пізнати я. Він вітає вас і благословляє. Якщо у вас є до нього питання, він постарається відповісти на них.

Я подякував, схиливши голову, і старий повільно рушив далі. За кілька хвилин я побачив його знову, він спокійно сидів на краю зруйнованої стіни за нами, схожий на ворона, що гріється на осонні.

– Вони живуть тут цілий рік? – запитав я Георгеску.

– Так. Вони живуть тут навіть у найсуворіші зими, – кивнув мій гід. – Ви навіть зможете почути, як вони співають під час меси, якщо не поспішаєте. – Я запевнив його, що не пропущу такого. – А тепер зайдемо всередину церкви.

Ми обійшли будинок і підійшли до великих різьблених дерев’яних дверей, і там я потрапив у незнайомий мені світ, зовсім не схожий на світ наших англіканських церков.

Усередині було холодно; перш ніж встигнути розглянути щось у суцільній темряві, я відчув запах якогось диму й холодну вогкість від каменів, ніби вони дихали. Коли очі звикли до мороку, я міг розрізнити лише блиск міді й полум’я свічок. Денне світло насилу проходило через товсті, пофарбовані темним вікна. Не було ні рядів, ні стільців – лише вражаюче високі дерев’яні сидіння, вибудувані уздовж однієї зі стін. Біля входу стояла висока підставка, на якій горіли свічки – вони плавилися, через що звідти відгонило воском. Деякі з них були вставлені в мідні корони нагорі, інші встромлені в горщечки з піском біля підніжжя.

– Ченці запалюють їх щодня, і люди, які приходять сюди, теж, – пояснив Георгеску. – Свічки, які нагорі, запалюються за живих, свічки внизу – за душі померлих. Вони горять доти, доки самі не згаснуть.

Георгеску показав рукою вгору, і я побачив тьмяне обличчя над нами, просто під самим склепінням.

– Вам знайомі візантійські церкви? – запитав Георгеску. – Христос завжди в центрі й дивиться згори. Цей канделябр, – велика корона висіла по центру на рівні грудей Христа, заповнюючи собою більшу частину церкви, але свічки в ній уже догоріли, – теж типовий.

Ми пройшли до вівтаря. Раптом у мене виникло таке відчуття, що я схожий на загарбника, але поблизу не було жодного ченця і Георгеску йшов попереду, як привітний господар. Вівтар був завішений вишитою тканиною, а перед ним лежали вовняні килими, прикрашені народним орнаментом, який я назвав би турецьким, якби не знав напевно. Верхня частина вівтаря була прикрашена кількома багато оздобленими предметами, серед яких був емальований хрест й ікона в позолоченій рамці із зображенням Діви Марії з Дитям. За вівтарем височіла стіна із сумними обличчями святих і ще сумніших ангелів, а посередині розташовувалися золоті двері, завішані пурпуровим оксамитом – врата, які вели в таємниче святе святих.

Усе це я погано бачив через півтемряву, але похмура краса побаченого захопила мене. Я повернувся до Георгеску:

– Влад молився тут (у колишній церкві, я маю на увазі)?

– О, звичайно, – посміхнувся археолог. – Це був ще той набожний кат. Він побудував багато церков та монастирів, щоб багато людей молилися за його душу. Це було одне з його улюблених місць, а він був дуже близький із ченцями. Не знаю, що вони думали про його грішні діяння, але любили його за те, що він підтримував монастир. До того ж він захищав їх від турків. Але всі скарби, які можна побачити тут, були перенесені з різних церков: у минулому столітті церкву закрили, і селяни винесли з неї все цінне. Погляньте сюди, ось що я хотів вам показати.

Він присів і відсунув килим перед вівтарем. І я побачив просто під ним довгий прямокутний камінь, гладкий, без малюнка, але, без сумніву, це була могила. Серце почало шалено битися.

– Могила Влада?

– Так, якщо вірити легенді. Ми з колегами кілька років тому проводили тут розкопки й знайшли порожню яму, у якій було лише кілька кісток тварин.

У мене перехопило подих.

– То його там не було?

– Не було, і це точно, – зуби Георгеску сяяли, як мідь і золото навколо нас. – У літописах говориться, що він був похований тут, навпроти вівтаря, і що нова церква була побудована на тому самому місці, де стояла стара, тому його могилу не чіпали. Можете собі уявити, як ми були розчаровані?

Розчаровані? Для мене новина про порожню яму була не розчаруванням, а швидше жахом.

– Хоч там як, ми вирішили ще трохи покопатися тут, – він пішов назад через неф до місця біля входу й підняв ще один килим. – Отут ми знайшли другий камінь, такий самий, як і перший. – Я подивився на нього. Цей камінь справді був такого самого розміру й форми, як і перший, і також без малюнка. – Цей камінь ми теж підняли, – пояснив Георгеску, погладжуючи плиту.

– Ви знайшли?..

– О, дуже гарний кістяк, – сказав він задоволеним тоном. – Він був у труні, на якій усе ще був саван – дивовижно, що він зберігся після стількох століть. Це колись був королівський саван, пурпуровий із золотою вишивкою. Та й кістяк у доброму стані. На ньому теж був гарний одяг, пурпурова парча, темно-червоні рукави. Найцікавішою знахідкою був маленький перстень, пришитий до одного з рукавів. Він був досить простим, але один мій колега стверджує, що це частина великого орнаменту, що є символом Ордену Дракона.

Зізнаюся, що після цих слів моє серце завмерло на секунду чи дві.

– Символ?

– Так. Дракон із довгими кігтями й закрученим хвостом. Ті, хто входили до цього Ордену, завжди носили цей символ за всіх часів, зазвичай це була брошка або застібка на мантії. Наш друг Влад напевне був посвячений, коли досяг зрілості, як і його батько. – Георгеску посміхнувся мені. – Але в мене таке відчуття, що ви про це знали, професоре.

Я боровся з почуттями жалю й полегшення.

– Отже, це була його могила, а легенди просто вказували не на те місце.

– Я так не думаю, – археолог накрив камінь килимом. – Не всі мої колеги погодяться зі мною, але, на мою думку, докази говорять про інше.

Я не зміг приховати своїх почуттів і здивовано подивився на нього:

– Але як же все це королівське вбрання й маленький перстень?

Георгеску похитав головою.

– Цей хлопець, швидше за все, теж був членом Ордену, знатною особою, можливо, його спеціально вбрали в кращий одяг Дракули. А може, його навіть убили, щоб було тіло, яке можна покласти в могилу, але хто може знати точно, коли це було.

– Ви перезаховали кістяк? – мені довелося запитати це, адже камінь так близько лежав біля наших ніг.

– О ні, ми запакували його й відправили в історичний музей до Бухареста, але ви не зможете побачити його – вони поклали його в сховище, а звідти він зник два роки тому, з усім своїм гарним одягом. Це ганьба!

Здавалося, Георгеску не дуже шкодував про це, ніби кістяк був цікавим, але не важливим, якщо порівнювати із справжньою цінністю.

– Але я не розумію, – сказав я, дивлячись на нього. – За наявності таких доказів чому ви вважаєте, що це був не Влад Дракула?

– Усе дуже просто, – весело відповів Георгеску. – У цього хлопця була голова на місці, а Дракулі турки стяли голову й відвезли до Стамбула як трофей. Усі джерела тут збігаються. Я тепер копаю на території колишньої в’язниці, шукаю ще одну могилу. Гадаю, тіло перенесли з місця поховання перед вівтарем, щоб обдурити грабіжників могил або для того, щоб захистити його від турецьких загарбників. Він десь на цьому острові, старий садист.

Я млів від безлічі питань, які хотів поставити Георгеску, але він підвівся й потягнувся.

– Ви не хочете піти в ресторан повечеряти? Я такий голодний, що ладен поглинути цілу вівцю. Чи хочете послухати початок служби? Де ви зупинилися?

Я зізнався, що сам ще не знаю і мені треба знайти кімнату ще й для свого водія.

– Я багато про що хотів би поговорити з вами, – додав я.

– А я з вами, – погодився він. – Ми можемо зробити це після вечері.

Мені треба було забрати водія, тому ми пішли назад до руїн в’язниці. В археолога був невеликий човен за церквою, тож він запропонував відвезти нас на берег і поговорити з господарем готелю щодо кімнат для нас. Георгеску забрав свої інструменти й відпустив помічників, ми повернулися до церкви саме тоді, коли настоятель і троє ченців у однакових чорних одіяннях входили в церкву з боку святилища. Двоє ченців були літніми, а один досить міцний, із темною бородою й прямою спиною. Вони повільно обійшли навколо вівтаря, очолював хід настоятель із хрестом і державою в руках. На його похилих плечах лежала пурпурово-золота мантія, що світилася від полум’я свічок.

Вони схилилися перед вівтарем, потім ченці лягли долілиць на кам’яну підлогу, просто на порожню могилу, як помітив я. На якусь мить мені здалося, що вони кланялися не вівтарю, а могилі Проколюючого – від цієї думки мені стало моторошно.

Раптом я почув дивний звук: здавалося, він виходить від самої церкви, сходить зі стін і бані, як туман. Ченці співали. Настоятель пройшов у маленькі двері за вівтарем, – я намагався не вигинати шию, щоб не зазирати у внутрішнє святилище, – він виніс звідти книгу з емалевою обкладинкою й почав у повітрі перехрещувати її, потім поклав її на вівтар. Один чернець передав йому кадило на довгому ланцюжку, настоятель змахнув ним над книгою, наповнюючи повітря навколо неї ароматним димом. Над нами, за і під нами наростала сакральна музика, вона гула й злітала догори. Мурашки побігли в мене по шкірі, тому що тієї миті я зрозумів, що серце Візантії тепер не у Стамбулі – заразу був дуже близький до нього. Ритуал і супровідна старовинна музика, напевно, не дуже змінилися з тих часів, коли її виконували для імператорів Константинополя.

– Служба дуже довго триває, – прошепотів мені Георгеску. – Вони не будуть заперечувати, якщо ми підемо. – Він дістав свічку з кишені, запалив її від недопалка на підставці біля виходу й устромив внизу в пісок.

У ресторані на березі, неохайному невеликому закладі, ми добре підкріпилися рагу, яке нам подала скромна дівчина в селянському вбранні. Потім нам принесли цілу курку й пляшку міцного червоного вина, яке Георгеску щедро налив у склянки. Мій водій, як видно, потоваришував із кухарями, тому ми опинилися зовсім самі в залі, звідки відкривався вид на озеро й острів.

Щойно ми втамували перший голод, я спитав в археолога, звідки він так добре знає англійську. Він засміявся з набитим ротом:

– Цим я зобов’язаний моїм батькам, нехай береже Господь їхні душі, – сказав він. – Батько був шотландським археологом, а мати – шотландською циганкою. Я виріс в Абердині і працював із батьком, поки той не помер. Потім родичі моєї матері запропонували їй поїхати з ними в Румунію, звідки вони родом. Вона народилася й виросла в селі на заході Шотландії, але коли батька не стало, вона хотіла виїхати куди завгодно. Бачте, родина мого батька не приймала її. Тож, коли мені було лише п’ятнадцять, вона привезла мене сюди, відтоді я тут і живу. Коли ми приїхали сюди, я взяв прізвище її родини, щоб мене визнавали за свого.

Від цієї історії в мене на якусь мить відібрало мову, а Георгеску посміхнувся:

– Я знаю, що це дивна казка. А що у вас за історія?

Я стисло розповів йому про своє життя й навчання, про загадкову книгу, яка потрапила мені в руки. Він слухав, зсунувши брови, а коли я закінчив, повільно кивнув:

– Без сумніву, дивна історія.

Я дістав книгу зі своєї сумки й передав йому. Він обережно перегорнув сторінки й довго розглядав гравюру на розвороті.

– Так, – сказав він задумливо. – Це дуже схоже на зображення, пов’язані з Орденом. Я бачив схожого дракона на коштовній прикрасі, наприклад той маленький перстень. Але такої книги я раніше не бачив. Не знаєте, звідки вона з’явилась?

– Ні, – зізнався я, – сподіваюсь якось віддати її фахівцеві, можливо, у Лондоні.

– Це прекрасний витвір мистецтва. – Георгеску обережно передав її мені назад. – А тепер, побачивши Снагов, куди ви попрямуєте, до Стамбула?

– Ні, – я здригнувся, але мені не хотілося пояснювати, чому ні. –За кілька тижнів мені треба повертатися в Грецію, на розкопки, а до цього я думав подивитися на Тирговісте, тому що він був головною столицею Влада. Ви були там?

– О, звичайно, – Георгеску вимазував тарілку начисто, як зголоднілий хлопчисько. – Це чудове місце для того, хто шукає Дракулу. Але найцікавіше – це його замок.

– Його замок? У нього насправді є замок? Тобто він усе ще існує?

– Ну, це руїни, але досить мальовничі. Це зруйнована фортеця. Вона знаходиться за декілька миль від Тирговісте, вгору річкою, дорогою туди можна спокійно доїхати й зійти пішки до самої вершини. Дракула любив усі місця, де можна було легко оборонятися від турків, і те місце – його улюблене. Ось що я вам скажу…

Він став ритися в кишенях, дістав звідти маленьку люльку й почав наповнювати її ароматним тютюном. Я передав йому сірник.

– Дякую, друже. Ось що я вам скажу – я їду з вами. Я можу бути там лише кілька днів, але допоможу вам знайти фортецю. Набагато легше, якщо маєш гіда. Я давно вже там не був і хотів би знову подивитися.

Я щиро подякував йому: зізнаюся, мені було ніяково від думки, що доведеться опинитися в самому серці Румунії без перекладача. Ми домовилися завтра вирушати в дорогу, якщо мій водій погодиться відвезти нас у Тирговісте. Георгеску знає село біля річки Арджес, де ми могли зупинитися за кілька шилінгів, але сам він не дуже хоче туди повертатися, тому що минулого разу його фактично вигнали звідтіля. Ми розійшлися, побажавши один одному на добраніч, а зараз, мій друже, я задуваю свічки й лягаю спати, щоб бути готовим до наступної подорожі, про яку я тобі обов’язково повідомлю.

З величезною повагою Бартоломео

Розділ 46

Мій любий друже!

Сьогодні мій водій погодився-таки відвезти нас на північ у Тирговісте, а потім повернутися до родини в Бухарест. На ніч ми зупинилися в старому готелі. Георгеску – ідеальний супутник, дорогою він розважав мене історіями про ту місцевість, якою ми проїжджали. У нього величезний запас знань, а діапазон інтересів – від архітектури до ботаніки, тому мені пощастило дістати багато інформації.

Тирговісте – гарне місто, по суті, воно все ще середньовічне, у ньому є принаймні один гарний готель, у якому мандрівник може вмитися чистою водою. Зараз ми перебуваємо в самому серці Валахії, у горбистій місцевості, яка знаходиться між горами й рівниною. Влад Дракула кілька разів правив Валахією з 1450 до 1460 року. Тирговісте був його столицею, і сьогодні ввечері ми пройшлися по руїнах його замку. Георгеску показував мені різні кімнати й висловлював припущення щодо того, де що знаходилося. Дракула народився не тут, а в Трансільванії, у місті, що називається Сигишоара. У мене бракуватиме часу на те, щоб подивитися це місто, але Георгеску був там кілька разів і каже, що будинок, у якому жив батько Дракули і де народився Влад, усе ще стоїть.

Найцікавішою з усіх визначних пам’яток, які ми бачили сьогодні, гуляючи старими вулицями посеред руїн, була сторожова вежа Дракули – точніше, її гарна реставрація, зроблена в дев’ятнадцятому сторіччі. Георгеску, як гарний археолог, відвертає свій шотландсько-румунський ніс від реставрації й зауважує, що тут, угорі, неправильно відновлено зубці, але чого можна чекати, говорить він мені роздратовано, від істориків, які починають фантазувати? Правильно була відреставрована вежа чи ні, але від того, що Георгеску розповів мені про неї, у мене мурашки побігли по тілу. Влад Дракула використовував її не тільки для того, щоб видивлятися турецьких загарбників – вежа служила також пунктом спостереження за полем унизу, де саджали людей на палю.

Ми повечеряли в центрі містечка в маленькому пабі. Звідти ми бачили стіни зруйнованого замку, і поки їли рагу, Георгеску сказав мені, що Тирговісте – це найзручніше місце, з якого можна вирушити до гірської фортеці Дракули.

– Удруге сівши на трон Валахії 1456 року, – пояснив археолог, – він вирішив побудувати замок над Арджесом, куди можна було б утекти у разі нападу з рівнини. Гори між Тирговісте й Трансільванією, а також найглухіші місця Трансільванії завжди були притулком для жителів Валахії.

Він відламав шматок хліба і, посміхнувшись, визбирав ним залишки рагу.

– Дракула знав, що там, над річкою, уже було кілька зруйнованих фортець, побудованих давно, в одинадцятому сторіччі. Він вирішив відновити одну з них – старий замок Арджес. Йому знадобилася дешева робоча сила – хіба в такій справі не потрібна допомога? Він, виявивши властиві. Йому м’якість та великодушність, покликав усіх «бояр» – воєвод – на святкування Великодня. Вони всі зібралися на великому дворі в Тирговісте, князь їх добре нагодував і напоїв. Потім убив тих, кого вважав не придатним для роботи, а решту – разом із дружинами й дітьми – змусив іти п’ятдесят кілометрів у гори, щоб відбудовувати замок Арджес.

Георгеску оглянув стіл, як видно, шукаючи ще один шматок хліба.

– Насправді все набагато складніше – такою є вся історія Румунії. Старшого брата Дракули, Мірче, політичні вороги вбили за кілька років до тієї події. Коли Дракула став до влади, він відкопав могилу брата й побачив, що бідолаху поховали живцем. Саме тоді він і розіслав запрошення на Великдень і в результаті помстився за брата й одержав дешеву робочу силу, аби спорудити замок у горах. Поруч із фортецею він спорудив піч для випалювання цегли, і всі, хто вижив у дорозі, тягали цеглу й будували стіни та вежі. У старих піснях оповідається, що до кінця роботи гарне вбрання бояр перетворилося на ганчірки. – Георгеску вичистив свою миску. – Я помітив, що Дракула був так само розважливим, як і жахливим.

Отож завтра, мій друже, ми вирушимо по сліду тих нещасних бояр, тільки на візку, а не пішки, як ішли в гори вони.

Дуже цікаво бачити селян у національних костюмах серед модно одягнених городян. Чоловіки в білих сорочках і в чорних жилетах, на ногах – шкіряні туфлі, підв’язані шкіряною стрічечкою до самого коліна, немов римські пастухи повернулися на ці землі. Жінки, переважно чорняві, як і чоловіки, часто гарні, вдягають важкі спідниці й сорочки з жилетами, які щільно застібаються й закривають усе, їхній одяг вишитий складними малюнками. Це милий народ, вони сміються й галасливо торгуються на базарі – туди я пішов учора вранці, тільки-но приїхав.

Таких проблем із поштою, як тут, у мене ще ніколи не було, тому поки буду зберігати ці листи у своїй сумці.

Щиро твій Бартоломео.

Мій любий друже!

На моє задоволення, нам пощастило дістатися до села поблизу Арджес. Ми їхали цілий день через загадкові гори у візку селянина, якому я щедро заплатив. У результаті в мене все болить, навіть кістки, але я задоволений. Це село здається мені казковим місцем, щось із казок братів Грімм: тут усе не так, як у реальному житті. Як би я хотів, щоб ти побачив це хоча б на годину та відчув, наскільки далекий цей світ від західноєвропейського! Маленькі будиночки, деякі з них бідні й старі, але в них є щось радісне: стоять під довгими навислими карнизами, усередині великі печі, а нагорі величезні гнізда лелек, які прилітають на літо.

Сьогодні ввечері, обійшовши все навкруги з Георгеску, я зрозумів, що площа посеред села – місце зборів: посередині є колодязь для жителів та водопій для худоби, яку проганяють через центр двічі на день. Під старим деревом розташувалася таверна, гучне місце, де мені довелося кілька разів купити вогненну воду для місцевих п’яниць – подумай про це, коли будеш сидіти в «Золотому вовкові» з кухлем пива! Тут є один чи два чоловіки, з якими я можу хоч трохи поговорити.

Деякі з цих людей пам’ятають Георгеску з того разу, як він був тут шість років тому: вони привітали його, сильно поплескуючи по плечах, коли ми вийшли першого вечора, але інші люди, здається, уникають його. Георгеску говорить, що, аби дістатися верхи до фортеці й повернутися, знадобиться день, але поки ще ніхто не хоче відвезти нас туди. Вони говорять про вовків, ведмедів і, звичайно ж, про вампірів – приколичів, як вони їх тут називають. Я вже починаю розуміти кілька слів румунською: у цьому мені дуже допомагають французька, італійська і латина. Поки ми розмовляли із сивими п’яницями того вечора, більшість жителів міста не дуже стримувалися щодо нас і розглядали нас не соромлячись: домогосподарки, селяни, юрба босоногих дітей і молоді дівчата – переважно чорноокі красуні. Оточений увагою жителів села, які вдавали, ніби набирають воду, підмітають ґанок або розмовляють із власником таверни, я на якусь мить не втримався й голосно розсміявся, через що вони вп’ялися в мене очима.

Більше напишу завтра. Як мені хочеться поговорити з тобою моєю – нашою – мовою!

Твій відданий друг Россі.

Мій любий друже!

Я перебуваю зараз у побожному страху після того, як ми вже повернулися з фортеці Влада. Тепер я знаю, чому так хотів подивитися на неї, завдяки їй я тепер реальніше уявляю, яке жахливе створіння шукаю або незабаром буду шукати, якщо мої карти допоможуть мені. Я спробую описати тобі нашу подорож, бо хочу, аби ти уявив собі всю картину, а також тому, що хочу її записати.

Ми виїхали на світанку у візку молодого селянина, здавалося, заможного хлопця, сина одного із завсідників таверни. Він, видно, дістав наказ свого батька відвезти нас, і йому не дуже подобалося це. Ми забралися у візок, коли перші промені сонця тільки мигцем торкнулися площі, відразу ж хлопець кілька разів показав у бік гір, похитав головою й повторив: «Поєнарі? Поєнарі?» Нарешті він підкорився наказові і хльоснув коней – двох здоровил, котрі, як машини, рушили й почали свій шлях.

Молодий селянин був велетнем – високий, із широкими плечима, у сорочці й вовняному жилеті, а в капелюсі він здавався на дві голови вищим від нас. Його страх перед подорожжю смішив мене, хоча не варто глузувати зі страхів цих селян після побаченого у Стамбулі (про це, як говорив раніше, я розповім тобі під час зустрічі). Георгеску намагався розважити його, поки ми їхали крізь густий ліс, але бідолаха сидів, міцно вчепившись у віжки в мовчазному розпачі, схожий на ув’язненого, якого ведуть на страту. Раз у раз він запускав руку під сорочку, здається, там у нього був якийсь захисний амулет – я здогадався про це, помітивши шкіряну нитку, що виднілася на шиї, але мені доводилося стримувати бажання попросити подивитися на нього. Мені було жаль цього хлопця через те, що нам доводилося змушувати його робити це всупереч законам його віри, тож я вирішив дати йому додаткову винагороду наприкінці поїздки.

Ми домовилися зупинитися на ніч, дати собі досить часу, щоб усе, не кваплячись, дослідити й поговорити з селянами – місцевими мешканцями сіл, розташованих ближче до того місця, якщо, звичайно, нам зустрінуться люди на шляху. Батько хлопця дав нам килими й ковдри, а мати зібрала їжу: хліб, сир, яблука, зав’язавши все у вузлик. Коли ми в’їхали в ліс, я відчув не властиве для вченого хвилювання та згадав, як герой роману Брема Стокера потрапив у ліси Трансільванії в таємничому диліжансі. Тоді мені теж захотілося, щоб ми виїхали ввечері, аби я міг побачити загадкові вогні в лісі й почути, як виють вовки. Георгеску має бути соромно, подумав я, що він не читав цієї книги, тож вирішив надіслати йому примірник із Англії, якщо коли-небудь повернуся в те тривіальне місце. Потім я згадав зустріч у Стамбулі й оговтався.

Лісом ми їхали повільно, оскільки дорога була пересічена коліями, з безліччю ям, до того ж вона одразу пішла вгору.

Ці ліси дуже густі, в них темно навіть у спекотний полудень, усередині панує якась дивна церковна прохолода. Коли їдеш крізь ліс, навколо тебе лише дерева й шелест, з візка нічого неможливо побачити на кілька миль уперед, тільки нескінченні дерева, чагарники та густі зарості ялини. Висота деяких дерев неймовірна – вони аж закривають собою небо. Ніби їдеш повз товсті колони величезного собору, тільки темного, у якому раз у раз очікуєш у кожній ніші побачити Чорну Мадонну або дух мученика. Я помітив щонайменше десять видів дерев, серед них каштани і такий вид дуба, який мені ще ніколи не траплявся.

Коли дорога трохи вирівнялась, ми в’їхали в гай зі сріблистих дерев – такий собі буковий гай із тих, які все ще можна знайти (щоправда, рідко) у деяких лісах Англії. Без сумніву, ти їх бачив. Цей гай міг би зійти за весільний зал самого Робін Гуда: велетенські стовбури підтримують дах із мільйонів зелених листочків, а торішнє листя лежить під ногами, немов килим. Наш хлопець, здавалося, не помічав цієї краси: можливо, коли все життя минає серед таких пейзажів, уже не думаєш про красу, бо таким здається тобі увесь світ. От і наш сидів усе в тому ж запеклому мовчанні, а Горгеску був зайнятий описом своєї роботи в Снагові, і мені не було з ким поговорити про навколишню красу.

Проїхавши півдня, ми виїхали на відкрите, залите сонцем зелене поле. Я бачив, що ми піднялися досить далеко від села і могли оглянути густі зарості дерев. Вони так круто спускалися вниз від краю поля, що здавалося, варто було ступити до них – і відразу впадеш. Звідти ліс поринав у глибоку ущелину, і я вперше побачив річку Арджес – срібну жилку внизу. На протилежному березі стриміли величезні, вкриті лісом схили, які здавалися неприступними. Ці місця належали орлам, а не людям, і я з хвилюванням подумав про численні битви, що відбувалися тут між оттоманами та християнами. Найбільшою дурістю будь-якої імперії, якою б сміливою вона не була, стала б спроба вдертися в ці землі. Тепер я краще розумів, чому Влад Дракула вибрав саме ці місця: тут і фортеця не була потрібна, щоб зробити це місце ще більш неприступним.

Наш гід зіскочив із візка й дістав обід. Ми їли на траві під дубами й вільхою. Потім він розлігся під деревом і накрив обличчя капелюхом, Георгеску й собі влаштувався під іншим деревом, наче відпочинок був обов’язковим елементом поїздки. Вони спали годину, а я в той час ходив навколо. Було тихо-тихо, якщо не вважати звуку вітру, що віяв крізь нескінченні ліси. Над усіма нами нависло яскраво-блакитне небо. Пройшовши до краю урвища, я побачив досить далеко ще одну таку саму галявину – її зайняв чабан у білому одязі й широкому повстяному капелюсі. Його отара овець ніби плавала довкола нього, немов хмари, і я подумав, що, можливо, він стоїть отак, спираючись на свій ціпок із часів Траяна. Я відчув, як незвичайний спокій опановує мене. Похмурі думки про нашу поїздку облишили мою голову, і я подумав про те, що зміг би простояти на тім духмянім лузі століття або два, як чабан.

У другій половині дня ми поїхали ще крутішою дорогою і нарешті заїхали в село, яке, за словами Георгеску, знаходилося найближче до фортеці. Там ми трохи посиділи в місцевій таверні, випили по склянці дуже міцного бренді, яке вони називають «палінка». Наш візник дав нам зрозуміти, що він залишиться з кіньми, поки ми пішки підемо в фортецю, і що за жодних умов не полізе туди, а тим більше не ночуватиме в руїнах. Коли ми натиснули на нього, він пробурчав: «Пентру німіка ін лімі» – і схопився рукою за шкіряний шнурок у себе на шиї. Георгеску сказав, що це означає: «У жодному разі!» Наш хлопець так затявся, що Георгеску засміявся й сказав, що дорога туди не важка, і все одно довелося б іти пішки. Я подумав про те, чому Георгеску хоче спати просто неба замість того, щоб повернутися в село, і, чесно кажучи, мені самому не дуже подобалася ідея провести ніч у руїнах, але я нічого не сказав.

Зрештою ми залишили хлопця із бренді, а коней з водою, а самі вирушили вперед, із їжею й ковдрами за плечима. Коли ми йшли головною вулицею, я знову згадав історію про бояр із Тирговісте, як вони сходили, кульгаючи, нагору до руїн, а потім згадав те, що бачив у Стамбулі (або вірив у те, що бачив), – і мені стало погано.

Дорога незабаром перетворилася на дві колії для візка, а потім на стежку через ліс, що здіймався перед нами. Тільки на останньому відрізку нам довелося дертися нагору, але й із цим ми впоралися легко. Раптом ми опинилися на вітряному гребені гори, кам’яному хребті скелі, що немов вибивався з лісу. На самій вершині хребта, на найвищому гребені, притулилися дві зруйновані вежі й розвалені стіни – ось і все, що залишилося від замку Дракули. Від цього виду дух захоплювало: унизу, в ущелині, сяяла річка, уздовж її річища недалеко одне від одного тулилися села. На півдні виднілися пагорби, які Георгеску назвав долиною Валахії, а на півночі височіли гори, кілька вершин яких були вкриті снігом. Ми дісталися до гнізда орла.

Георгеску прокладав дорогу через камені, і нарешті ми опинилися серед руїн. Фортеця була маленькою, і за всіма ознаками було зрозуміло, що її давно покинули: на ній росли всілякі дикі квіти, мохи й лишайники, їстівні гриби й поганки – тепер це був старовинний будинок для повалених вітром дерев. Дві вежі, які все ще стояли, здавалися кістяками на тлі неба. Георгеску пояснив, що споконвіку було п’ять веж, з яких піддані Дракули видивлялися турків. У дворі, де ми стояли, колись був глибокий колодязь для довгих облог, а також, за легендою, таємний хід, що вів глибоко вниз – до Арджесу. Ним Дракула втік від турків 1462 року, залишивши фортецю, яку захищав упродовж п’яти років. Як видно, він так і не повернувся сюди. Георгеску вважав, що каплиця замку знаходилася по один бік від двору, там, де ми розглядали обсипаний склеп. Птахи то влітали, то вилітали зі стін веж, змії й маленькі тварини шугали від нас, і в мене було таке відчуття, що природа незабаром забере собі залишки цитаделі.

Коли наш археологічний урок закінчився, сонце зависло над західними хребтами, і навколо нас витягнулися стіни каменів, дерев і веж.

– Ми могли б повернутися до найближчого села, – задумливо промовив Георгеску, – але тоді нам доведеться знову виходити сюди вранці, якщо ми хочемо краще розглянути це місце. Я думаю, що краще залишитися тут, а ви як?

На той час я думав, що не залишився 6, але Георгеску був таким спокійним, поводився як справжній учений, посміхався мені, тримаючи свій зошит у руках, що я не хотів сперечатися. Він почав збирати хмиз, я допомагав йому, і незабаром уже на каменях, акуратно очищених від мохів, горіло багаття посеред давнього двору. Георгеску, здавалося, насолоджувався полум’ям багаття, дув на нього, підкидав сухе гілля, улаштовував примітивну грубку для казанка, який дістав зі свого рюкзака. Незабаром він уже готував рагу й нарізав хліб, посміхаючись до язиків полум’я, і тоді я згадав, що все-таки він був не тільки шотландцем, а й циганом.

Сонце сіло ще до того, як була готова наша вечеря; коли воно сховалося за горами, руїни поринули в темряву і лише вежі милували око на тлі сутінків. Щось (сови, кажани?) вилітало з порожніх бійниць, із яких так давно вилітали стріли, що несли смерть туркам. Я витяг свою ковдру й розстелив її так близько до багаття, наскільки це було можливо. Георгеску розкладав у миски їжу – надзвичайно смачну вечерю, і поки ми їли, він знову розповідав мені історію цього місця.

– Одна з найсумніших легенд про Дракулу пов’язана з цим місцем. Ви чули про першу дружину Дракули?

Я похитав головою.

– Місцеві селяни розповідають про неї історію, яка, по-моєму, почасти правдива. Ми знаємо, що восени 1462 року турки вигнали Дракулу з цієї фортеці, і він не повернувся сюди після того, як знову сів на трон Валахії 1476 року, саме перед тим, як його вбили. У піснях тутешніх сіл співається, що того вечора, коли турецька армія підступила до протилежної гори, – він показав у бік темного лісу, – вони стали табором на старій фортеці Поєнарі й намагалися зруйнувати замок Дракули, стріляючи по ньому гарматами через річку. Але в них нічого не виходило, і тому командир віддав наказ атакувати замок вранці.

Георгеску замовк і роздмухав багаття, роблячи його яскравішим, вогонь танцював на його смаглявому обличчі й золотих зубах, а його темні кучері стали схожі на роги.

– Уночі раб турків, який був родичем Дракули, таємно поцілив стрілою у вікно на вежі, де, як він знав, була особиста кімната Дракули. До стріли він прикріпив послання, у якому попереджав Дракулу, що треба тікати, інакше він і його родина опиняться в турецькому полоні. Раб бачив, як дружина Дракули читала записку при світлі свічки. У старих селянських піснях говориться, ніби вона сказала чоловікові, що краще кинеться на поживу рибам в Арджес, ніж потрапить у руки туркам. Турки не дуже добре поводилися зі своїми полоненими, ви ж знаєте. – Георгеску зловісно посміхнувся мені над своїм рагу. – Після цього вона побігла сходами на вершину вежі, напевно, ось тієї – і кинулася вниз. А Дракула, звичайно ж, утік через таємний хід. Цю частину Арджесу все ще називають Ріул Доамні, що означає: «річка принцеси».

Я здригнувся, як ти й сам можеш уявити – я ще вдень дивився з обриву і бачив, що відстань до річки неймовірно велика.

– У Дракули були діти від цієї дружини?

– О, так. – Георгеску поклав мені ще рагу. – Їхнього сина звали Міхнеа Поганий, він правив Валахією на початку шістнадцятого сторіччя. Ще одна чарівна особа. По його лінії пішли самі Міхнеа та Мірче – усі неприємні типи. Дракула одружився знову, з угоркою, родичкою Матьяша Корвінуса, короля Угорщини. Від них пішли численні Дракули.

– Чи є зараз його родичі у Валахії та Трансільванії?

– Не думаю. Я б знайшов їх, якби вони були. – Георгеску відламав шмат хліба і передав мені. – Цій другій лінії належала земля в Жеклері, вони всі перемішалися з угорцями. Остання з них вийшла заміж за шляхетного Гетсі, але цей рід теж зник.

Його розповідь я записував у свій блокнот у перервах між їжею, хоча не думав, що це приведе мене до могили. Усе це наводило мене на питання, яке я не дуже хотів ставити в такій неймовірній темряві.

– Чи можливо, що Дракулу поховано тут або що його тіло перенесли сюди для збереження?

Георгеску посміхнувся.

– Усе ще сподіваєтесь, так? Ні, старий десь у Снагові, повірте моєму слову. Звичайно, в тій каплиці був склеп, там є коридор зі сходами, що ведуть униз. Я відкопав їх кілька років тому, коли вперше приїхав сюди. – Він широко посміхнувся. – Жителі села тижнями не розмовляли зі мною. Але там було порожньо. Жодної кісточки.

Відразу після цього він почав заразливо позіхати. Ми підсунули наші припаси ближче до багаття, розгорнули спальні мішки й уляглися. Ніч була холодною, і я зрадів, що взяв свій найтепліший одяг. Я розглядав зірки, вони, здавалося, дуже близько висіли над темною прірвою, і слухав хропіння Георгеску.

Мабуть, я теж заснув, тому що, коли прокинувся, вогонь почав згасати й частина хмари закрила вершину гори. Я здригнувся й уже збирався підкинути більше хмизу в багаття, як зовсім поруч почувся шерех, і кров застигла в моїх жилах. У цих руїнах ми були не самі, і хто б не був наш сусід, він був дуже близько. Я повільно підвівся, думаючи про те, чи не розбудити Георгеску, а також про те, чи носив він із собою зброю у своїй циганській сумці з казанками. Запала мертва тиша, але за кілька хвилин я вже не міг витерпіти цієї невідомості. Я підніс палицю до багаття і, коли вона зайнялася й запалала, як смолоскип, обережно підняв вгору.

Раптом удалечині, біля руїн церкви, світло від мого смолоскипа вихопило яскраві вогники червоних очей. Я збрешу, друже мій, якщо не скажу, що моє волосся буквально стало сторчма. Очі трохи наблизились, але я не міг визначити, як далеко вони були від землі. Вони довго розглядали мене, і я з жахом усвідомив, що вони ніби впізнали мене, що вони знали, хто я такий і тепер оцінювали мене. Шурхнули кущі, і вийшов великий звір, подивився спочатку в один бік, потім в інший, після чого зник у темряві. Це був величезний вовк; у тьмяному світлі я побачив його кошлату шерсть і масивну голову всього лише на мить, поки він не пішов з руїн і не зник.

Я знову ліг, не наважившись розбудити Георгеску. Небезпека, здавалось, минула, але я все одно не міг заснути. Знову й знову, принаймні у своїй уяві, я бачив ті пронизливі очі. Напевно, я все-таки заснув, але раптом почув звук удалечині, він насувався на нас із темного лісу. Потім мені стало надто страшно, щоб залишатися під ковдрою, я знову підвівся і пішов крізь зарослий двір, щоб подивитися за стіну. Один крок залишався до прірви в Арджес, але ліворуч від мене був не дуже крутий спуск, укритий лісом, звідти я почув бурмотіння багатьох голосів і побачив світло, схоже на вогні табору. Мені стало цікаво, чи заходять цигани в цей ліс. Я вирішив запитати про це вранці у Георгеску. Ця думка ніби розбудила його. Мій новий друг раптом з’явився поруч зі мною, шаркаючи ногами після сну.

– Щось сталося? – він поглянув униз.

Я показав у бік вогнів:

– Це можуть бути цигани?

Він засміявся:

– Навряд це надто далеко від цивілізації, – він позіхнув, але погляд, я побачив при світлі нашого багаття, яке догоряло, був ясним і бадьорим. – Хоча цікаво – ходімо подивимося.

Мені зовсім не подобалась ця ідея, але за кілька хвилин ми взулися й почали обережно спускатися схилом туди, звідки чувся звук. Він ставав дедалі гучнішим, то падав, то підвищувався. Моторошна модуляція – це не вовчі голоси, подумав я, а людські. Я намагався не наступати на гілки. Раптом побачив, як Георгеску потягнувся до кишені: у нього є пістолет, подумав я з полегшенням. Незабаром ми вже бачили світло від багаття крізь гілля дерев. Мій друг дав мені знак пригнутися, а потім припасти до землі під кущем поруч із ним.

Ми підійшли до лісової галявини, на якій – це неймовірно – було багато чоловіків. Вони стояли навколо багаття у два кола, дивились на полум’я й співали. Один, мабуть, був їхнім ватажком, він стояв у центрі ближче за інших до багаття. Як тільки їхній спів досягав найвищої точки, вони підносили вгору пряму руку на знак вітання, а потім опускали її на плече того, хто стояв поруч. Їхні обличчя від багаття були жовтогарячого кольору і здавалися серйозними – ніхто не посміхався, їхні очі блищали. На них була якась уніформа: темні куртки на зелених сорочках і чорні краватки.

– Що це? – прошепотів я, звертаючись до Георгеску. – Що вони співають?

– Усе для батьківщини! – прошепотів він мені на вухо. – Поводьтесь тихо, інакше нам каюк. Гадаю, це Легіон Михаїла-архангела.

– Що це таке? – я намагався тільки ворушити губами.

Важко було уявити щось менш ангельське, ніж ці кам’яні обличчя й міцні витягнуті руки. Георгеску подав мені знак повертатися, і ми тихо відповзли в ліс. Але перш ніж ми повернулися, я помітив рух на іншому боці галявини і здивовано розгледів високого чоловіка в мантії. На мить світло багаття осяяло його темне волосся й бліде обличчя. Він стояв за колом чоловіків в уніформі, з веселим виразом на обличчі – мені навіть здалося, що він сміявся! За мить його вже не було видно: мабуть, зник серед дерев, а Георгеску потягнув мене нагору схилом.

Коли ми благополучно повернулися до руїн, – дивно, але тепер це місце здавалося безпечним у порівнянні з тим, що ми бачили, – Георгеску сів біля багаття і з полегшенням закурив люльку.

– Господи, друже, – видихнув він, – це міг бути наш кінець.

– Хто вони такі?

Він кинув сірник у багаття.

– Бандити, – коротко сказав він. – Їх ще називають Залізною вартою. Вони ходять по селах у цій частині країни, забирають молодих людей і виховують у них ненависть. Вони особливо ненавидять євреїв і хочуть звільнити від них світ. – Він глибоко затягнувся. – Ми, цигани, знаємо, що там, де вбивають євреїв, циганів теж знищують. А потім і багатьох інших людей.

Я описав дивну постать, що побачив за людьми.

– Звичайно, – пробурмотів Георгеску, – вони приваблюють своєрідних шанувальників. Мине небагато часу, і кожен чабан у цих горах вирішить приєднатися до них.

Ми не відразу змогли заснути, але Георгеску запевнив мене, що легіон не буде сходити на гору, якщо вони вже почали проводити свій ритуал. Мені вдалося трохи подрімати, я полегшено зітхнув, бо в орлиному гнізді світанок настає рано. Було тихо, туман ніяк не сходив, вітру не було, і дерева стояли нерухомо. Як тільки стало досить світло, я обережно пішов у бік напівзруйнованого склепу, до каплиці, щоб обстежити сліди вовка. Вони мали залишитися біля каплиці, великі й важкі на землі. Дивно було те, що сліди йшли тільки в один бік, від каплиці, просто з темної опочивальні склепу, більше не було ніяких слідів, по яких можна було б зрозуміти, як вовк зайшов туди. Може, мені просто не вдалося побачити його сліди в підліску за церквою? Я думав про це ще довго після сніданку, потім зробив кілька начерків, і ми стали спускатися з гори.

І знову я змушений зупинитися, надсилаю тобі із цієї далекої країни свої найтепліші побажання…

Россі.

Розділ 47

Мій любий друже!

Я не знаю, що ти подумаєш про це дивне однобічне листування, коли воно дійде до тебе, але мені доводиться продовжувати, хоча б тільки для того, щоб не переривати запису. Учора ввечері ми повернулися в село на Арджес, із якого почали свою подорож у фортецю Дракули, Георгеску поїхав у Снагов, міцно обійнявши мене, стис мої плечі й висловив побажання зустрітися коли-небудь знову. Він був чудовим гідом, мені, звичайно ж, бракуватиме його. В останній момент мене мучили докори сумління, бо я не розповів йому все, про що довідався в Стамбулі, але не міг порушити свого мовчання. Все одно він би не повірив у це, тому я відчував, що мені не слід застерігати його від невдач, доводячи правдивість моїх слів. Я добре міг уявити, як він щиро розсміється, похитає головою, звинувачуючи мене у багатстві уяві, адже він – учений.

Він умовляв мене поїхати з ним у Тирговісте, але я вже вирішив залишитися тут ще на кілька днів, щоб відвідати місцеві церкви й монастирі та хоч трохи довідатися про місцевість навколо замку Влада. Таку причину назвав я й Георгеску, який порадив мені подивитися кілька місць, де побував Дракула за своє життя. Але, гадаю, мій друже, що в мене була інша причина: у мене було таке відчуття, ніби я ніколи більше не опинюся в цьому місці, такому далекому від звичного світу, від моїх досліджень, і такому надзвичайно гарному. Я вирішив провести кілька днів тут і не поспішати завчасно в Грецію. Я відпочивав у таверні, хотів поліпшити свою румунську: це полягало в тому, що я з перемінним успіхом намагався поговорити зі старими людьми про легенди цього регіону. Сьогодні я гуляв лісом поблизу села й натрапив на гробницю, що самотньо стояла серед дерев. Вона була побудована із давніх каменів і вкрита солом’яним дахом, тож я подумав, що вона, можливо, стояла тут ще задовго до того, як війська Дракули пройшли цими дорогами. Живі квіти всередині вже почали в’янути, а під хрестом застигли краплі воску зі свічки.

Коли я повертався в село, переді мною відкрилася разюча картина: молода сільська дівчина нерухомо стояла на моєму шляху, у своєму селянському платті вона була схожа на картинку з підручника з історії. Оскільки вона не виявляла жодних ознак руху, я зупинився, щоб поговорити з нею, і був здивований, коли вона мовчки подарувала мені монетку, дуже стару – середньовічну – з фігурою дракона на одному боці. Я був упевнений, хоча не мав доказів, що це була монетка Ордену Дракона. Дівчина, звичайно ж, розмовляла лише румунською, але мені вдалося довідатись від неї, що монетку їй дала стара жінка, яка спустилася із села нагорі, що знаходилося поруч із замком Влада. Дівчина також сказала мені, що прізвище її родини Гетсі, але вона сама, здається, і поняття не має про значення цього імені. Ти можеш уявити мій подив із цього приводу – я стояв перед обличчям самого нащадка Влада Дракули! Я був вражений цією думкою, і водночас вона змушувала мене нервуватися (хоча миловидність дівчини й миролюбна поведінка були далекі від жорстокості). Коли я спробував повернути монету, вона відмовилася, наполягаючи, щоб я взяв її, тож я вирішив зберегти подарунок до іншого разу. Ми домовилися зустрітись завтра й поговорити, а я тим часом змалюю монетку й погортаю словник, аби поговорити з нею про її родину й походження.

Мій любий друже!

Учора ввечері я ще раз поговорив з молодою дівчиною, про яку я тобі розповідав. Її прізвище справді Гетсі, вона написала його так само, як продиктував мені Георгеску. Спілкуючись із нею, я був уражений тим, як швидко вона все розуміє, яка кмітлива, і виявив, що вона вміла писати й читати, а також допомагала мені знайти у словнику потрібні слова. Мені подобалось, як її обличчя і яскраві чорні очі пожвавлювалися, коли вона розуміла мої кострубаті фрази. Вона не вчила інших мов, звичайно ж, але в мене не було сумніву в тому, що вона легко навчиться, коли поруч буде гарний учитель.

Цей феномен уразив мене – знайти такий розум у цьому віддаленому й первісному місці; можливо, це було ще одним доказом того, що вона походила зі знатної, освіченої родини. Сім’я її батька багато років тому прийшла сюди, ніхто вже не пам’ятає коли, але деякі члени родини були угорцями, якщо я правильно зрозумів. Вона сказала, що батько вірить у те, що він є спадкоємцем князя замку Арджес і що там закопано скарби, – так вважають усі селяни. Мені вдалося з’ясувати, що люди тут вірять, ніби в день якогось святого надприродне світло горить на місці поховання скарбів, але сільські жителі страшенно бояться й не ходять шукати його. Дівчина наділена обдарованістю, що дуже відрізняє її від оточення, і я увесь час згадую героїню Гарді, красуню молочницю Тесс із Д’Ебревіля. Я знаю, що ти не виходиш за рамки 1800-го, друже мій, але торік я перечитав цю книгу і тобі раджу іноді відволікатися від своїх досліджень. До речі, не впевнений, що тут є скарб, інакше Георгеску вже давно знайшов би його.

Вона також розповіла мені приголомшливу річ: на одного члена родини з кожного покоління ставиться маленьке тавро у вигляді дракона. Це, разом з її ім’ям та монетою, переконало мене в тому, що вона являє собою живу гілку на родовідному дереві Дракули. Я б хотів поговорити з її батьком, але, коли я запропонував це, вона впала в такий розпач, так перелякалася, що було б ницістю наполягати на цьому. Тут дотримуються традицій, старих звичаїв, і я поводжуся дуже обережно, щоб не зашкодити її репутації серед людей. Я впевнений, що вона пішла на ризик, аби поговорити зі мною наодинці, і я ще більше вдячний їй за інтерес і допомогу.

Я закінчу, прогуляюся трохи в лісі. Треба багато про що подумати і просто необхідно провітрити голову.

Мій любий друже!

Минуло два дні, і я не знаю, як описати тобі їх, та й взагалі чи розкажу це кому-небудь. Ці два дні змінили все моє життя. Вони сповнили мене як надією, так і жахом. Сталося так, що я перетнув певну межу та ввійшов у нове життя. Що з цього вийде, я не можу сказати. Я найщасливіша і найстривоженіша людина у світі!

Два вечори по тому після останнього написаного листа я знову зустрівся з тим ангелом, про якого писав тобі, і наші розмови привели до несподіваних змін – до поцілунку, після якого дівчина втекла. Я не міг спати цілу ніч, а коли настав ранок, я вийшов зі своєї кімнати й пішов у ліс. Там я погуляв трохи, раз у раз сідаючи на камінь або на пеньок. Був ніжний зелений ранок, я всюди бачив її обличчя між деревами й у самому світлі Я багато разів думав, що мені треба відразу піти із села, бо я вже, мабуть, скривдив її.

Отак минув цілий день. Я гуляв, потім повернувся в село тільки на обід і щосекунди боявся, що можу зустріти її там, водночас сподіваючись, що так і станеться. Але її ніде не було видно, і ввечері я пішов на наше місце. Я думав, якщо дівчина знову прийде туди, я щосили намагатимуся вибачитись і пообіцяю, що ніколи більше не потривожу її. Саме тоді, коли я вже втратив надію зустрітися з нею й вирішив, що дуже скривдив її й мені доведеться піти з села наступного ранку, вона з’явилася серед дерев. Вона була у важкій спідниці і чорній жилетці, її гладко зачесана голівка блищала, як чорне відполіроване дерево, а коса звисала через плече. У неї були темні перелякані очі, а сяйво, що йшло від неї, змушувало битися моє серце шалено.

Я розкрив рота, щоб сказати їй щось, і цієї миті вона побігла через галявину, що розділяла нас, і кинулася мені в обійми. Із здивуванням я збагнув, що дівчина повністю віддавалася мені, і наші почуття невдовзі перейшли в інтимність, таку ж чисту й ніжну, як і несподівану. Ми могли легко розмовляти одне з одним – щоправда, якою мовою, я дотепер не знаю – і я бачив увесь світ і, напевно, все своє майбутнє в глибині її темних очей із густими віями, по-азійськи вигнутих до внутрішнього куточка.

Коли вона пішла, а я залишився сам, тремтячи від своїх почуттів, то намагався збагнути, що я наробив, що ми накоїли, але мене поглинало щастя і заважало думати.

Сьогодні я теж чекатиму її, бо не можу нічого із цим вдіяти, бо все моє життя тепер полягає в тому, аби бути одним цілим із людиною, такою не схожою на мене й такою близькою, що я сам ледве розумію, що трапилося.

Мій любий друже (якщо я все ще пишу тобі)!

Чотири дні я жив у раю – дні, сповнені любов’ю до ангела, – жодні інші слова тут недоречні, – це кохання.

До жодної жінки раніше я не відчував того, що почуваю зараз у цьому далекому, чужому місці. У мене було мало часу, щоб подумати, аби розглянути цю ситуацію зусібіч. Думка про те, що мені доведеться покинути її й більше ніколи не побачити, здається мені такою ж неможливою, як і та, що я більше ніколи не побачу власного дому. З іншого боку, я уявляю собі, що означає забрати її із собою – до чого це призведе. Як насамперед я можу так грубо відірвати її від рідної оселі й родини, які наслідки будуть, якщо вона поїде зі мною в Оксфорд? Це передбачити особливо важко, але й інакше вчинити неймовірно: якщо я поїду без неї, це розіб’є серця нам обом, і це буде боягузтвом та ницістю після всього, що сталося між нами.

Я вирішив якомога швидше одружитися. Без сумніву, наше життя піде непередбачуваним шляхом, але її сміливість і природна гострота розуму допоможуть нам подолати всі негаразди. Я не можу залишити її тут, а потім усе життя скніти за тим, що не здійснилося. Не можу я й покинути її в такій ситуації. Я сьогодні ж попрошу її вийти за мене і повернуся по неї через місяць. Спочатку я поїду в Грецію, де зможу позичити гроші в колег або попрошу батьків надіслати грошей, щоб дати викуп її батькові. Зараз у мене практично нічого не залишилося, і все одно я не зважуюсь піти на таке. До того ж я мушу відвідати розкопки великої гробниці біля Кносса. Моя подальша робота може залежати від цих колег, а завдяки їй я зможу забезпечувати нас обох у нашому подальшому житті.

Після цього я повернуся по неї – якими ж довгими будуть ці чотири тижні розлуки! Я б дуже хотів, щоб нас повінчав священик церкви у Снагові, тоді Георгеску був би моїм свідком. Звісно, якщо її батьки наполягатимуть на тому, щоб ми одружилися, перш ніж виїдемо із села, звичайно ж, я погоджуся на це. У будь-якому разі вона поїде зі мною як моя дружина. Думаю, із Греції мені треба буде надіслати телеграму батькам, а потім познайомити її з ними, коли ми повернемось до Англії. А ти, мій любий друже, якщо читаєш це: чи не міг би ти пошукати квартиру поблизу коледжу, тільки дуже скромну, бо ціна для мене – дуже важлива річ. Я б хотів, щоб вона почала вчити англійську якомога швидше – і впевнений у її успіхах. Можливо, восени, коли ми будемо сидіти біля нашого каміна, мій друже, ти побачиш, через кого я втратив розум. А поки ти єдиний, перед ким я можу відкритись. Як тільки я надішлю це тобі, благаю, щоб ти по-доброму судив про мене, із глибини свого великого серця.

Твій у хвилюванні й радості Россі.

Розділ 48

Це був останній лист Россі, можливо, останній, котрий він писав своєму другові. Сидячи поруч із Хелен в автобусі по дорозі в Будапешт, я акуратно склав листи й обережно взяв Хелен за руку всього лише на секунду.

– Хелен, – сказав я, затинаючись, бо знав, що комусь із нас треба про це сказати. – Ти – нащадок Влада Дракули.

Вона поглянула на мене, а потім відвернулась до вікна, і я зрозумів, що вона й сама не збагне, що саме відчуває, але від цього кров у її жилах раптом застигла.

Коли ми з Хелен вийшли з автобуса в Будапешті, уже вечоріло, і мені не вірилося, що ми виїхали з цієї зупинки сьогодні вранці. У мене було таке враження, що відтоді я прожив два роки. Листи Россі лежали в мене в портфелі, їх зміст наповнював мою уяву болісними образами, і я бачив відбиття їх в очах Хелен. Вона тримала мене під руку, ніби одкровення того дня знищили її впевненість. Я хотів обійняти й поцілувати її просто на вулиці, сказати, що ніколи її не покину, і про те, що Россі аж ніяк не можна було кидати її матір. Але я задовольнився тим, що міцно пригорнув її руку до себе і дозволив їй обирати шлях до готелю.

Коли ми зайшли у вестибюль, знову виникло те відчуття, ніби минуло багато часу, – як дивно було те, що ці незнайомі місця почали здаватися рідними всього лише через кілька днів. Хелен очікувала записка від її тітки, і вона прочитала текст уголос.

– Я так і думала, вона пропонує повечеряти разом тут, у готелі. Гадаю, вона хоче попрощатися з нами.

– Ти розповіси їй?

– Про листи? Можливо. Я завжди розповідаю Єві все рано чи пізно.

Мені стало цікаво, чи розповіла вона їй про мене таке, чого я сам не знав, але стримав бажання запитати про це.

У нас залишалася година на те, аби помитися й перевдягтися перед вечерею; я надів чистішу сорочку із двох і поголився над раковиною. Я спустився вниз і побачив Єву, але Хелен ще не було. Тітка стояла біля вікна, повернувшись спиною до мене, й розглядала вулицю та густі сутінки. Дивлячись на неї зараз, я не бачив звичної твердості, не відчував упевненості: плечі під темно-зеленим жакетом здавалися розслабленими, навіть сутулими. Вона обернулася, позбавивши мене вагань – покликати її чи не варто, і я побачив на її обличчі занепокоєння до того, як чудова посмішка осяяла мене. Вона рушила назустріч і потисла мені руку, а я поцілував її. Ми не перекинулися жодним словом, але зустрілися, наче старі друзі, що не бачились кілька місяців або років.

За мить спустилася Хелен, і ми перейшли до ресторану, що аж блищав завдяки білим скатертинам і жахливій порцеляні. Тітка Єва зробила замовлення для всіх нас, як і раніше, я стомлено відхилився на стільці, поки вони розмовляли кілька хвилин. Спочатку, здавалося, вони обмінювалися жартами, але невдовзі обличчя Єви спохмурніло, я помітив, як вона підняла виделку й стала крутити її між пальцями. Потім вона щось прошепотіла Хелен, і в тієї брови теж насупились.

– Що сталося? – нетерпляче запитав я.

У мене таємниць та загадок і так уже було забагато.

– Моя тітка провела розслідування. – Хелен понизила голос, хоча навряд чи хтось навколо розумів англійську. – Це може виявитися дуже неприємним для нас.

– Що саме?

Єва заговорила дуже тихо, брови Хелен звелися ще більше.

– Чорт!.. – сказала вона пошепки. – Мою тітку запитували про тебе, про нас Вона каже, що сьогодні вдень до неї прийшов детектив із поліції, якого вона знала дуже давно. Він вибачився, зауваживши, що це тільки звична процедура, але все-таки розпитував її про твою присутність в Угорщині, про твої інтереси і наші… наші стосунки. Моя тітка добре розуміється в таких справах, тож коли вона ставила йому свої запитання, він обмовився й зізнався, що його проінформував (яку вас кажуть) Гежа Йожеф, – її голос перетворився на майже нерозрізнюване бурмотіння.

– Гежа! – я витріщив очі.

– Я говорила тобі, що він негідник. На конференції він теж намагався розпитувати мене, але я ігнорувала його питання. Мабуть, він озлився більше, ніж я припускала. – Вона замовкла. – Моя тітка говорить, що він працює в таємній поліції і може бути дуже небезпечним для нас. Їм не подобаються ліберальні реформи уряду, вони намагаються зберегти традиції старого режиму.

Щось у її тоні змусило мене запитати.

– Ти про це знала? Який у нього чин?

Хелен винувато кивнула.

– Я розповім тобі про це пізніше.

Я не був упевнений, чи мені дуже хотілося це знати, але огидною здавалася сама думка про те, що мене переслідуватиме цей красень.

– Чого він хоче?

– Мабуть, він відчуває, що тебе цікавить не лише історія. Він запідозрив, що ти приїхав з іншою метою.

– Він має рацію, – погодився я, понизивши голос.

– І він вирішив хоч би що довідатися про це. Я впевнена, він знає, куди ми їздили сьогодні – сподіваюся, що він не допитуватиме мою матір. Моя тітка постаралася відвести детектива зі сліду наскільки могла, але зараз вона теж турбується.

– Твоя тітка знає, що… кого я шукаю?

Хелен замовкла, а коли підвела очі, у них було щось схоже на прохання:

– Так, я думала, вона зможе якось допомогти нам.

– Може, вона щось порадить?

– Вона говорить: добре, що ми їдемо з Угорщини завтра. Вона попереджає, щоб ми не розмовляли ні з якими незнайомцями.

– Ще б пак! – невдоволено буркнув я. – Може, Йожеф хоче в аеропорту вивчити наші документи про Дракулу?

– Будь ласка, – сказала вона пошепки. – Не жартуй про це, Поле. Це може бути дуже серйозно. Якщо я коли-небудь захочу повернутися сюди…

Присоромлений, я замовк. Я й не думав жартувати, просто в такий спосіб показував своє роздратування. Офіціант приніс десерт: тістечка й каву; тітка Єва підсунула її нам із материнською турботою, ніби, нагодувавши нас, вона могла хоч трохи захистити нас від світового зла. Поки ми їли, Хелен розповіла тітці про листи Россі. Єва повільно кивнула, але нічого не сказала. Коли наші чашки спорожніли, вона обернулася до мене, і Хелен, опустивши очі, почала перекладати.

– Милий юначе, – сказала Єва, стискаючи мою руку так само, як це робила її сестра вдень. – Я не знаю, чи побачимося ми колись знову (сподіваюся, що так). А поки подбайте про мою улюблену племінницю або, принаймні, дозвольте їй подбати про вас.

Вона з посмішкою подивилася на Хелен, а та вдала, що нічого не помітила.

– І простежте за тим, щоб ви обоє благополучно повернулися до навчання. Хелен розповіла мені про вашу справу – вона дуже важлива, але якщо вам не пощастить невдовзі виконати її, повертайтесь додому і будьте певні, що зробили все, що могли. Врешті-решт ви повинні подбати про своє життя, друже мій. Ви ще молодий, і у вас усе попереду.

Вона витерла губи серветкою й підвелася. Біля дверей готелю вона мовчки обійняла Хелен, потім підійшла й поцілувала мене в щоки. Вона була серйозною, жодної сльози не блищало в очах, але обличчя відбивало глибокий сум. Гарна машина очікувала її. Востаннє я бачив її крізь вікно, коли вона махнула нам рукою.

Хелен, здавалося, не могла вимовити ані слова. Вона обернулася до мене, а потім відвернулась. Нарешті спромоглася поглянути на мене.

– Ходімо, Поле. Це наша остання година волі в Будапешті. Завтра нам треба буде поспішати в аеропорт. Я хочу прогулятись.

– Прогулятися? – запитав я. – А як же таємна поліція, яка мною цікавиться?

– Вони хочуть знати, що тобі відомо, а не напасти на тебе в темній алеї. Не будь зарозумілим, вони цікавляться як тобою, так і мною. Ми ходитимемо добре освітленими місцями, головними вулицями, я хочу, щоб ти ще раз побачив місто.

Я з радістю погодився, знаючи, що це міг бути мій останній візит, і ми вийшли на вулицю в духмяну ніч. Як і обіцяла Хелен, тримаючись освітлених місць, ми гуляли понад річкою. Біля великого мосту ми зупинились, а потім вона зійшла на нього, задумливо проводячи рукою по поручнях. Ми зупинилися посередині мосту, над водою, щоб роздивитися обидві частини Будапешта, і я знову відчув велич міста і сліди війни, що практично зруйнувала його. Усюди горіли вогні, відбиваючись у темній річковій воді. Хелен постояла біля поручня, потім повільно, ніби неохоче, повернулася й пішла у бік Пешта. Вона зняла жакет, і я помітив щось темне на її спині. Нахилившись ближче, я побачив, що це величезний павук плете павутину на її спині, – я добре бачив блискучі нитки. Тоді я згадав, що бачив павутиння на поручнях мосту, де вона проводила рукою.

– Хелен, – обережно вимовив я. – Не лякайся, щось сидить у тебе на спині.

– Що? – вона завмерла.

– Я зараз струшу, – сказав я, – це всього лише павук.

Тремтіння пройшло по її тілу, але вона слухняно стояла й не рухалася, поки я прибрав цю істоту з її спини. Зізнаюся, я теж здригнувся, тому що такого великого павука я ще ніколи не бачив: він був майже з мою долоню. Він упав на найближчі до нас поручні з добре чутним стукотом, і Хелен скрикнула. Раніше я ніколи не чув, щоб вона виявляла страх, і від цього тихого крику мені схотілося схопити й струснути її, навіть ударити.

– Усе гаразд, – швидко промовив я, беручи її за руку й намагаючись залишатися спокійним.

На мій подив, вона схлипнула раз чи двічі, перш ніж заспокоїлася. Мене вразило те, що жінка, яка стріляла у вампіра, злякалася павука. Щоправда, в нас був важкий, дуже напружений день. Вона знову здивувала мене, коли, подивившись на річку, сказала стиха:

– Я обіцяла розповісти тобі про Гежу.

– Ти не зобов’язана нічого розповідати, – я сподівався, що мій голос лунав не надто роздратовано.

– Я не хочу брехати, уникаючи цієї теми.

Вона пройшла кілька метрів уперед, начебто для того, щоб залишити павука подалі, хоча він уже зник, можливо, навіть у воді Дунаю.

– Студенткою я була закохана в нього (чи думала, що закохана), а він натомість допоміг моїй тітці «вибити» для мене стипендію, паспорт та дозвіл на виїзд з Угорщини.

Це викликало в мене відразу, і я подивився на неї.

– О, не так грубо, – пояснила вона. – Він не казав: переспиш зі мною – і я зможу відправити тебе в Англію. Він був дуже хитрим. Він і не одержав від мене все, чого бажав, а коли я вже розчарувалась, паспорт був у мене в руках. От як усе сталося, і коли в мене вже був квиток на волю, на Захід, я не збиралася відмовлятися від цього. Я подумала, що це коштувало того, аби знайти свого батька. Тому я продовжувала гру з Гежею доти, доки не втекла в Лондон, написавши йому листа про розірвання наших стосунків. Я хотіла нарешті бути чесною з ним. Можливо, він дуже розгнівався, але так і не написав мені.

– Звідки ти дізналася, що він пов’язаний із таємною поліцією?

Вона розсміялася.

– Він був занадто пихатий, щоб зберігати це в таємниці. Він сподівався ошелешити мене. Я не хотіла говорити йому, що скоріше перелякана, ніж вражена. Він розповідав мені про людей, яких відправив у в’язницю або на катування, натякаючи, що бувало й гірше. Я почала відчувати ненависть до нього.

– Я не дуже радію з його цікавості до наших персон, – сказав я, – але радий, що знаю твою думку про нього.

– А що ти подумав? – обурилася вона. – Я намагалась триматися від нього якомога далі з першої хвилини, як тільки ми ввійшли туди.

– Але я ще на конференції помітив якісь складні почуття між вами, – зізнався я. – Я не міг нічого вдіяти, тож вирішив, що ти була закохана в нього і, може, дотепер кохаєш його.

– Ні, – вона похитала головою й подивилася вниз на темну воду. – Я б не змогла кохати шпигуна, ката або навіть убивцю. Якби я не відмовила йому тоді, в минулому, або зараз, я б знайшла для цього інші причини.

Вона трохи повернулася в мій бік, але не зустрілася зі мною очима.

– Є ще дрібниці, але дуже важливі. Він не добрий. Він не знає, коли треба сказати щось втішне, а коли змовчати. Його зовсім не цікавить історія. У нього немає ніжних очей і густих брів, він не закочує рукава до ліктів.

Я вп’явся очима в неї, а вона дивилася мені просто в очі, її погляд був добрим, рішучим і сміливим.

– Коротше кажучи, найбільша його вада полягає в тому, що він – не ти.

З її погляду не можна було нічого зрозуміти, але раптом вона посміхнулася, ніби всупереч собі, ніби борючись із собою – це була чудова посмішка жінок її родини. Я дивився на неї, усе ще не вірячи в те, що відбувається, а потім обійняв її й жагуче поцілував.

– Про що ти подумав? – прошепотіла вона, коли я відпустив її на мить. – Про що ти подумав?

Ми стояли там кілька довгих хвилин, можливо, навіть цілу годину, але потім вона відхилилася зі стогоном і схопилася рукою за шию.

– Що таке? – злякався я.

Вона відповіла не відразу.

– Моя рана, – повільно сказала вона. – Вона загоїлася, але іноді болить. І от зараз я подумала: чи можна мені торкатися тебе?

Ми дивились одне на одного.

– Дай мені глянути, Хелен, – попросив я, – дозволь мені подивитися.

Вона мовчки розв’язала шарф і підвела підборіддя до світла вуличного ліхтаря. На шкірі її сильної шиї я побачив дві червоні цятки, які майже загоїлися. Мої страхи розсіялися: на неї не нападали після першої атаки. Я нахилився й доторкнувся губами до рани.

– Ні, Поле, не треба! – скрикнула вона, відступаючи назад.

– Мені все одно, – запевнив я. – Я сам тебе вилікую. – Я уважно подивився на неї. – Чи тобі боляче?

– Ні, це приємно, – зізналася вона, але приклала руку до горла, ніби захищаючись, а потім знову зав’язала шарф.

Я знав, що хоч яке невелике в неї зараження, мені треба оберігати її як ніколи. Я опустив руку в кишеню.

– Нам треба було зробити це давно. Я хочу, щоб ти носила це.

Я дістав один із маленьких хрестиків, куплених удома в церкві святої Марії, надів його їй на шию, щоб він висів просто над шарфом. Вона, здавалося, полегшено зітхнула й доторкнулася до нього.

– Я не віруюча, ти ж знаєш, я вважала себе вченим і…

– Я знаю. Але тоді що відбулося в церкві Святої Марії?

– Церква Святої Марії? – Хелен насупилася.

– Удома, біля університету. Коли ти прийшла, щоб прочитати листи Россі, ти намочила своє чоло святою водою.

Вона ніби пригадувала щось.

– Так, так і було. Але це була не віра. Я просто скучила за батьківщиною.

Ми пішли назад по мосту, а потім темними вулицями, не торкаючись одне одного. Але я все ще відчував на собі обійми її рук.

– Дозволь мені піти з тобою у твою кімнату, – прошепотів я, коли ми вийшли до готелю.

– Не тут, – мені здалося, що її губи тремтять, – за нами спостерігають.

Я не повторив свого питання і навіть зрадів, коли у вестибюлі готелю інше привернуло мою увагу. Коли я попросив ключ, клерк передав його зі шматочком паперу, на якому було щось написано німецькою: телефонував Тургут і просив мене передзвонити. Хелен чекала на мене, поки я проходив ритуал: випрошував телефон, давав клеркові презент, щоб він допоміг мені, – за останні дні мені довелося багато разів принижуватися. Потім я якийсь час безнадійно набирав номер, поки вдалечині не почулися гудки. Тургут відповів щось нерозбірливе, а потім швидко перейшов на англійську.

– Поле, любий! Слава Богові, ви зателефонували. У мене є для вас новини, дуже важливі новини!

Серце підскочило до горла.

– Ви знайшли… карту? Могилу? Россі?

– Ні, друже мій, ніяких таких див. Але ми переклали листа, який знайшов Селім, це неймовірний документ! Його написав православний чернець у Стамбулі 1477 року. Ви чуєте мене?

– Так, так! – прокричав я так, що клерк докірливо зиркнув на мене, а Хелен захвилювалася. – Продовжуйте.

– 1477 року він дав притулок кільком ченцям із Карпат, які привезли із собою тіло вбивці турків, дворянина. Тут ще багато важливого для вас. Ви самі подивитесь на лист. Я покажу його вам, коли ви повернетеся завтра. Так?

– Так! – крикнув я. – Вони поховали його в Стамбулі? – Хелен похитала головою, і я прочитав її думки: лінію можуть прослуховувати.

– Я не можу зрозуміти з листа, – гримів Тургут. – Я все ще не знаю, де він був похований, але не схоже, що могила тут. Я думаю, вам слід приготуватися до нової подорожі. Можливо, знову знадобиться підтримка доброї тітоньки. – Незважаючи на перешкоди, я чув у його голосі похмурі нотки.

– Нова подорож? Але куди?

– У Болгарію! – прокричав Тургут удалечині.

Я подивився на Хелен, слухавка сповзала в мене по руці.

– Болгарія?

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Одна могила була величніша за всі інші, вона була величезною, з ідеальними пропорціями. На ній було одне тільки слово: ДРАКУЛА.

Брем Стокер, «Дракула», 1897

Розділ 49

Кілька років тому серед паперів батька я знайшла записку, про яку не згадувала б тут, якби вона не була єдиним свідченням про його любов до Хелен з тих, що будь-коли потрапляли в мої руки, окрім його листів до мене. Він не вів щоденника, а записи, які він робив для себе, переважно стосувались роботи: міркування над дипломатичними проблемами, над історією, особливо, якщо це було пов’язано з міжнародними конфліктами. Міркування, лекції й статті зараз знаходяться у бібліотеці його фонду, а в мене залишився один запис, який він робив для себе – і для Хелен. Я знала, що мій батько був людиною, відданою фактам, ідеям, але не поезії, через що цей документ ще дорожчий для мене. Це не дитяча книжка, і я хочу викласти факти якнайдокладніше, тому я включила сюди цей особистий лист, незважаючи на свої сумніви. Цілком можливо, що він написав й інші подібні листи, але в його дусі було знищити їх (можливо, він спалив їх у маленькому садку за нашим будинком в Амстердамі). Пригадую, в дитинстві я іноді знаходила якісь папери в маленькій кам’яній грубці. Цей лист, мабуть, уцілів випадково. У листі не проставлено дату, тому я не впевнена, до якого відрізку часу варто віднести його оповідь. Я залишила його таким, тому що в ньому розповідається про перші дні їхньої любові, хоча біль і страждання в цьому листі наштовхують мене на думку, що він писав його, коли вже не міг відіслати адресатові.

О любове моя, я хотів розповісти тобі, що я думаю про тебе. Якщо твої руки зможуть розгорнути ці сторінки, вони будуть повністю належати тобі ще до того, як ти прочитаєш перший рядок. Моя пам’ять також з тобою, тому що вона увесь час повертає мене в перші моменти нашої близькості. Я багато разів запитував себе, чому інші симпатії не можуть замінити мені твоєї присутності, і весь час повертаюся до ілюзії, що ми все ще разом, а потім, не бажаючи того, я розумію, що ти взяла в заручники мою пам’ять. Коли я найменше очікую цього, мене сповнюють спогади про твої слова. Я відчуваю вагу твоєї руки на моїй, обидві наші руки заховані під краєм мого піджака, що лежить складений на сидінні між нами, я пам’ятаю неймовірну легкість твоїх пальців, твій профіль, повернений від мене, твій вигук, коли ми вперше пролітали над болгарськими горами.

З часів нашої молодості, люба моя, відбулася сексуальна революція – ти не бачила цієї гігантської вакханалії, ти не знаєш, як сьогодні, принаймні у західному світі, молоді люди вдаються до близькості без попереднього знайомства. Але я пам’ятаю наші обмеження й бажання з такою самою тугою, як і законний дозвіл, що прийшов набагато пізніше. Цими спогадами я не можу поділитися ні з ким: близькість, прихована одягом, коли неймовірно складним для нас здавалося зняти хоча б піджак у присутності інших. Болісні спогади не дають мені спокою, коли я найменше хочу цього, я згадую як про твою ніжну шию, так і про ніжний комірець твоєї блузки, тієї блузки, лінії якої знав напам’ять ще до того, як мої пальці торкнулися тканини або перламутрових ґудзиків. Я пам’ятаю запах потяга і грубого мила, що залишився у тканині твого чорного жакета, твій трохи шершавий чорний солом’яний капелюшок, усе це я пам’ятаю так само добре, як і ніжність твого волосся, майже такого самого чорного відтінку. Коли ми насмілилися провести півгодини в моєму номері софійського готелю перед тим, як піти на ще один похмурий обід, я відчував, що моє бажання знищить мене. Коли ти повільно й обережно повісила жакет на спинку стільця, а зверху блузу, коли ти повернулася до мене й не відвела від мене погляду, мене немов обпалило вогнем. Коли ти поклала мої руки собі на талію й надала їм вибір – між грубою тканиною твоєї спідниці чи ніжним шовком твоєї шкіри – я ледве не заплакав.

Напевно, тоді я побачив твою єдину ваду, єдине місце, яке ніколи не цілував, – маленький зсілий дракон на твоїй лопатці. Мої руки, мабуть, торкнулися його ще до того, як я побачив це. Я пам’ятаю, як затамував подих, і ти теж, потім я неохоче погладив його одним пальцем. Тоді від нього я почав вивчати твою пряму спину, але тієї першої миті трепет додав сили моєму бажанню. Що б не сталося в нашому готелі в Софії, цей трепет я, мабуть, запам’ятав ще тоді, коли милувався формою твоїх нижніх зубів, їх гарними зубчиками, коли розглядав шкіру біля твоїх очей з першими павутинками віку.

На цьому лист батька обривається, і мені залишається тільки повернутися до його більш стриманих листів до мене.

Розділ 50

Тургут Бора й Селім Аксой чекали на нас у стамбульському аеропорту.

– Поле! – Тургут обійняв, поцілував мене й стис мої плечі. – Мадам професор! – він стис руку Хелен у двох своїх. – Слава Богові, ви цілі й здорові. Із тріумфальним поверненням!

– Я б не назвав його тріумфальним, – сказав я, мимоволі розсміявшись.

– Подивимось, подивимось! – вигукував Тургут, плескаючи мене по спині. Селім Аксой привітав нас більш стримано. За годину ми вже були у квартирі Тургута, місіс Бора явно була рада нашому поверненню. Ми з Хелен були у захваті, побачивши її: сьогодні вона була в блідо-голубій сукні, схожа на весняну квіточку. Вона здивовано подивилася на нас.

– Нам подобається ваша сукня! – пояснила Хелен, беручи маленьку руку місіс Бора у свою.

Місіс Бора розсміялася.

– Дякую, – сказала вона. – Я сама шию собі одяг.

Потім вони із Селімом Аксоєм подали каву і страву, яку вона назвала «бюрек» – печений рулет із солоним сиром усередині, а до того ще п’ять чи шість страв.

– А тепер, друзі мої, розповідайте, про що ви дізналися.

Це була довга історія, але разом ми розповіли про конференцію в Будапешті, про мою зустріч із Г’ю Джеймсом, про історію матері Хелен і про листи Россі. Тургут слухав, широко розкривши очі, коли ми говорили про знайдену Г’ю Джеймсом книгу із драконом. Переказуючи все це, я усвідомив, що ми насправді багато чого дізналися. На жаль, нічого не підказувало нам, де перебуває Россі.

Тургут, у свою чергу, повідомив, що за час нашої відсутності в них були серйозні проблеми: дві ночі тому на його друга архіваріуса вдруге напали в нього на квартирі. Чоловік, який мусив стежити за ним, заснув і нічого не бачив. Тепер у нього новий сторож, котрий, як вони сподівалися, буде уважнішим. Вони вжили всіх запобіжних заходів, але бідолашний містер Ерозан почувався ще гірше.

Але були ще новини. Тургут допив каву одним ковтком і пішов у свій похмурий кабінет, звідти він щось приніс. (Я був радий, що сьогодні він не запрошував до свого кабінету.) Він вийшов із зошитом у руках і знову сів поруч із Селімом Аксоем. Обидва серйозно подивились на нас.

– Я вже казав по телефону, що ми знайшли лист, поки вас не було, – почав Тургут. – Оригінал листа написано слов’янською, давньою метою християнської церкви. Як я вже говорив, його написав чернець із Карпат, там ідеться про його подорож у Стамбул. Мій друг Селім здивований, що він написаний не латиною, але, напевно, цей чернець був слов’янином. Прочитати зараз же?

– Звісно, – сказав я, але Хелен підвела руку.

– Одну хвилину, будь ласка. Як і де ви знайшли його?

Тургут схвально кивнув.

– Містер Аксой знайшов його в архіві, у тому, який ви відвідували разом із нами. Він днями сидів там і переглядав манускрипти п’ятнадцятого сторіччя. Цей він знайшов разом із документами з таких самих церков, з чого видно, що християнським церквам було дозволено працювати в Стамбулі під час правління Завойовника та його послідовників. В архіві мало таких документів, тому що вони переважно зберігалися в монастирях і особливо охоронялися патріархом Константинопольським. Але кілька документів усе-таки потрапило в руки султана, зокрема ті, у яких ішлося про нові угоди щодо церков у імперії, такі угоди називалися «фірмани». Іноді султан одержував такі листи… (як по-вашому?) петиції із приводу якогось церковного питання. Такі документи теж є в архіві.

Він стисло переклав усе Аксою, який хотів дещо пояснити.

– Так, мій друг хоче повідомити корисну інформацію. Він нагадав мені, що коли Завойовник захопив місто, він призначив християнам нового патріарха – Геннадія. – Аксой, почувши ім’я, жваво кивнув. – У султана з Геннадієм були дружні стосунки, – я ж говорив вам, що Завойовник був толерантним до християн, як тільки завоював їх. Султан Мехмед попросив Геннадія написати трактат про православну віру, потім цей рукопис переклали, і він зберігався в його особистій бібліотеці. Є копія цього перекладу в архіві. Існують також копії кількох церковних хартій, за якими вони мусили підкорятися Завойовникові, ці копії теж зберігаються в архіві. Містер Аксой переглядав одну із цих хартій і між двома сторінками знайшов цей лист.

– Дякую вам, – Хелен відкинулася на подушки.

– На жаль, я не можу показати вам оригінал, нам не дозволено забирати його з архіву. Ви можете самі піти й подивитися, поки ви тут, якщо, звичайно, бажаєте. Він написаний прекрасним почерком на маленькому аркуші пергаменту з одним обірваним краєм. А тепер я прочитаю вам наш переклад англійською. Запам’ятайте, що це переклад із перекладу, отож деякі нюанси могли зникнути.

Він прочитав нам:

Ваше Преосвященство, отче-настоятелю Максиме Євпраксію!

Покірний грішник молить вашої уваги. Як я вже описував, існує багато суперечностей у цій кампаній тому що наша місія вчора провалилася. Це місто небезпечне для нас, але все-таки ми не можемо виїхати звідси, поки не дізнаємося, що сталося зі скарбом, який ми шукаємо. Цього ранку, завдяки милості Всемогутнього, нам відкрився новий шлях, про який я розповім вам тут. Настоятель Панахрантоса, почувши від свого доброго друга настоятеля, який дав нам притулок, про наші серйозні потреби, сам прийшов до нас у монастир святої Ірини. Він милосердний, духовний чоловік п’ятдесяти років, спочатку він жив у Великій Лаврі на Святій горі Афон, а зараз уже кілька років є ченцем й настоятелем у Панахрантосі. Перш ніж прийти до нас, він радився наодинці з нашим настоятелем, а потім вони говорили з нами у келії нашого настоятеля – це була таємна розмова, всі послушники й слуги пішли з келії. Він сказав, що до сьогоднішнього ранку не знав, що ми тут знаходимося, але, почувши про це, прийшов сюди, до свого друга, аби розповісти йому новини й тим самим убезпечити його й ченців. Коротше кажучи, він сказав, що те, що ми шукаємо, вже перевезено з міста в надійну схованку на окупованих землях болгар. Він дав нам інструкції для безпечної подорожі та назвав монастир, який нам треба знайти. Ми змушені чекати тупи щоб написати вам і отримати ваші накази з цього питання, але ці настоятелі сказали нам, що деякі яничари із султанської охорони вже приходили до патріарха й допитувались у нього про зникнення того, що ми шукаємо. Нам дуже небезпечно залишатися тут навіть на день, ми будемо в більшій безпеці в язичницьких землях, ніж тут. Ваше Преосвященство, вибачте нам нашу вільність за те, що ми вирушили в дорогу, не дочекавшись ваших інструкцій. Нехай благословить вас Бог, нехай ваше рішення буде супроводжувати нас. Якщо знадобиться, я знищу навіть цей запис, перш ніж він потрапить у ваші руки, я прийду й розповім вам усе про наш пошук власним язиком, якщо його, звичайно, не відріжуть колись.

Покірний грішник брат Кирил Квітень, рік Бога нашого 6985.

Коли Тургут закінчив, запала глибока тиша, і він розсіяно погладжував свою сиву гриву. Ми з Хелен перезирнулись.

– Рік Бога нашого 6985-й? – нарешті перепитав я. – Що це означає?

– На середньовічних документах дати позначаються, починаючи від створення світу, – пояснила Хелен.

– Так, – кивнув Тургут, – рік 6985-й за сучасним відліком – 1477-й.

Я не втримався й зітхнув:

– Дуже цікавий лист, у ньому йдеться про щось важливе. Але я гублю тут слід, – відзначив я із сумом. – За датою можна сказати, що цей документ пов’язаний із тим, що містер Аксой знайшов раніше. Але де доказ того, що чернець, який написав цього нового листа, – з Карпат? І чому ви думаєте, що це пов’язано із Владом Дракулою?

Тургут посміхнувся.

– Чудові питання, як завжди, мій любий скептику. Дозвольте мені відповісти на них. Як я й говорив вам, що Селім дуже добре знає місто. Тож коли він знайшов цей лист і зрозумів, що той може бути корисним, то відніс його своєму другові, хоронителеві давньої бібліотеки монастиря святої Ірини (він усе ще існує). Цей друг переклав лист турецькою і дуже зацікавився тим, що в листі згадувався його монастир. Але ніяких записів про такий візит 1477 року він не знайшов – або їх зовсім не було, або вони давно загублені.

– Якщо місія, про яку вони говорили, була секретною і небезпечною, – зазначила Хелен, – вони не стали б про неї писати.

– Цілком правильно, мадам. – Тургут кивнув їй. – У будь-якому разі друг Селіма допоміг нам в одному важливому питанні: він перерив історію найдавнішої церкви й виявив, що настоятель Максим Євпраксій, якому адресовано цього листа, наприкінці життя був головним настоятелем на Святій горі Афон. Але 1477 року, коли писався цей лист, він був настоятелем монастиря на озері Снагов. – Тургут вимовив ці слова підкреслено урочисто.

Якийсь час ми сиділи в тиші. Нарешті Хелен заговорила:

– Ми люди Бога, ми з Карпат!

– Перепрошую? – Тургут уважно подивився на неї.

– Так! – миттю підхопив я думку Хелен. – «Люди з Карпат». Це з пісні, народної пісні, яку Хелен знайшла в Будапешті.

Я розповів їм про те, як ми перегортали стару книгу пісень у бібліотеці Будапештського університету, про гарну гравюру у верхній частині сторінки: зображення дракона і церкви серед дерев. Брови Тургута звелися майже до його густого волосся, коли я розповідав про це, водночас риючись у своїх паперах.

– Де ж це? – за мить я знайшов у своєму портфелі переписаний від руки переклад. «Боже, а що, як я коли-небудь загублю цей портфель?!» – подумав я, і вголос прочитав вірш, роблячи паузи, щоб Тургут переклав Селіму й місіс Бора:

Вони під’їхали до воріт великого міста,
Вони прийшли до великого міста із землі смерті.
Ми люди Бога, люди Карпат.
Ми святі люди, ченці,
Але ми принесли тільки сумні звістки.
Ми принесли звістки про чуму великому місту.
Ми служимо нашому господареві,
ми прийшли оплакати його смерть.
Вони під’їхали до воріт великого міста,
І місто заплакало разом з ними,
Коли вони ввійшли.

– О, як цікаво й страшно, – зітхнув Тургут. – Чи всі ваші народні пісні такі, мадам?

– Так, більшість із них, – засміялась Хелен.

І я раптом зрозумів, що забув про те, що вона сидить поруч зі мною. Я ледь стримувався, щоб не простягнути руку й не обійняти її, не милуватися її посмішкою або пасмом чорного волосся на її щоці.

– А наш дракон захований угорі серед дерев… Має бути якийсь зв’язок.

– Як би мені хотілося відшукати його, – зітхнув Тургут.

Він раптом ударив по столі з такою силою, що наші чашки підскочили.

Його дружина ніжно торкнулася руки чоловіка, і він заспокійливо взяв її за руку.

– Ні, послухайте, чума!

Він подивився на Селіма, і вони швидко обговорили щось турецькою.

– Що? – Хелен напружено звузила очі. – Чума в пісні?

– Так, моя люба. – Тургут поправив волосся. – Крім листа, ми знайшли ще один факт про Стамбул того періоду – про це мій друг Аксой уже знав. Наприкінці літа 1477 року, коли в Стамбулі стояла небувала спека, почалося те, що наші історики називають «малою чумою». Вона забрала чимало життів у старому кварталі міста – Пера, зараз ми називаємо цей район Галата. Перш ніж спалити померлого, у серце трупа встромляли кілок. Це дуже незвичайно, говорить Селім, тому що тіла нещасних зазвичай спалювали за воротами міста, аби запобігти зараженню. Але це була коротка чума, і тоді померло не так багато людей.

– Ви гадаєте, що ці ченці, якщо це ті самі, принесли в місто чуму?

– Точно ми не можемо стверджувати, – визнав Тургут. – Але якщо ваша пісня говорить про тих самих ченців…

– Мені спало на думку, – Хелен поставила чашку на стіл. – Я не можу згадати, Поле, чи розповідала я тобі про те, що Влад Дракула одним із перших у військовій стратегії використав (як ви кажете) заразу?

– Бактеріологічну зброю, – додав я. – Г’ю Джеймс розповідав мені.

– Так, – Хелен підігнула ноги. – Коли султан нападав на Валахію, Дракула посилав людей, хворих на чуму або віспу, в оттоманський табір, переодягненими турками. Вони, перш ніж померти, мали заразити якнайбільше людей.

Якби це не було так жахливо, я б посміхнувся. Володар Валахії так само винахідливий, як і жахливий – розумний і небезпечний ворог. Раптом я помітив, що думаю про нього в теперішньому часі.

– Розумію, – кивнув Тургут. – Ви хочете сказати, що ченці, якщо це справді були ті самі ченці, принесли із собою чуму з Валахії.

– Але дещо залишається незрозумілим, – насупилася Хелен. – Якщо хтось із них хворів на чуму, то чому настоятель із монастиря святої Ірини дозволив їм залишитися?

– Мадам, ви маєте рацію, – визнав Тургут. – Хоча, якщо йдеться не про чуму, а про якесь невідоме захворювання… Але ми не можемо цього перевірити.

Ми сиділи мовчки, відчуваючи, що зайшли у безвихідь.

– Навіть після завоювання багато православних ченців ходили на прощу до Константинополя, – нарешті зауважила Хелен. – Може, це була просто група богомольців.

– Але вони шукали щось, чого не знайшли за час паломництва, принаймні, у Константинополі, – заперечив я. – А брат Кирил говорить, що вони збиралися в Болгарію під виглядом прочан, – отже, насправді вони не були прочанами.

Тургут почухав потилицю.

– Містер Аксой думав про це, – сказав він. – Він розповів мені, що під час захоплення міста в церквах Константинополя було викрадено або знищено багато християнських реліквій: ікон, хрестів, святих мощей. Звісно, 1453 року там було не так уже й багато скарбів, не те що під час розквіту Візантії, адже ви, без сумніву, знаєте про це: найкращі речі були викрадені під час хрестового походу 1204 року, їх відвезли назад у Рим і Венецію та в інші західні міста. – Тургут підняв руки на знак протесту. – Мій батько розповідав мені про чудову кінну базиліку в Сан-Марко у Венеції, яку вкрали з Візантії під час хрестових походів. Християнські загарбники були такими самими грабіжниками, як і оттоманські, розумієте? У кожному разі, друзі мої, під час нападів 1453 року деякі скарби церкви було заховано, а деякі відвезено ще до облоги міста султаном Мехмедом і сховано за межами монастирських стін або таємно вивезено до інших країн. Якщо наші ченці були прочанами, можливо, вони повернулися, сподіваючись побачити святиню, але не знайшли її. Можливо, настоятель іншого монастиря розповів їм, що чудотворну ікону вивезли в Болгарію. Але у листі ми не можемо знайти підтвердження.

– Тепер я розумію, чому ви хочете, щоб ми поїхали в Болгарію. – Я знову придушив бажання взяти Хелен за руку. – Хоча не уявляю, як ми можемо там дізнатися більше про цю історію, не кажучи вже про те, чи зможемо ми туди виїхати. Ви впевнені, що в Стамбулі більше нема чого шукати?

Тургут похитав головою і взяв забуту чашку кави.

– Я використав кожен канал, про який тільки можна подумати, включаючи ті, про які, на жаль, я не можу вам повідомляти. Містер Аксой переглянув усе у своїх особистих книгах, у бібліотеках своїх друзів, в університетському архіві. Я розмовляв з усіма істориками, яких тільки міг розшукати, включаючи тих, хто вивчає цвинтарі Стамбула. Ви бачили наші прекрасні цвинтарі? Ми не знайшли жодного згадування про те, що в той період був похований іноземець. Може, ми пропустили щось, але не знаю, де ще можна шукати, принаймні, зараз. – Він суворо подивився на нас: – Я знаю, вам дуже важко потрапити в Болгарію. Я б сам поїхав, якби не той факт, що мені це буде зробити набагато складніше, друзі мої. Оскільки я турок, то не можу відвідувати навіть академічні конференції. Ніхто ненавидить нащадків Оттоманської імперії так, як болгари.

– О, румуни теж стараються, – запевнила його Хелен із посмішкою, на яку посмішкою відповів Тургут.

– Але, Боже мій! – я обперся на подушки дивана, відчуваючи ті хвилі нереальності, які напливали на мене із високою частотою. – Я не уявляю, як ми це зробимо.

Тургут нахилився до мене й поклав переді мною англійський переклад листа ченців.

– Він теж не уявляв.

– Хто? – застогнав я.

– Брат Кирил. Послухайте, друзі мої, коли зник Россі?

– Понад два тижні тому, – зізнався я.

– Вам не можна гаяти часу. Ми знаємо, що Дракула не в могилі у Снагові. Ми думаємо, що він не був похований у Стамбулі Але… – він постукав по документу, – у нас є один доказ. Чого саме – ми не знаємо, але 1477 року хтось із монастиря на Снагові вирушив у Болгарію або намагався це зробити. Це треба простежити. Якщо ви нічого не знайдете, знайте, що ви зробили все можливе. Потім ви можете повернутися додому й оплакувати вашого викладача з чистою совістю, а ми, ваші друзі, завжди будемо шанувати вашу звитягу. Але якщо ви не спробуєте, то завжди будете відчувати сумніви й докори сумління.

Він знов узяв переклад, провів по ньому пальцем і прочитав уголос:

– «Нам дуже небезпечно залишатися тут навіть на день, ми будемо в більшій безпеці в язичницьких землях, ніж тут». Оце, друзі мої, покладіть у ваші валізи. Це копія тексту англійською. Разом із нею даю вам копію слов’янською, котру переписав чернець – друг містера Аксоя.

Тургут нахилився вперед.

– Більш того, я довідався, що в Болгарії є вчений, у якого ви можете попросити про допомогу. Його звати Антон Стойчев. Моєму другові Аксою дуже подобаються його праці, вони опубліковані багатьма мовами.

Селім Аксой кивнув, почувши це ім’я.

– Стойчев знає про середньовічні Балкани більше, ніж будь-хто інший, особливо про Болгарію. Він живе поблизу Софії. Вам треба знайти його.

Раптом Хелен узяла мене за руку, відкрито, при всіх, не соромлячись. Я думав, ми будемо приховувати наші стосунки навіть серед друзів. Я побачив, як після цього руху Тургут опустив очі. Теплі зморшки навколо його очей і рота стали ще глибшими, а місіс Бора щиро подивилася на нас, обхопивши своїми дитячими рученятами коліна. Було очевидно, що вона схвалювала наш союз, і я раптом відчув тепло благословення цих добрих людей.

– Тоді я зателефоную тітці, – рішучим тоном сказала Хелен, стискаючи мої пальці.

– Єві? Але що вона може зробити?

– Як ти вже знаєш, вона може зробити все. – Хелен посміхнулася мені: – Ні, насправді я не знаю, чи зможе вона допомогти. Але в неї є як друзі, так і вороги в таємній поліції нашої країни, вона понизила голос, ніби всупереч собі, – а в них є друзі по всій Східній Європі. І вороги, звичайно ж, – вони всі стежать один за одним. Але вона може наразитися на небезпеку – оце мене і хвилює. І нам треба буде дати великого-великого хабаря.

– «Бакшиш», – Тургут кивнув. – Звичайно. Ми із Селімом думали про це. Ми зібрали двадцять тисяч лір, які ви можете використати. Хоча я не можу поїхати з вами, я допоможу вам чим тільки зможу, як і містер Аксой.

Я уважно подивився на них, вони сиділи просто перед нами із серйозними обличчями, забувши про каву. Щось у їхніх обличчях: у Тургута – велике й рум’яне, в Аксоя – ніжне й тонке, обоє уважні, спокійні, але й однаково рухливі – раптом здалося мені знайомим. Мене поглинуло почуття, яке я не міг назвати, і за мить питання застигло на моїх губах. Я ще дужче стис руку Хелен у своїй, цю сильну, тверду, уже улюблену руку, і подивився в темні очі Тургута.

– Хто ви? – запитав я.

Тургут і Селім перезирнулися, щось пройшло між ними. Потім Тургут сказав низьким, чітким голосом:

– Ми працюємо на султана.

Розділ 51

Ми з Хелен разом відсахнулися. На мить я подумав, що Тургут і Селім можуть бути пов’язані з темними силами, але поборов бажання однією рукою схопити портфель, другою – Хелен і вибігти з цього дому. Хіба що через окультні науки могли працювати на давно мертвого султана ці люди, яких я вважав своїми друзями? Насправді всі султани були мертві, тому, кого б не мав на увазі Тургут, вони вже знаходилися поза межами цього світу. Мабуть, вони набрехали нам і в іншому?!

Моє сум’яття обірвав голос Хелен. Вона нахилилася вперед, бліда, з широко розкритими очима, але питання поставила спокійно і дуже просто, як і було потрібно в тій ситуації. Спочатку це питання здалося мені настільки звичайним, що я не відразу його зрозумів.

– Професоре Бора, – сказала вона повільно. – Скільки вам років?

Він посміхнувся їй:

– О, моя люба мадам, якщо ви хочете знати, чи не п’ятсот років мені, відповім: на жаль, ні. Я працюю на Величного й Чудового Спасителя світу, султана Мехмеда II, але мені не була надана незрівнянна честь зустрітися з ним.

– Тоді що, зрештою, ви хочете нам сказати? – не витримав я.

Тургут знову посміхнувся, а Селім по-доброму кивнув.

– Я взагалі не збирався говорити вам цього, – сказав Тургут. – Але оскільки ви багато в чому нам довіряєте, а також тому, що ви ставили такі проникливі питання, ми пояснимо. Я народився як нормальна людина 1911 року і сподіваюся померти у своїй власній постелі звичайним чином приблизно у 1985-му, – він посміхнувся. – Проте мої предки – довгожителі, тому мені судилося сидіти на цьому дивані й тоді, коли вже буду занадто старий, щоб мене поважати. – Однією рукою він обійняв місіс Бора за плечі. – Містер Аксой теж того самого віку, на який виглядає. У нас немає нічого незвичайного. Але ми розповімо вам про те, що є найбільшою таємницею, яку ви мусите зберегти, що б там не було. Ми перебуваємо у Варті Півмісяця султана.

– Ніколи не чула про них, – сказала Хелен, насупившись.

– Ні, мадам професор, ви не чули. – Тургут подивився на Селіма, що сидів і терпляче слухав, намагаючись стежити за нашою розмовою, його зелені очі були тихими, як ставок.

– Ми вважаємо, що ніхто про нас не чув, за винятком членів Варти. Нас відбирають як секретну охорону із найелітніших полків яничарів.

Раптом я згадав ті кам’яні обличчя з яскравими очима, які бачив на картинах у палаці Топкапи: щільні лави воїнів навколо трону султана, готові кинутись на потенційного вбивцю або просто на опального царедворця.

Тургут, здавалося, читав мої думки, він кивнув:

– Я бачу, ви чули про яничарів. Розумієте, друзі, 1477 року Мехмед Великий і Прекрасний закликав до себе двадцятьох високоосвічених офіцерів, яким можна було довіряти, і таємно вручив їм новий символ Варти Півмісяця. Вони повинні були досягти однієї мети, навіть якщо треба буде – ціною власного життя. Ця мета полягала в тому, щоб вони не дозволяли Орденові Дракона нападати на нашу велику імперію, переслідувати й убивати членів цього Ордену, де б ми їх не зустріли.

Ми з Хелен вдихнули, але цього разу я був першим.

– Варта Півмісяця була заснована 1477 року, того року, коли ченці прийшли в Стамбул! – я намагався розгадати таємницю, вимовляючи це речення. – Але Орден Дракона був заснований задовго до того імператором Сигізмундом – 1400 року, правильно?

– Точніше це було 1408 року, друже мій. Звичайно, до 1477 року в султанів уже були проблеми з Орденом Дракона через його війни із імперією. Але 1477 року Великий Спаситель світу вирішив, що в майбутньому напади Ордену Дракона можуть становити ще більшу загрозу.

– Що ви маєте на увазі? – рука Хелен була холодною і нерухомо лежала на моїй.

– Навіть наші літописи не говорять про це точно, – зізнався Тургут. – Але я впевнений: це не збіг, що султан заснував Варту всього лише за місяць після смерті Влада Тепеса.

Він склав руки разом, ніби в молитві, хоча, я згадав, що його предки, мабуть, молилися розпростертими, обличчям униз.

– У хартії сказано, що Великий заснував Варту Півмісяця, аби переслідувати Орден Дракона, наймерзеннішого ворога великої імперії за всіх часів і в усіх світах: на землі і на морі й навіть після смерті.

Тургут нахилився вперед, очі його сяяли, а сиве волосся розкуйовдилось.

– Моя теорія така, що Великий відчував або навіть знав про те, якої небезпеки зазнає імперія після смерті Дракули. – Він заправив волосся назад. – Як ми вже знаємо, султан у той час зібрав документи про Орден Дракона – архів не є таємницею, але таємно використовується нашими членами й дотепер. А ще Селім знайшов цей незвичайний лист, а ви, мадам, – народну пісню: це ще один доказ того, що Великий мав підстави для хвилювання.

У мене в голові все ще крутилися питання:

– Але як ви й містер Аксой стали членами цієї Варти?

– Членство передається від батька до старшого сина – як у вас кажуть… посвячення? Синів посвячують, коли їм виповнюється дев’ятнадцять років. Якщо в батька сини не гідні чи немає синів, таємниця помирає разом із ним. – Тургут нарешті взяв у руки забуту кавову чашку, а місіс Бора наповнила її. – Відомості про Варту Півмісяця зберігалися так ретельно, що навіть інші яничари не знали, що серед них є таке товариство. Наш улюблений «фатих» – Завойовник – помер 1481 року, але Варта продовжує існувати. Яничари були великою силою й за часів панування слабких султанів, але ми зберігали нашу таємницю. Коли імперія припинила своє існування, ніхто не знав про нас, тому ми все ще існуємо. Батько Селіма Аксоя зберіг наші хартії під час першої великої війни, а Селім – під час останньої. Він і тепер зберігає їх у таємному місці – це наша традиція.

Тургут видихнув і зробив великий ковток кави.

– Здається, – сказала Хелен із деякою підозрою, – ви говорили, що ваш батько був італійцем. Як же він опинився у Варті Півмісяця?

– Так, мадам, – кивнув Тургут над своєю чашкою. – Мій дід із лінії матері був дуже активним членом Варти, він не міг пережити того, що його рід закінчиться після нього. У нього була тільки одна дочка. Коли він зрозумів, що Імперія закінчиться за його життя…

– Ваша мати! – вигукнула Хелен.

– Так, моя люба… – задумливо посміхнувся Тургут. – Так, не тільки у вас незвичайна мати. Я, здається, говорив вам, свого часу вона була однією з найосвіченіших жінок у своїй країні, і моєму дідові нічого не залишалося, як передати їй усі свої знання й амбіції, щоб підготувати її до служби у Варті. Вона зацікавилася технікою, тоді ця галузь знань ледве починала розвиватися. Після того, як її ввели до Варти, вона поїхала вчитися до Рима – там у діда були друзі. Вона досконало вивчила математику, читала чотирма мовами, включаючи грецьку й арабську.

Він сказав щось турецькою дружині й Селіму, і вони обоє схвально посміхнулися.

– Вона їздила верхи не гірше від вершників султана, та – хоча дуже мало хто знав про це – чудово стріляла.

Тургут підморгнув Хелен, і я згадав її маленький пістолет – де ж вона його зберігала?

– Від мого діда вона багато дізналася про лігвище вампіра і про те, як захистити живих від його злісних задумів. Ось її портрет, якщо ви хочете побачити.

Він підвівся й приніс нам її фото зі стола, дуже обережно передавши його в руки Хелен. Це був неймовірний знімок, дуже чіткий, – такі робили на початку сторіччя. Дама, що сиділа у стамбульській студії, була спокійною, але фотограф під своїм чорним покривалом уловив у її очах щось схоже на веселощі. На тлі чорної сукні її шкіра, здавалося, була без жодної вади. Її обличчя нагадувало риси Тургута, тільки ніс і підборіддя були тонші й ніжніші. Її обличчя було подібне до ранньої квітки на стеблині тонкої шиї – обличчя оттоманської принцеси. Волосся під капелюхом із пером зібране вгору, а очі посміхалися мені з гумором, і я пошкодував, що роки розділяють нас.

Тургут знову взяв рамочку в руки.

– Мій дід керувався розумом, коли вирішив перервати традицію й зробити її членом Варти. Саме вона знайшла окремі частини нашого архіву в інших бібліотеках і повернула їх у колекцію. Коли мені було п’ять років, вона вбила вовка біля нашого літнього котеджу. А коли мені виповнилося одинадцять, вона навчила мене їздити верхи й стріляти. Мій батько був дуже відданий їй, хоча вона лякала його своєї сміливістю: він завжди говорив, що поїхав за нею з Рима в Туреччину, щоб умовити її не зловживати хоробрістю. Як і більшість відданих дружин членів Варти, мій батько знав усе про неї й постійно хвилювався про її безпеку. Ось він… – Тургут показав на написаний олійними фарбами портрет біля вікна, який я ще раніше помітив.

Чоловік на ньому був солідною, приємною людиною в темному костюмі, із чорними очима й чорним волоссям, з ніжним виразом обличчя. Тургут розповів нам, що його батько вивчав історію італійського Ренесансу, але я міг легко уявити, як цей чоловік грав у камінці зі своїм сином, у той час як дружина дбала про більш серйозну освіту хлопчика.

Хелен ворухнулася поруч зі мною, тихенько витягнувши ноги.

– Ви сказали, що ваш батько був активним членом Варти Півмісяця. Що це означає? Чим ви займаєтесь?

Тургут кивнув із жалем:

– Цього, мадам, я не можу розповісти навіть вам. Деякі речі мають залишатися таємницею. Ми розповіли вам усе це тому, що ви запитали, – чи практично вгадали, – і тому, що ми хочемо, аби ви вірили в те, що ми допоможемо в кожному разі. Для Варти дуже важливо, щоб ви поїхали в Болгарію якомога швидше. Сьогодні Варта нечисленна, нас залишилося лише кілька людей, – він зітхнув. – У мене, наприклад, на жаль, немає сина чи дочки, кому я міг би передати свої знання, хоча містер Аксой виховує свого племінника в наших традиціях. Але ви повинні вірити, що вся сила оттоманів піде з вами так чи інакше.

Я придушив бажання, знову застогнати. Можливо, я міг сперечатися з Хелен, але сперечатися із таємною силою Оттоманської імперії було над мої сили. Тургут підніс палець:

– Мушу попередити вас: це дуже серйозно, друзі мої. Ми передали вам таємницю, що зберігалася – успішно, на нашу думку – п’ятсот років. У нас немає підстав вважати, що наш давній ворог знає про це, хоча він, без сумніву, боїться й ненавидить наше місто, як і за життя. У хартії Варти Його Величність записав: будь-кого, хто видасть таємницю Варти нашим ворогам, буде одразу суворо покарано. Такого ще не траплялося, наскільки я знаю. Але я прошу вас бути дуже обережними як заради себе, так і заради нас.

У його голосі не було ані злості, ані погрози, тільки глибоке занепокоєння. Я також почув невблаганну відданість, яка дозволила його султанові завоювати велике місто – раніше неприступне, гордовите місто візантійців. Говорячи: «Ми працюємо на султана», він мав на увазі саме це, хоча сам народився через півтисячоліття після смерті Мехмеда.

Сонце за вікнами вітальні сідало низько, рожевий промінь освітив велике обличчя Тургута, облагородивши його. Я подумав про те, як сподобався б Тургут Россі, як він побачив би в ньому живу історію, і мені стало цікаво, які питання поставив би йому Россі – мені вони навіть не спадали на думку!

Але правильні слова знайшла Хелен. Підвівшись так, що й ми всі підвелися за нею, вона простягнула руку Тургутові.

– Велика честь для нас те, що ви нам розповіли, – сказала вона, гордо дивлячись йому в обличчя. – Ми будемо зберігати вашу таємницю і волю султана навіть ціною наших життів.

Тургут поцілував їй руку, він був явно розчулений, Селім Аксой уклонився їй. Мені нічого не залишалося додати: забувши на якусь мить ненависть свого народу до оттоманських загарбників, вона говорила за нас обох.

Ми простояли б так цілий день мовчки, дивлячись одне на одного у світлі сутінків, якби телефон Тургута раптом не задзвонив. Він вибачився й пішов через кімнату, щоб відповісти, а місіс Бора почала складати посуд на мідну тацю. Тургут слухав кілька хвилин, люто говорив щось у слухавку, а потім різко повісив її. Він обернувся до Селіма й щось схвильовано сказав йому турецькою, Селім швидко надягнув свій потертий піджак.

– Щось трапилося? – запитав я.

– Так, на жаль. – Тургут ударив рукою в груди. – Бібліотекар, містер Ерозан. Чоловік, що залишився охороняти його, відійшов на мить, а зараз телефонує, щоб сказати, що на мого друга знову вчинено напад. Ерозан непритомний, а охоронець іде по лікаря. Це дуже серйозно. Третя атака ще й на заході сонця.

Уражений, я теж потягнувся за піджаком, а Хелен наділа туфлі, хоча місіс Бора ніжно намагалась утримати її. Тургут поцілував дружину, коли ми виходили, але я ще раз обернувся й побачив, яка бліда і перелякана жінка стоїть біля дверей.

Розділ 52

– Тут ми будемо спати? – невпевнено запитав Барлі.

Ми стояли в готельному номері в Перпіньяні. Це була кімната на двох, котру нам дав клерк після того, як ми назвали себе братом і сестрою. Він дав нам її, не заперечуючи, хоча з підозрою подивився на нас. Ми не могли дозволити собі окремих кімнат, і обоє знали про це.

– Ну? – нетерпляче сказав Барлі.

Ми подивилися на ліжко. Не було іншого місця: навіть килима на голій полірованій підлозі. Нарешті Барлі прийняв рішення, – для себе, принаймні. Поки я стояла, прикипівши до місця, він пішов у ванну з одягом і зубною пастою і з’явився за кілька хвилин у бавовняній піжамі, так само світлій, як і його волосся. Щось у цій картині, а також у безтурботності Барлі змусило мене розсміятися, навіть незважаючи на те, що в мене палали щоки. Тоді він теж розсміявся, і ми реготали, аж поки сльози не покотилися з очей. Барлі зігнувся навпіл, схопившись руками за живіт, а я вхопилася за край старої одежної шафи. У цьому істеричному реготі розчинилися напруження подорожі, мої страхи, невдоволення Барлі, хвилюючі листи батька, наші суперечки. Через кілька років я дізналася про вираз «fou rire» (нестримний, божевільний сміх), але тоді я вперше зазнала це у тому французькому готелі. Після мого першого «fou rire» пішли інші «перші» почуття. Барлі схопив мене за плечі так само незграбно, як я хвилину тому трималася за край шафи, але його поцілунок був ангельський і ніжний: його юнацький досвід ніжно проник у мою недосвідченість. Тепер я задихалася вже не від сміху.

Усі мої знання про кохання були почерпнуті з делікатних фільмів і книг, які бентежили уяву, але я не знала, що робити далі. Проте Барлі все зробив за мене, і я вдячно, хоч і незграбно, йому підкорялась. На той час, коли ми опинилися на твердому акуратному ліжку, я вже трохи дізналася про стосунки між коханцями та їхнім одягом. Розставання з кожним предметом одягу здавалося мені вирішальним кроком: піжамна сорочка Барлі була першою, вона оголила алебастровий торс і на диво мускулисті плечі. У боротьбі з моєю блузкою й жахливим білим ліфчиком я була на боці Барлі. Він сказав, що йому подобається моя смаглява шкіра, зовсім не така, як у нього – це була правда: моя рука ніколи не була такого оливкового кольору, як тоді, коли лежала поруч із білосніжною рукою Барлі. Він торкнувся мене рукою й провів по одягу, що залишився на мені, і я вперше зробила те саме з ним, відкриваючи для себе незнайомі контури чоловічого тіла. Я засоромилася при світлі півмісяця.

До речі, нам треба було так багато ще зробити, що ми більше не зняли жодного предмета одягу, і здавалося, минуло багато часу, перш ніж Барлі обійняв мене, зітхнув і пробурмотів: «Ти зовсім ще дитина», – а потім обійняв мене за плечі.

Коли він сказав це, я раптом зрозуміла, що він теж був дитиною, чудовою дитиною. Я думаю, що тієї миті я кохала його більше, ніж будь-коли.

Розділ 53

Квартира, у якій Тургут залишив містера Ерозана, знаходилася приблизно за десять хвилин ходи від його власної, точніше – за десять хвилин бігу, тому що нам усім довелося бігти, навіть Хелен на своїх підборах. Тургут бурмотів щось (клявся, лаявся) собі під ніс. Він узяв із собою маленьку чорну сумку, у якій, мабуть, були ліки на той випадок, якщо лікар не прийде або запізниться. І ось ми вже збігали сходами старого будинку. Ми злетіли за Тургутом, і він розчинив двері на останньому поверсі.

Будинок було поділено на кілька маленьких квартир: у головній кімнаті стояло одне ліжко, стільці й стіл, кімнату освітлювала одна лампа. Друг Тургута лежав на підлозі, укритий ковдрою, поруч із ним сидів чоловік: він підвівся, щоб привітати нас. Він майже збожеволів від страху й розкаяння, увесь час розмахував руками, повторюючи щось Тургутові. Тургут відсторонив його, і вони із Селімом присіли навпочіпки поруч із містером Ерозаном. Обличчя бідолашної жертви було попелясто-сірим, очі заплющені, подих схожий на переривчасті схлипування. На його шиї була жахлива рвана рана, значно більша, ніж ми бачили минулого разу, і набагато страшніша, бо вона була на диво чистою, і лише по краях була засохла кров. Я знав, що така глибока рана мала б сильно кровоточити, і від цієї думки нудота підступила до горла. Я обійняв Хелен, і ми стояли, не в змозі відвести погляд.

Тургут обстежив рану, не торкаючись її, а потім подивився на нас.

– Кілька хвилин тому цей негідник пішов по якогось лікаря, не порадившись зі мною, але лікаря не було на місці. Це добре, бо зараз нам лікар ні до чого. Але він залишив Ерозана самого надвечір, коли сідає сонце.

Він поговорив з Аксоєм, той підскочив і з силою, якої я від нього не очікував, ударив нещасного охоронця й вигнав із кімнати. Той позадкував, і ми почули гуркіт його кроків на сходах. Селім зачинив за ним двері й визирнув у вікно на вулицю, аби переконатися, що бідолаха не повернеться. Потім він став навколішки поруч із Тургутом і вони стали тихо радитися.

За хвилину Тургут потягнувся до сумки, яку приніс із собою. Я побачив, як він дістав звідти предмет, давно мені знайомий: це був набір мисливця на вампірів, такий самий, як той, що він дав мені у своєму кабінеті тиждень тому, тільки цей був у красивішій інкрустованій перламутром коробочці з арабським написом. Відкривши її, він витяг інструменти і знову подивився на нас.

– Професори, – сказав він тихо, – на мого друга втретє напав вампір, тепер містер Ерозан помирає. Якщо у такому стані він помре природно, то невдовзі стане живим мерцем. – Він витер чоло своєю великою рукою. – Зараз настає жахлива мить, я мушу попросити вас піти з кімнати. Мадам, вам не можна цього бачити.

– Будь ласка, дозвольте нам допомогти вам, – почав було я, але Хелен зробила крок уперед.

– Дозвольте мені залишитися, – сказала вона Тургуту, понизивши голос. – Я хочу знати, як це робиться.

На якусь мить я подумав, навіщо їй такі знання, але потім мені спало на думку, що вона все-таки етнограф. Тургут подивився на неї, а потім поступився без слів і знову схилився над тілом. Я сподівався, що помилився, що все це неправда, але Тургут щось шепотів на вухо своєму другові. Він узяв містера Ерозана за руку й погладив її.

Потім (це, напевно, було найжахливіше з наступних дій) Тургут пригорнув руку друга до свого серця й пронизливо зойкнув. Слова, здавалося, йшли із глибини історії, не тільки дуже давньої, але й занадто далекої для мене, щоб розібрати окремі склади. Цей крик горя був схожий на скликання до молитви муедзинів, яке ми чули в мінаретах міста, тільки крик Тургута більше був схожий на виклик пеклу – це була низка нот, що сповнювали жахом, ніби це волали мільйони турецьких солдатів у тисячах таборів оттоманського війська. Я раптом побачив майоріння прапорів, кров біля ніг коней, спис і півмісяць, криві турецькі шаблі й блиск залізних кольчуг на сонці, покалічені гарні молоді голови, обличчя, тіла. Я почув крики людей, які віддають себе в руки Аллаха, і далекий плач їхніх батьків та матерів. Я відчув запах горілих будинків і свіжої запеченої крові, порох пострілу гармати, запах мостів, наметів і кінських тіл, які палали.

Але найдивнішим було те, що у цьому крику я зрозумів знайомі слова: «Kaziklu Bey! – Проколюючий!» Посеред цього хаосу, я, здавалося, побачив постать, що відрізнялася від усього іншого. Це був чоловік на коні в чорній мантії, він вирізнявся на тлі багатобарвної юрби, зі спотвореним вищиреним обличчям, із мечем, який рубає оттоманські голови, що важко котяться в загострених шоломах.

Голос Тургута стих, і я знову побачив його навколішках перед умираючим. Хелен, слава Богові, стояла поруч із мною, я було хотів запитати її про щось, але побачив, що вона відчула той самий жах від крику Тургута. Я неохоче згадав, що кров Проколюючого текла в її жилах. Вона на мить обернулася до мене. Її обличчя було блідим, але спокійним. Я відразу згадав, що кров Россі, ніжна, аристократична, тосканська й англійська, також текла в ній, і я побачив у її очах незрівнянну доброту погляду Россі. Тієї миті – а не пізніше, не вдома, в церкві моїх батьків, перед священиком – саме тоді вона стала моєю дружиною. Тоді я віддав їй своє серце й заприсягся бути відданим їй усе життя.

Тургут, тепер уже мовчки, поклав молитовні чотки на шию другові, через що його тіло трохи здригнулося, і витяг із коробки інструмент, довший за мою долоню, виготовлений із блискучого срібла.

– Раніше мені ніколи не доводилося робити це. Боже, збережи мене й моє життя, – сказав він тихо.

Він розстебнув сорочку містера Ерозана, і я побачив стару шкіру, завитки сірого, немов попіл, волосся на грудях. Груди важко здіймалися й опускалися. Селім мовчки обшукав кімнату й приніс Тургуту цеглину, яку, напевно, господар використовував, щоб підпирати двері. Тургут узяв цеглину в руку, зважив на руці. Потім присунув вістря кілка до лівого боку грудей нещасного й почав повільно наспівувати. Цього разу я вловив слова, які пам’ятав звідкись – із книги, фільму, розмови? – «Аллах акбар, Аллах акбар» – Великий Аллах. Я знав, що неможливо змусити Хелен піти з кімнати, і сам теж не міг піти звідти. Але я відступив на крок назад і, коли опустилася цеглина, потягнув за собою Хелен. Велика рука Тургута рухалася впевнено. Селім рівно тримав кілок, який із глухим стукотом увійшов у тіло. Кров повільно потекла, заливаючи бліду шкіру. Обличчя містера Ерозана спотворилося в жахливих конвульсіях, і на мить його губи розсунулися в собачому оскалі, оголюючи жовті зуби. Хелен пильно дивилася, і я не наважувався відвести погляду: я не хотів, щоб вона дивилася на щось, чого я не міг бачити разом із нею. Тіло бібліотекаря сіпнулося, кілок раптово ввійшов по саме руків’я, і Тургут відхилився назад, ніби очікуючи. Його губи тремтіли, а піт лився градом по його обличчю.

За мить тіло розслабилося, а потім й обличчя: губи мирно стулилися, видих вийшов з його грудей, ноги у потертих шкарпетках сіпнулися й завмерли. Я міцно тримав Хелен і відчував тремтіння її тіла, але вона все-таки нерухомо стояла поруч. Тургут узяв руку свого друга й поцілував її. Я побачив, як сльози течуть по його почервонілому обличчю, по щоках, гублячись у вусах. Він затулив очі рукою. Селім розправив чотки на грудях бібліотекаря, підвівся й обійняв Тургута за плечі.

За хвилину Тургут отямився, теж підвівся і висякався.

– Він був дуже гарною людиною, – сказав він тремтячим голосом. – Щедрою, доброю людиною. Тепер він мирно спочиває із Мухаммедом і не поповнить легіони пекла. – Він відвернувся й витер очі. – Друзі мої, нам треба забрати це тіло звідси. У лікарні є лікар, який… допоможе нам. Селім залишиться тут, замкне двері й чекатиме мого дзвінка, лікар приїде машиною швидкої допомоги і підпише всі необхідні документи.

Тургут дістав із кишені кілька зубців часнику й обережно поклав їх у рот мертвому. Селім витяг кілок і вимив його у раковині в куті, після чого поклав назад у інкрустовану коробку. Тургут витер усі сліди крові, перев’язав груди друга тканиною й застебнув на ньому сорочку, потім узяв із ліжка простирадла, і ми обгорнули тіло, накривши уже спокійне обличчя.

– Тепер, друзі мої, я попрошу вас про одну послугу. Ви вже бачили, що можуть зробити живі мерці. Ви повинні захищати себе щохвилини. Ви мусите поїхати в Болгарію якомога швидше, найближчими днями, якщо вам це вдасться. Зателефонуйте мені додому, коли будете готові. – Він уважно подивився на мене: – Якщо ми не побачимося до вашого від’їзду, я бажаю вам, щоб удача супроводжувала вас. Я буду думати про вас щохвилини. Будь ласка, зателефонуйте мені, як тільки повернетеся до Стамбула, якщо, звичайно, ви повернетеся сюди.

Я сподівався, що він мав на увазі: «Якщо ви так розплануєте подальшу подорож», а не «Якщо ви залишитесь живими в Болгарії». Він потис нам руки, потім це зробив Селім, який ще й, дуже хвилюючись, поцілував руку Хелен.

– Тепер ми підемо, – сказала Хелен, беручи мене за руку, і ми вийшли із цієї сумної кімнати, спустилися сходами й опинились на вулиці.

Розділ 54

Моїм першим враженням про Болгарію (а пізніше й моїм спогадом) були гори, які видно з повітря: високі гори у темній зелені лише зрідка перерізали подекуди коричневі стрічки доріг, що зв’язували села або тягнулися уздовж голих скель. Хелен тихо сиділа поруч зі мною й дивилася у вузький ілюмінатор, її рука під моїм складеним між нами піджаком була в моїй руці. Я відчував її теплу долоню, злегка прохолодні ніжні пальці, на яких не було жодного персня. Іноді ми бачили блискання стрічки річок між горами. Я безнадійно вишукував обриси загнутого хвоста дракона, що був би відповіддю на загадку. Звісно, нічого не підходило до контурів, які я впізнав би із заплющеними очима. «Нічого не буде», – сказав я собі, відганяючи надію, що зростала в мені всупереч моєму бажанню, коли я побачив ці гори. Їхня дикість, якої не торкнулася цивілізація, загадкова відсутність міст і сіл сповнювали мене надією. У мене виникло враження, що чим краще сховали минуле в цій країні, тим імовірніше, що воно могло зберегтися тут. Серед цих гір відшукували шлях ченці, чиї сліди ми загубили у Стамбулі, – може, вони йшли по таких самих горах, навіть можливо, вони бачили ці вершини. Хоч би знати, які саме. Я сказав про це Хелен, бажаючи самому почути власні надії. Вона похитала головою.

– Ми не знаємо, дійшли вони до Болгарії чи тільки вирушили в дорогу, – нагадала вона мені повчальним тоном, але зм’якшивши його ласкавим дотиком до моєї руки під піджаком.

– Я нічого не знаю про історію Болгарії, – зізнався я, – тут я мов у темряві.

Хелен посміхнулася.

– Я сама не фахівець, але можу тобі сказати, що слов’яни емігрували в цей район із півночі в шостому-сьомому століттях, а тюркське плем’я булгарів прийшло сюди в сьомому столітті. Вони мудро об’єдналися проти Візантійської імперії, їхнім першим правителем був булгарин на ім’я Аспарух. Цар Борис І зробив християнство офіційною державною релігією в дев’ятому столітті. Попри це, тут його вважають великим героєм. Візантійці правили в цих землях з одинадцятого до початку тринадцятого століття, і Болгарія стала могутньою державою до того, поки на них напали оттомани 1393 року.

– А коли вигнали оттоманів? – зацікавився я.

Здавалося, оттомани були повсюди.

– Не раніше 1878 року, – зітхнула Хелен. – Росія допомогла Болгарії прогнати їх.

– І потім Болгарія виступала на боці фашистів в обох війнах.

– Так, а радянська армія провела тут революцію одразу після війни. Що б ми робили без радянської армії? – Хелен посміхнулася мені своєю найбільш сяючою й водночас гіркою посмішкою, а я стис її руку.

– Говори тихше, – сказав я. – Якщо ти не будеш обережною, я буду стежити за нами обома.

Аеропорт у Софії виявився маленьким – я очікував побачити сучасний комуністичний палац, але ми опустилися на скромний майданчик і пішли по ньому з іншими пасажирами. Майже всі вони були болгарами, вирішив я, прислухаючись до їхніх розмов. Це були гарні люди, деякі з них навіть дуже гарні: обличчя – від світлих слов’янських до темної бронзи Середземномор’я; калейдоскоп багатих відтінків і густих чорних брів, довгих, широких, орлиних або дуже загнутих носів; молодих жінок із темним хвилястим волоссям і шляхетним чолом та енергійних беззубих старих. Вони сміялися й жваво розмовляли. Один високий чоловік жестикулював, розмахуючи перед своїм товаришем складеною газетою. Їхній одяг точно був не західний, хоча мені було важко визначити, що саме у крої їхніх костюмів та спідниць, у важких черевиках і чорних капелюхах здавалося мені незвичним.

Я також відчув неприховане щастя цих людей, щойно їхні ноги ступили на болгарську землю. Це зруйнувало картину, що склалася в моїй уяві про цю націю, пригноблену Радянським Союзом, про народ, який навіть зараз, після смерті Сталіна, віддано підтримує свого «старшого брата». Я уявляв собі безрадісну країну, що перебуває в кошмарному сні, від якого вона може ніколи не прокинутися. Труднощі з отриманням болгарської візи в Стамбулі (за допомогою султанської казни Тургута та дзвінків із Софії від знайомих тітки Єви) тільки збільшили мою тривогу щодо цієї країни, а безрадісний чиновник, що нарешті поставив печатку в наші паспорти, здавався мені втіленням тоталітарного режиму. Хелен зізналася мені, що її проймав страх від самого тільки факту видачі нам віз.

Але справжні болгари були зовсім іншими. Підійшовши до будинку аеропорту, ми опинилися в черзі. Тут сміх і розмови були ще голоснішими; ми бачили, як родичі за бар’єрами махали руками й викрикували вітання. Поруч із нами люди декларували дрібні суми грошей та сувеніри зі Стамбула й інших країн, і коли надійшла наша черга, ми зробили те саме.

Брови молодого офіцера митниці зникли під його кашкетом, коли він побачив наші паспорти, потім він відніс їх до іншого офіцера, щоб порадитися.

– Чорт, – тихо сказала Хелен.

Кілька людей в уніформі зібралися навколо нас, і найстарший та найповажніший почав розпитувати нас німецькою, потім французькою і нарешті ламаною англійською. Як проінструктувала тітка Єва, я спокійно дістав підроблений лист із Будапештського університету, у якому говорилося, що болгарський уряд повинен впустити нас до країни у важливій академічній справі, та другий лист, який нам дав на прохання тітки Єви її друг із болгарського посольства.

Я не знаю, чи корисний був для офіцера академічний лист і що він зрозумів із суміші англійської, німецької та французької, але лист із посольства був написаний болгарською мовою і з печаткою посольства. Офіцер прочитав його мовчки, звівши великі чорні брови, потім його обличчя набуло здивованого вигляду, і він із цікавістю подивився на нас. Через це я занервував більше, ніж від його колишньої ворожості, і мені раптом спало на думку, що тітка Єва майже нічого не говорила нам про зміст листа з посольства. Звичайно ж, я не міг зараз дізнатися, про що там ішлося, і відчув себе жахливо, коли побачив, що офіцер митниці посміхнувся й поплескав мене по плечу. Він пройшов до телефону в службовому приміщенні і після кількох спроб зв’язався з кимось. Мені не подобалося те, як він посміхався в слухавку й озирався на нас щосекунди. Хелен стояла поруч зі мною, і я зрозумів, що їй ще страшніше, ніж мені.

Офіцер нарешті повісив слухавку, допоміг нам пройти з нашими запорошеними валізами і повів нас у бар, де пригостив бренді, яке вони називають «ракія», та й сам не відмовився. Він запитував нас своїми кількома ламаними мовами про те, як давно ми присвятили себе революції, коли ми вступили в партію і так далі, і від кожного питання я відчував дедалі більшу незручність. Це змушувало мене замислюватися про можливі неточності нашого рекомендаційного листа, але я наслідував приклад Хелен, посміхався й робив незначні зауваження. Він запропонував тост за дружбу між робітниками всіх країн і наповнив ще раз наші склянки й свою. Якщо хтось із нас говорив щось, наприклад про те, яка гарна його країна, він хитав головою, ніби заперечуючи, й широко посміхався. Я нервувався через це, поки Хелен не прошепотіла мені, що вона читала про таку культурну особливість: болгари хитають головами на знак згоди й кивають на знак заперечення.

Коли ми випили стільки ракії, скільки я міг випити без наслідків, нас урятувала поява чоловіка із суворим обличчям, у чорному костюмі та в чорному капелюсі. Він виглядав не набагато старшим від мене, але був би набагато гарнішим, якби задоволення хоч іноді з’являлося на його обличчі. Його темні вуса ледь приховували невдоволено стиснуті губи, а пасмо чорного волосся на його чолі не ховало похмурого погляду. Офіцер шанобливо привітав його й відрекомендував нам як нашого гіда в Болгарії, пояснивши, що нам пощастило, оскільки Кразимира Ранова дуже поважають у болгарському уряді, а також у Софійському університеті, він знає багато цікавих визначних пам’яток цієї давньої й чудової країни.

Під дією бренді я потис холодну руку цієї людини й пошкодував, що нам не дають подивитися Болгарію без гіда. Хелен, здавалося, була менше здивована всім цим, вона привіталася з ним, на мій погляд, саме з належним почуттям байдужості. Містер Ранов не сказав нам ще жодного слова, але, здавалося, відразу зненавидів Хелен, навіть до того, як офіцер зауважив занадто голосно, що вона угорка й навчається в Сполучених Штатах. Від цього пояснення його вуса сіпнулися.

– Професоре, мадам, – сказав він, це були його перші слова, потім він обернувся до нас спиною.

Офіцер митниці посміхнувся й потис нам руки, поплескав мене по плечу, ніби ми давно були друзями, а потім показав у бік Ранова, даючи нам зрозуміти, щоб ми йшли за ним. За будинком аеропорту Ранов найняв таксі, у якому був такий старомодний інтер’єр, якого я ніколи не бачив у машинах: чорна тканина була набита чимось, що могло зійти за кінське волосся. Ранов сказав нам, що для нас приготували кімнати в готелі з найкращою репутацією.

– Гадаю, ви будете задоволені ними, а також чудовим рестораном. Завтра зустрінемося там за сніданком, тоді ви мені й поясните суть вашого дослідження, що вам потрібно і як я зможу допомогти вам. Без сумніву, ви захочете зустрітися з вашими колегами із Софійського університету, а також із керівництвом. А потім ми організуємо для вас коротку екскурсію історичними місцями Болгарії.

Він неохоче посміхнувся, а я подивився на нього з наростаючим жахом. У нього була дуже гарна англійська, незважаючи на акцент, але інтонація в нього була така сама, як і на тих касетах, за якими вивчають мову за тридцять днів.

У його обличчі теж було щось знайоме. Я, напевно, не бачив його раніше, але воно нагадувало мені когось, кого я знав. Від того, що я не міг згадати, хто ж це зрештою був, мені ставало дедалі гірше. Це почуття переслідувало мене в той перший день у Софії, не давало спокою під час цієї занадто розпланованої екскурсії містом. Софія була гарним містом – суміш елегантності дев’ятнадцятого сторіччя, середньовічної розкоші й сяючих нових будинків соціалістичної доби. У центрі міста ми відвідали похмурий мавзолей, у якому знаходилося забальзамоване тіло диктатора Георгія Димитрова, що помер п’ять років тому. Ранов зняв капелюх, перш ніж увійти в будинок, і повів за собою мене й Хелен. Ми приєдналися до болгарів, які мовчки проходили повз відкриту труну Димитрова. Обличчя диктатора було восковим, у нього були густі чорні вуса, як у Ранова. Я подумав про Сталіна, чиє тіло торік поклали поруч із Леніним у такому самому мавзолеї на Красній площі. Цим атеїстичним культурам подобалося зберігати мощі своїх святих.

Передчуття щодо нашого гіда ще погіршилися, коли я побачив, як він скривився з відразою, коли я запитав його, чи не може він улаштувати нам зустріч з Антоном Стойчевим.

– Містер Стойчев – ворог нашого народу, – сказав він роздратованим голосом. – Чому ви хочете побачити його? – а потім здивував нас, додавши: – Так, звичайно, якщо ви хочете, я можу це влаштувати. Він більше не викладає в університеті – з такими релігійними поглядами його не можна підпускати до нашої молоді. Але він знаменитий, можливо, тому ви хочете зустрітися з ним?

– Ранову наказали робити все, чого ми забажаємо, – зауважила Хелен, коли в нас випала хвилинка побути наодинці за межами готелю. – З чого б це? Чому хтось уважає це необхідним?

Ми злякано подивилися одне на одного.

– Як би я хотів знати, – сказав я.

– Нам треба бути дуже обережними, – обличчя Хелен набуло серйозного виразу, вона понизила голос, і я не зважувався поцілувати її прилюдно. – Давай домовимося із цього моменту, що будемо говорити лише про наш науковий інтерес, та й то якнайменше, якщо нам доведеться обговорювати роботу в його присутності.

– Згоден.

Розділ 55

Останніми роками я часто згадував, як уперше побачив будинок Антона Стойчева. Можливо, він справив на мене таке враження через контраст між урбанізованою Софією й цим раєм просто за містом, а може, я пам’ятав це через самого Стойчева, через його особливу, тонку присутність. Пригадую, що, побачивши вхідні ворота до будинку Стойчева, я зазнав гострого передчуття, майже затамувавши подих, ніби наша зустріч із ним була переломним моментом у пошуках Россі.

Набагато пізніше, коли я вголос читав про монастирі, які перебували за воротами візантійського Константинополя (це були святі притулки, куди тікали жителі, не згодні з тим чи іншим ритуалом церкви, де їх не захищали великі міські стіни, але там їх уже не могла дістати рука тиранів), я згадував Стойчева, його сад – із незграбними яблунями й вишневими білими деревами, будинок у глибині саду, свіже листя й блакитні вулики, старі подвійні ворота на нашому шляху, повітря цього тихого місця – повітря відданості й добровільної самотності.

Ми стояли перед воротами, поки курява осіла навколо машини Ранова. Хелен перша торкнулася ручки одного зі старих засувів, Ранов мовчки відійшов убік, ніби йому було огидно, що його можуть побачити тут, нехай навіть це будемо ми, а в мене виникло таке відчуття, наче я вріс ногами в землю. Я був немов загіпнотизований ранковим тремтінням листя, бджолами, а також несподіваним, огидним почуттям страху. Якщо від Стойчева, подумав я, ми не дістанемо допомоги, – то зайдемо в глухий кут, і в такому разі ми повернемося додому, пройшовши довгий шлях у нікуди. Я сотий раз уявив, як полечу назад у Нью-Йорк із Софії або Стамбула, – мені ще раз хотілося б побачитися з Тургутом, – своє життя вдома, але без Россі; розпитування із приводу того, де я був, проблеми з деканатом через мою тривалу відсутність, свою роботу про голландських купців (спокійних простих людей), над якою тепер працюватиму з якимось занадто правильним новим науковим керівником, а також зачинені двері кабінету Россі. Найбільше я боявся тих зачинених дверей і розслідування, неадекватних питань поліції: «Так, містере… е… Пол, здається? Ви виїхали через два дні після зникнення вашого наукового керівника?», – а також малолюдних зборів здивованих колег на церковній церемонії, і нарешті розпитувань про роботу Россі, його авторські права і будинок.

Повернутися разом із Хелен буде, без сумніву, великою розрадою. Я мав намір, коли цей жах якось закінчиться, освідчитись їй. Але спочатку мені треба буде заощадити деяку суму, якщо вийде, і повезти її до Бостона познайомитися з батьками. Так, я повернуся, тримаючи її руку в моїй, але поруч не буде її батька, у якого я зможу просити руки своєї нареченої. Я дивився, здригаючись від жаху, як Хелен відчиняє ворота.

Будинок Стойчева потопав у надзвичайній зелені, у наполовину фруктовому саду. Фундамент будинку зведено з сіро-коричневого каменю, скріпленого білим розчином. Пізніше я довідався, що цей камінь називається гранітом – з нього робили основу всіх старовинних болгарських будинків. Над фундаментом ішла цегляна стіна: цегла була ніжних, блідих червоно-золотих кольорів, ніби вона кілька поколінь усотувала в себе сонячне світло. Дах був покритий червоною керамічною черепицею. Стіни й дах потроху руйнувалися. Було таке відчуття, що весь будинок спочатку повільно виріс із землі, а тепер повільно повертався назад, а дерева, що росли над ним, тільки приховували цей процес. До першого поверху з одного боку ліворуч було прибудовано крило, а з правого боку тяглися ґрати, по яких угорі плівся дикий виноград, а внизу рясніли кущі білих троянд. Під ґратами стояли дерев’яний стіл і чотири грубих стільці, я уявив, як тінь від листя винограду, мабуть, густішає з наближенням літа. Під найрозкішнішою яблунею стояли два самотніх вулики, а поруч із ними на сонці розкинувся маленький город, де хтось уже посадив рядочками напівпрозору зелень. Я чув запах трав, лаванди, свіжої трави й смаженої цибулі. Хтось дуже дбав про це старе місце, я майже очікував побачити Стойчева в чернечому одіянні, навколішках, із лопатою в руках.

Раптом усередині почувся голос, хтось співав за відчиненим вікном на першому поверсі. Це був не баритон пустельника, а милий і приємний жіночий голос, енергійна мелодія зацікавила навіть Ранова, він рушив повз мене зі своєю сигаретою.

– Вибачете! – крикнув він. – Добр дне!

Спів різко зупинився, після чого почулися квапливі кроки. Вхідні двері будинку Стойчева розчинилися, на порозі з’явилася молода жінка і здивовано подивилась на нас, ніби вона найменше очікувала побачити у своєму саду людей.

Я вже готовий був зробити крок уперед, але Ранов зупинив мене: він зняв свого капелюха, кивнув, уклонився й привітав її болгарською. Молода жінка, притуливши руку до щоки, розглядала Ранова із цікавістю і, здається, побоюванням. Із другого погляду вона виявилась не такою вже молодою, але в ній була така енергія й жвавість, що я подумав: саме вона може поратися на цьому прекрасному маленькому городі й господарювати на кухні з її смачними запахами. Волосся жінки було зачесане назад від круглого обличчя, на чолі в неї була чорна родимка. Очі, рот і підборіддя здавалися дитячими. Поверх білої блузки й синьої спідниці був надягнутий фартух. Вона уважно оглянула нас таким поглядом, що суперечив безвинності її очей, і я побачив, як після її швидких розпитів Ранов відкрив гаманець і показав свою картку. Була вона чи то дочкою, чи то економкою (у комуністичних країнах у професорів на пенсії хіба можуть бути економки?), але вона була досить гарна. Ранов вдався до нехарактерних для нього спроб зачарувати дівчину – він обернувся і, посміхаючись, відрекомендував нас.

– Це Ірина Христова, – пояснив він, коли ми потискували одне одному руки. – Вона «племянка» професора Стойчева.

– «Племінниця»? – перепитав я, гадаючи, що це якась складна метафора.

– Дочка його сестри, – сказав Ранов.

Він запалив ще одну сигарету й запропонував її Ірині, але та рішуче відмовилась. Коли він пояснив, що ми з Америки, вона здивувалася, звівши брови вгору, розкрила очі й оглянула нас дуже уважно. Потім засміялася, хоча я не зрозумів чому. Ранов знову насупився – не думаю, що він міг залишатися люб’язним більш ніж кілька хвилин поспіль. Дівчина повела нас усередину.

І знову будинок здивував мене. Може, зовні це й була мила стара ферма, але всередині, у темряві, що контрастувала із залитою сонцем стежкою до будинку, – знаходився музей. Двері з ґанку відчинялися у велику кімнату з каміном, у якому замість вогню грало сонячне світло. Меблі (темні, різьблені бюро із дзеркалами, вишукані стільці й лави) самі по собі були чарівними. Але мій погляд прикували й викликали в Хелен схвальне шепотіння вироби народного текстилю й примітивного живопису – переважно ікони, які перевершували якістю ті, що ми бачили в церквах Софії. Тут була Мадонна із сяючими очима, сумні немічні святі, великі, маленькі, підмальовані золотою фарбою або вставлені в срібні рамки апостоли, що стояли у човнах, мученики, які терпляче зносили свої муки. Багаті димчасті старовинні кольори відбивалися з усіх боків на килимах і фартухах, розшитих геометричним орнаментом. Тут були навіть вишита жилетка й кілька шарфів, прикрашених маленькими монетками. Хелен показала на жилетку, на якій з обох боків зверху вниз були нашиті маленькі кишеньки.

– Для куль, – пояснила вона тихо.

Поруч із жилеткою висіли два кинджали. Я хотів запитати, хто її носив, хто вставляв кулі й носив при собі ці кинджали. Під цими експонатами хтось поставив керамічну вазу, повну троянд і зеленого листя, які виглядали неприродно живими серед цих сумних скарбів. Підлога була добре відполірована. За відчиненими дверима я бачив ще одну кімнату.

Ранов теж озирався на всі боки, а потім пирхнув:

– По-моєму, професорові Стойчеву дозволили зберігати занадто багато національних скарбів. Це мало бути продане на користь народу.

Ірина або не розуміла англійської, або вирішила не відповідати на це: вона відвернулася, вивела нас із кімнати й повела нагору вузькими східцями. Я не знав, що очікував побачити нагорі Можливо, маленьке лігвище, печеру, у якій ледарював старий професор або, подумав я з тоді вже знайомим почуттям розпачу, ми можемо побачити акуратний, чистий кабінет, такий самий, як і той, котрий приховував гострий і блискучий розум професора Россі. Усі ці роздуми забулися, коли раптом двері нагорі відчинилися й назустріч нам вийшов сивий чоловік, невисокий, але ставний. Ірина поспішила до нього, взяла його за руку й почала щось швидко говорити йому болгарською упереміш зі збудженим сміхом.

Старий обернувся до нас, спокійно, тихо, із замисленим обличчям. На мить у мене виникло таке почуття, що він дивиться в підлогу, хоча він дивився просто на нас. Тоді я вийшов уперед і подав йому руку. Він потис її міцно, а потім повернувся до Хелен і потис її руку. Він був увічливим, офіційним, утім, дещо стриманим, але це була радше не стриманість, а гідність. Його великі чорні очі розглядали кожного з нас по черзі, а потім зупинилися на Ранові, який залишався позаду і спостерігав за тим, що відбувається. Ранов підійшов і теж потис йому руку – так поблажливо, що мені з кожною хвилиною дедалі менше подобався наш гід. Я всім своїм серцем бажав, щоб він пішов і ми змогли поговорити із професором Стойчевим наодинці. Як узагалі можна вести відверту розмову, думав я, та щось дізнатися від професора, коли Ранов кружляє навколо нас, як муха.

Професор Стойчев повільно повернувся й запросив нас у кімнату. Ця кімната, як виявилося, була не єдиною на другому поверсі. Я так і не зміг за два візити в цей будинок зрозуміти, де сплять господарі. Наскільки я міг бачити, на верхньому поверсі була лише одна вузька вітальня, у яку ми ввійшли, і кілька менших кімнат, у які можна було зайти з неї. Двері в інші кімнати були відчинені, сонячне світло проходило в них крізь зелень дерев за вікнами, сонячні промені зігрівали шеренги нескінченної безлічі книг, які стояли на полицях уздовж стін і лежали на підлозі в дерев’яних коробках або складені купками на столах. Були тут також полиці лише з документами різного виду й форми, здебільшого старовинними. Ні, ця кімната не була схожа на кабінет Россі, скоріше вона нагадувала лабораторію, верхній поверх розуму колекціонера. Усюди, куди не глянь, сонячне світло торкалося давнього пергаменту, старої шкіри, мистецького плетива, золотого нальоту, загнутих країв сторінок, шишкуватих обкладинок, червоних, коричневих, бежевих чудових книг, згортків і манускриптів у робочому безладді. Пилу не було, нічого не було розкидано, але книги, манускрипти були всюди в кімнатах Стойчева. У мене склалося таке враження, ніби я оточений ними навіть не як у музеї – там ці дорогоцінні предмети були б акуратно розкладені.

На стіні у вітальні висіла старовинна карта, надрукована, на мій подив, на шкірі. Я не втримався й підійшов до неї. Стойчев посміхнувся:

– Вам подобається? – запитав він. – Це Візантійська імперія приблизно 1150 року.

Тоді професор уперше заговорив – він говорив тихо й правильно будував фрази англійською.

– Коли Болгарія була все ще її частиною, – задумливо сказала Хелен.

Стойчев подивився на неї, він був явно задоволений.

– Саме так. Гадаю, цю карту виготовлено у Венеції або Генуї, а потім привезено в Константинополь, можливо, як подарунок імператорові або комусь із його наближених. Цю копію зробив для мене один мій друг.

Хелен посміхнулася, задумливо потираючи підборіддя. Потім вона ледве не підморгнула йому:

– Напевно, імператорові Мануелю І Комніну?

Я був уражений, Стойчев теж здивований. Хелен розсміялася.

– Візантія була моїм хобі, – пояснила вона.

Старий історик посміхнувся, а потім схилився перед нею з несподіваною шляхетністю і запросив нас сідати до столу в центрі вітальні. Ми всі сіли. Зі свого місця мені було видно сад на задньому дворі, що схилом ішов до лісу, фруктові дерева – на деяких уже стигли маленькі зелені плоди. Вікна були відчинені, й до нас долітало гудіння бджіл і шелест листя. Я уявив, як, мабуть, приємно було Стойчеву, нехай навіть у вигнанні, сидіти серед цих манускриптів, читати або писати й водночас слухати ці звуки, які не могла заглушити жодна жорстока держава, від яких жоден чиновник не міг його ізолювати. Не могло бути вдалішого ув’язнення, а можливо, його заслання було більш добровільним, ніж нас запевнили.

Стойчев якийсь час нічого не говорив, уважно розглядаючи нас. Мені було цікаво, що він думає про нашу появу тут, чи збирався він довідатися, хто ми такі. За кілька хвилин, не дочекавшись, поки він заговорить, я почав перший.

– Професоре Стойчев, – сказав я, – прошу вибачення за вторгнення у вашу самітність. Ми дуже вдячні вам і вашій племінниці, що дозволили зустрітися з вами.

Він подивився на свої руки на столі, вони були тонкі й укриті пігментними плямами від старості, а потім підвів очі й подивився на мене. Його очі, як я вже говорив, були дуже темними, це були юнацькі очі на смаглявому, чисто виголеному обличчі. Вуха були надзвичайно великими й стирчали по обидва боки над підстриженим коротким волоссям. Вони відбивали світло з вікна, і тому здавалися прозорими, рожевими, як вушка у кролика. У цих очах разом із ніжністю й занепокоєнням було також щось тваринне. Зуби в нього були жовті й криві, один передній був покритий золотом. Але всі зуби були на місці, і коли він посміхався, обличчя його робилося надзвичайним, ніби дика тварина раптом набувала людського вигляду. Це було чудове обличчя, яке в молодості, мабуть, випромінювало надзвичайне сяйво, палкий ентузіазм, – напевне, перед таким обличчям було неможливо встояти.

Стойчев посміхнувся так, що ми з Хелен посміхнулися у відповідь. В Ірини теж з’явилися ямочки на щоках. Вона дивилась на якусь ікону на стільці, я подумав, що це був святий Георгій, який простромлює своїм списом дракона.

– Я дуже радий, що ви прийшли навідати мене, – сказав Стойчев. – У нас не так багато відвідувачів, а особливо тих, хто говорить англійською. Я дуже радий, що мені випала нагода попрактикувати з вами в англійській – вона в мене вже не така гарна, як раніше, на жаль.

– Ваша англійська дуже гарна, – сказав я. – Вибачте за питання, а де ви вчили її?

– О, звичайно, я вам відповім, – відповів професор Стойчев. – Коли я був молодий, у мене була щаслива нагода вчитися за кордоном деякий час, у Лондоні. Чим я можу вам допомогти, чи ви тільки хочете подивитися мою бібліотеку? – він сказав так просто, що це заскочило мене зненацька.

– І те, й інше, – сказав я. – Нам би дуже хотілося подивитися на неї, а також поставити вам кілька питань з вашої спеціальності, – я зупинився, добираючи слова. – Ми з міс Россі дуже цікавимось історією вашої країни у добу середньовіччя, хоча я знаю дуже мало про неї, ніж мав би, ми працюємо над… м-м… – я почав запинатися, оскільки, незважаючи на лекцію Хелен у літаку, я практично нічого не знав про Болгарію або знав так мало, що міг би здатися смішним перед цією ерудованою людиною – хоронителем історії їхньої країни. До того ж те, що ми хотіли обговорювати, було дуже особистим і до жаху неймовірним, і це була не та тема, яку я хотів обговорювати в присутності Ранова, що презирливо посміхався.

– Отже, вас цікавить середньовічна Болгарія? – повторив Стойчев, подивившись на Ранова.

– Так, – сказала Хелен (вона мене рятувала!), – нас цікавлять монастирі середньовічної Болгарії. Ми вивчали цю тему, але хотілося б дізнатися більше – для статті, яку хочемо написати. А особливо нам цікаве життя монастирів Болгарії в пізньому середньовіччі, зокрема, деякі шляхи, якими прочани подорожували Болгарією, а також ті, якими вирушали з Болгарії в інші країни.

Стойчев пожвавився, киваючи головою з явним схваленням, його тонкі вуха спалахнули в сонячному світлі.

– Це дуже гарна тема! – вигукнув він і подивився кудись повз нас, мені здалося, що він вдивляється в минуле, ніби воно відокремлене стіною часу, мовби він бачив краще, ніж будь-хто у світі, той період, про який ми щойно сказали. – Ви пишете про щось конкретне? У мене є дуже багато рукописів, які можуть бути вам корисні, я був би щасливий дозволити вам глянути на них, якщо бажаєте.

Ранов ворухнувся у кріслі, і я ще раз відчув, що мені не подобається його присутність. Але нарешті майже всю свою увагу він зосередив на симпатичному профілі Ірини, яка сиділа в іншому кінці кімнати.

– Бачте, – сказав я. – Нам би хотілося побільше довідатися про п’ятнадцяте сторіччя, про кінець п’ятнадцятого сторіччя. Міс Россі провела досить велику роботу про цей період історії своєї рідної країни – це…

– Румунія, – вставила Хелен, – хоч я виросла й здобула освіту в Угорщині.

– О, то ви наші сусіди, – містер Стойчев обернувся до Хелен й обдарував її однією із найніжніших своїх посмішок. – Ви з Будапештського університету?

– Так, – сказала Хелен.

– Мабуть, ви знаєте мого друга, професора Шандора?

– О, так. Він декан історичного факультету. Ми з ним майже друзі.

– Дуже добре, дуже добре, – повторював професор Стойчев. – Будь ласка, передайте йому мої найкращі побажання, як тільки вам випаде нагода.

– Обов’язково, – Хелен посміхнулася йому.

– Хто ж іще? Не думаю, що ті, кого я знаю, усе ще працюють там. А от у вас дуже цікаве ім’я, професоре. Я знаю це ім’я. У Сполучених Штатах, – він знову обернувся до мене, а потім подивився на Хелен, і я з тривогою помітив, що Ранов, прищулившись, дивиться на неї, – є відомий історик Россі. Може, він вам родич?

Я здивувався, коли помітив, що Хелен почервоніла. Я вважав, що вона була не готова обговорювати публічно це питання або сумнівалася в тому, чи варто їй визнавати це, а може, вона помітила, що Ранов уважно прислухується до розмови.

– Так, – сказала вона коротко. – Він мій батько. Бартоломео Россі.

Я думав, що в Стойчева виникне природне запитання, чому дочка американського історика називає себе румункою і виросла в Угорщині. Але якщо в нього й були такі питання, він тримав їх при собі.

– Так, так, відоме ім’я. Він написав дуже багато чудових книг – і на такі теми! – Стойчев ударив себе в чоло. – Коли я прочитав деякі з його ранніх статей, я подумав, що з нього вийде гарний спеціаліст з історії Балкан, але, як я розумію, він залишив цю тему і перейшов до інших.

Мені приємно було переконатися, що Стойчев знав праці Россі й добре відгукувався про них: можливо, знайомство з ним було своєрідною рекомендацією і навіть дозволило завоювати певну симпатію.

– Так, так воно і є, – сказав я. – До речі, професор Россі не тільки батько Хелен, він також мій куратор, я працюю під його керівництвом над своєю дисертацією.

– Як вам пощастило! – Стойчев склав перекручені венами руки перед собою. – Про що ж ваша дисертація?

– Ну, – почав я, і цього разу настав мій час червоніти (я сподівався, що Ранов не дуже придивляється до кольорів обличчя). – Вона про голландських купців сімнадцятого сторіччя.

– Дуже цікаво, – сказав Стойчев. – Це дуже захоплива тема. Що ж тоді привело вас у Болгарію?

– Це довга історія, – сказав я. – Ми з міс Россі зацікавилися зв’язком між Болгарією й православною громадою в Стамбулі за тих часів, як оттомани завоювали місто. Хоч це і відхилення від теми моєї дисертації, ми написали кілька статей з цього питання. До речі, я нещодавно виступав із доповіддю в Будапештському університеті про історію Румунії під гнобленням турків. – Я відразу схаменувся: це була помилка, можливо, Ранов не знав, що ми були і в Будапешті, і у Стамбулі. Але Хелен залишалася спокійною, і я закінчив фразою: – Ми б дуже хотіли закінчити дослідження про Болгарію і сподіваємось, що ви можете нам допомогти.

– Звичайно, – терпляче сказав Стойчев. – Якщо ви можете сказати мені точніше, що саме цікавить вас у середньовічних монастирях і маршрутах прочан, а також в історії п’ятнадцятого сторіччя взагалі Це приголомшливе століття в історії Болгарії. Ви знаєте, що після 1393 року більша частина країни опинилася під оттоманським ярмом, хоча деякі області Болгарії залишалися вільними до середини п’ятнадцятого сторіччя. Відтоді наша культура зберігалася здебільшого в монастирях. Я радий, що ви цікавитеся монастирями, тому що вони є одним із найбагатших джерел спадщини Болгарії.

Він замовк і розчепив руки, наче хотів довідатись, наскільки ми знайомі із цим предметом.

– Так, – сказав я.

Я нічого не міг вдіяти, доведеться говорити про частину нашого дослідження в присутності Ранова. Зрештою, якщо я попрошу його піти, в нього відразу виникнуть сумніви щодо мети нашого перебування тут. Залишалося тільки формулювати питання по-науковому, щоб вони звучали якомога більш безособово.

– Ми гадаємо, що існував цікавий зв’язок між православною громадою у Стамбулі та монастирями Болгарії в п’ятнадцятому сторіччі.

– Так, звичайно, це правда, – погодився Стойчев, – особливо відтоді, коли Мехмед Завойовник віддав болгарську церкву під юрисдикцію патріарха Константинопольського. До цього наша церква була незалежною – у нас був свій патріарх у Велике Тирново.

Я відчув хвилю подяки до цієї людини з його ерудицією й дивними вухами. Мої коментарі були беззмістовними, а він намагався відповідати на них обачно, не кажучи вже про інформативність та ввічливість.

– Саме так, – сказав я. – Нас особливо цікавить… ми знайшли лист… коли недавно перебували в Стамбулі, – я намагався не дивитись на Ранова, – ми знайшли лист, що стосується Болгарії: група ченців вирушила з Константинополя до одного з болгарських монастирів. Нам потрібна ця інформація для однієї з наших статей. Може, вони були прочанами… ми не впевнені.

– Розумію, – сказав Стойчев. Його очі сяяли, як ніколи. – Чи є дата на листі? Ви можете мені розповісти про зміст листа або про те, хто написав його? Якщо ви знаєте, звісно. Де ви знайшли цей лист? Кому він адресований?

– Звичайно, – сказав я, – у нас навіть є копія цього листа. Оригінал написано слов’янською, чернець зі Стамбула переклав його для нас. Оригінал зберігається в архіві Мехмеда II. Може, ви самі хочете прочитати лист?

Я відкрив свій портфель і дістав копію, передав її професорові, сподіваючись, що Ранов не попросить передати листа йому.

Стойчев узяв лист, і я помітив вогник у його очах, коли він читав.

– Цікаво, – сказав він і, на моє розчарування, поклав його назад на стіл.

Можливо, він узагалі не збирався допомагати нам, навіть не читав листа.

– Люба, – він повернуся до племінниці, – я не думаю, що ми можемо розглядати старі листи, не запропонувавши гостям щось поїсти або випити. Принеси нам ракії і що-небудь перекусити, – він кивнув з особливою ввічливістю Ранову.

Ірина підвелася, посміхаючись.

– Звичайно, дядьку, – сказала вона чудовою англійською (у цьому будинку сюрпризи ніколи не закінчаться, подумав я), – але мені знадобиться допомога, щоб принести все це нагору сходами.

Вона мигцем глянула на Ранова своїми ясними очима, і він підвівся, поправляючи волосся.

– Я буду радий допомогти вам, міс, – сказав він, і вони разом спустилися сходами.

Ранов гучно стукав черевиками, а Ірина весело розмовляла з ним болгарською. Щойно за ними зачинилися двері, Стойчев нахилився вперед і зосереджено прочитав листа. Потім він подивився на нас. Здавалось, його обличчя помолоділо на десять років, але воно все-таки було напруженим.

– Це унікальний лист, – сказав він, понизивши голос. Ми інстинктивно підвелися й сіли поруч із ним за довгий край стола. – Цей лист уразив мене.

– То… що? – запитував я. – Ви знаєте, що це може означати?

– Небагато, – очі Стойчева стали величезними, і він уважно подивився на мене: – Бачте, – додав він, – у мене теж є один із листів брата Кирила.

Розділ 56

Я дуже добре запам’ятала автобусну станцію Перпіньяна, де рік тому я стояла зі своїм батьком, очікуючи автобус у село. І зараз знову під’їхав такий самий автобус, і ми з Барлі сіли в нього. Наша подорож у Ле Бен брудними сільськими дорогами теж була відома мені Міста, які ми проїжджали, були оперезані квадратними стриженими платанами. Дерева, будинки, поля, старі машини – все, здавалося мені, було зроблено з пилу, така собі хмара «cafe-au-lait»[7] накрила все.

Готель у Ле Бен був теж таким самим, яким я його запам’ятала: чотири поверхи, чавунні ґрати на вікнах та ящики із трояндами. Я відчувала сум за батьком, подих перехоплювало від думки, що, можливо, незабаром я побачу його, може, за кілька хвилин. Я завела Барлі всередину, штовхнувши важкі двері, поставила сумку навпроти стійки з мармуровим верхом. Стійка здавалася мені настільки високою й витонченою, що мені знову стало соромно, але я змусила себе звернутися до випещеного літнього чоловіка за стійкою з питанням, чи не тут зупинився мій батько. Я не пам’ятала цього чоловіка з нашого першого візиту, але він був терплячим і за хвилину сказав мені, що справді пан іноземець із таким ім’ям зупинився тут, але «le сіe» (його ключа) не було на місці, отже, він вийшов. Він показав нам порожній гачок. Моє серце підскочило, а потім ще раз, коли я побачила, як двері за стійкою відчинив знайомий чоловік. Це був метрдотель з того маленького ресторану – спокійний, елегантний – він кудись поспішав. Старий зупинив його питанням, і він повернувся до мене: він сказав, що молода леді вже була тут, і як я виросла, як подорослішала й покращала. А її друг?

– Двоюрідний брат, – сказав Барлі.

Але пан не згадував, що чекає на дочку й племінника – який сюрприз! Ми всі маємо повечеряти в них сьогодні. Я запитала, чи хто-небудь знає, куди пішов мій батько, але ніхто не знав. Він пішов рано, додав старий, можливо, на ранкову прогулянку. Метрдотель сказав, що готель був заповнений, але він спробує щось знайти для нас. Мій батько взяв номер із прекрасним видом із маленької вітальні. Він, метрдотель, дасть нам другий ключ і приготує каву. Батько, мабуть, невдовзі повернеться. Ми з радістю погодились на всі його пропозиції. Скрипучий ліфт піднімав нас нагору так повільно, що, здавалося, сам метрдотель тягне його за ланцюг у шахті.

Коли ми відімкнули двері, то опинилися у просторій і затишній кімнаті мого батька. Я б насолодилася кожним її куточком, якби не відчувала, що вже втретє за тиждень вламуюся в його святилище. Це почуття посилилось, коли я побачила знайомий портфель батька, одяг, розкиданий по кімнаті, шкіряну сумку з приладдям для гоління й гарні черевики. Я бачила ці предмети лише кілька днів тому, в його кімнаті в будинку майстра Джеймса в Оксфорді, і була вкрай здивована.

Але цей подив став іншим. Річ у тім, що мій батько був людиною дуже організованою й акуратною, кімната або кабінет, які він займав навіть на найкоротший час, були прикладом акуратності й пристойності. Він був не схожий на всіх холостяків, удівців, розлучених, котрих я зустрічала. Батько ніколи не доходив до такого стану, у якому самотні чоловіки купами громадять на столах і на полицях уміст кишень або тримають одяг на спинках стільців. Ніколи раніше я не бачила речі батька в такому безладді. Його наполовину впакована валіза лежала на ліжку. Він явно рився у ній, витяг одну або дві речі, залишивши шкарпетки й майки на підлозі. Його легкий парусиновий піджак лежав поруч. Напевне, він міняв одяг, страшенно поспішаючи, й тому залишив свій костюм біля валізи. Раптом я зрозуміла, що це міг зробити не мій батько, що кімнату обшукали, поки його не було. Але неохайно скинутий костюм, що сповзав, мов змія, на підлогу, змусив мене думати інакше. Його черевиків не було, як звичайно, у валізі, а кедрові колодки для взуття, які вставлялися в них, розкидані бозна-як. Батько напевно поспішав, як ніколи в своєму житті.

Розділ 57

Коли Стойчев сказав нам, що в нього є один із листів брата Кирила, ми з Хелен здивовано перезирнулись.

– Що ви маєте на увазі? – запитала вона нарешті.

Стойчев постукав пальцями по копії Тургута.

– 1924 року мій друг, Атанас Ангелов, дав мені один манускрипт. У ньому описується, я певен, друга частина тієї самої подорожі. Я не знав, що існували інші листи. Річ у тому, що мій друг раптово помер, відразу після того як віддав мені ці документи, бідолаха. Почекайте.

Він підвівся, похитнувшись, і ми з Хелен підскочили, щоб підтримати його. Але він випростався без допомоги і пішов у маленьку кімнатку, показуючи жестом, щоб ми йшли за ним і не спіткнулися об книги, що лежали на підлозі. Він оглянув полиці й потягнувся до коробки, яку я допоміг йому спустити вниз. Із неї він витяг папку, перев’язану потертою стрічкою, переніс її на стіл і відкрив, а ми стали жадібно вдивлятися всередину. Він витяг звідти документ, такий старезний, що я здригнувся, коли побачив, як він тримає його. Хвилину він стояв і дивився на нього, наче паралізований, а потім зітхнув.

– Оце оригінал, як ви бачите. Підпис…

Ми нахилились над рукописом, мурашки поповзли по моїх руках і шиї. Я зміг прочитати акуратно виписане кирилицею ім’я «Кирил» і рік – 6985. Я подивився на Хелен, яка прикусила губу. Написане вицвілим чорнилом ім’я цього ченця було до жаху реальним. Колись він насправді жив, як ми зараз, і теплою, живою рукою написав це пером на пергаменті.

Стойчев, видно, відчув те саме, що й ми, хоча такі манускрипти він міг бачити щодня.

– Я переклав це болгарською, – сказав він і витяг ще один аркуш, надрукований на тонкому гладкому папері Ми сіли.

– Я спробую прочитати його вам, – він відкашлявся й прочитав нам уголос повний варіант цього листа, який пізніше багато разів буде оприлюднено.

Ваше Преосвященство, отче-настоятелю Євпраксію!

Я беру в руку перо, щоб виконати завдання, яке ви по своїй мудрості призначили мені, а також для того, щоб написати вам про подробиці нашої місії. Нехай Бог допоможе мені бути справедливим і виконати вашу волю. Сьогодні ми провели ніч біля Вирбіє, два дні шляху від вас, у монастирі Святого Володимира, де святі брати дали нам притулок заради вас. Згідно з вашими інструкціями я сам пішов до отця-настоятеля й сказав йому, що наша місія дуже таємна, тож ні послушникові, ні слузі не можна бути присутнім. Він наказав тримати наш візок під замком у стайні на монастирському дворі із двома охоронцями з його ченців і двома з-поміж нас Сподіваюся, що ми часто будемо зустрічатися з таким розумінням й обережністю, принаймні, поки не в’їдемо в землі невірних. Відповідно до ваших інструкцій я віддав одну книгу в руки отця-настоятеля, за вашим наказом, і він відразу сховав її, навіть не розкривши.

Коні втомилися після підйому в гори, і ми залишимося тут ще на одну ніч. Ми самі вже привели себе до норми завдяки службі в церкві, у якій дві ікони Діви Марії показували чудо лише вісім років тому. На одній з них усе ще видно сльози, якими вона оплакувала грішників, зараз вони стали справжніми перлинами. Ми щиро молилися їй, щоб вона захистила нас у нашій місії, щоб ми в безпеці дісталися до великого міста й у ворожій столиці змогли знайти притулок, звідки могли б вирушити виконувати наше головне завдання.

Я ваш найпокірніший слуга в ім’я Отця, Сина й Святого Духа.

Брат Кирил Квітень, рік Бога нашого 6985.

Ми з Хелен ледь дихали, поки Стойчев читав нам лист. Він перекладав повільно, методично, досвідчено. Я ледь не скрикнув, що не маю сумніву в незаперечному зв’язку між двома листами, коли стукіт кроків на дерев’яних сходах змусив усіх нас стрепенутися.

– Вони повертаються, – тихо мовив Стойчев.

Він сховав свій лист, а разом із ним і наш для збереження.

– Містера Ранова до вас приставили як гіда?

– Так, – швидко відповів я. – І він, здається, дуже цікавиться нашими справами. Нам ще так багато треба розповісти вам про наше дослідження, але це дуже особисте й також… – я замовк.

– Небезпечне? – запитав Стойчев, повертаючи до нас своє прекрасне старе обличчя.

– Як ви здогадалися? – я не міг приховати свого подиву.

Нічого з того, що ми поки сказали, не могло навести на думку про небезпеку.

– Ех, – він похитав головою, і в його зітханні я почув глибину досвіду і жаль, який навіть не міг собі уявити. – Я теж мушу вам сказати дещо. Я не очікував, що побачу ще один лист. Якнайменше розмовляйте з містером Рановим.

– Не турбуйтеся, – заспокоїла його Хелен, і вони, посміхнувшись, перезирнулися один з одним.

– Тихіше, – попередив Стойчев. – Я влаштую нам ще одну зустріч.

Ірина й Ранов увійшли у вітальню з горою тарілок. Ірина почала накривати на стіл, поставила склянки й пляшку з бурштиновою рідиною. Ранов ішов за нею, несучи хліб і тарілку з білими бобами. Він посміхався й вигляд мав цілком домашній, наче він уже освоївся. Як би я хотів подякувати племінниці Стойчева! Вона посадила дядька у крісло й запросила сідати нас, і я раптом зрозумів, як зголоднів після ранкової екскурсії.

– Будь ласка, любі гості, будьте як удома, – Стойчев рукою поважно запросив до столу, ніби це був бенкет імператора Константинополя. Ірина розлила в склянки бренді – лише сам його запах міг би вбити маленьку тваринку; професор підняв тост, широко й щиро посміхнувся, оголивши свої жовті зуби: – 3 ученими я завжди п’ю за дружбу.

Ми одностайно підтримали тост, крім Ранова, який іронічно підняв склянку й подивився на нас:

– Нехай ваша наука дає користь партії й народові, – сказав він, трохи вклонившись мені.

Це майже відібрало в мене апетит: це сказано взагалі чи він хотів обернути на користь партії щось конкретне, відоме нам? Проте я відповів на уклін і випив ракію. Я зрозумів, що не інакше як швидко це пити не можна, і незабаром на зміну пожежі в моєму горлі прийшло приємне тепло. Трохи цього напою, подумав я, і мені вже сподобається Ранов.

– Я радий можливості поговорити з кожним, хто цікавиться нашою середньовічною історією, – звернувся до мене Стойчев. – Можливо, вам і міс Россі буде цікаво відвідати свято на честь двох наших середньовічних героїв. Завтра день Кирила й Мефодія, творців слов’янської абетки. Ви називаєте по-англійському наші букви «сайрилік» – кирилична мова, чи не так? Ми називаємо «кирилиця», на честь ченця, що винайшов її.

На якусь мить я заплутався, згадавши брата Кирила, але коли Стойчев продовжив, я зрозумів, що він хотів сказати, й оцінив його винахідливість.

– Я буду дуже зайнятий сьогодні ввечері, – сказав він, – але якщо ви погодитесь приїхати завтра, деякі з моїх колишніх студентів зберуться тут, щоб відзначити цей день, і тоді я більше зможу розповісти вам про Кирила.

– Ви дуже добрі, – сказала Хелен. – Ми не хочемо зловживати вашим часом – це буде честь для нас. Ми можемо це влаштувати, товаришу Ранов? «Товариш», здавалося, спрацював: Ранов за другою склянкою ракії видав щось схоже на посмішку.

– Звичайно, – відгукнувся він, – якщо це допоможе вашому дослідженню, я буду радий сприяти цьому.

– Дуже добре, – промовив Стойчев. – Ми зберемося тут приблизно о пів на другу, Ірина приготує що-небудь смачне на обід. Це буде дуже приємна зустріч, буде багато вчених, чиї праці зацікавлять вас.

Ми подякували йому й погодилися на умовляння Ірини поїсти, хоча я помітив, що Хелен теж, як і я, уникала повторної ракії. Коли ми поїли, Хелен підвелась, і я наслідував її приклад.

– Ми більше не будемо стомлювати вас, професоре, – сказала вона, подаючи йому руку.

– Завжди радий вам, люба, – Стойчев ніжно потис її руку, але мені здалося, що він справді стомився. – Я чекатиму нашої зустрічі завтра.

Ірина провела нас до воріт через зелений сад і город.

– До завтра, – вона посміхнулася нам і щось додала болгарською Ранову, через що він поправив волосся, перш ніж надіти капелюх.

– Дуже мила дівчина, – додав він самовдоволено, коли ми йшли до його машини, а Хелен закотила очі за його спиною.

Тільки ввечері нам випало кілька хвилин побути наодинці. Ранов пішов після нескінченного обіду в готелі. Ми з Хелен піднялись нагору – ліфт знову не працював – і постояли трохи біля моєї кімнати, смакуючи солодку мить серед наших незвичайних справ. Щойно ми вирішили, що Ранов пішов, ми спустилися вниз, пройшли на сусідню вулицю до кафе й сіли там за столик під деревом.

– Хтось стежить за нами тут, – тихо сказала Хелен, коли ми сіли.

Я обережно поклав свій портфель на коліна: тепер я навіть перестав ставити його під столик. Хелен посміхнулася:

– Принаймні, тут нас не прослуховують, як у моїй чи твоїй кімнаті, – вона подивилася на зелені гілки над нами. – Липа… – задумливо сказала вона. – За кілька місяців вона зацвіте. Удома люди заварюють липовий чай, тут, може, теж. Коли сідаєш за такий стіл, спочатку треба очистити його від квітів і пилку. Вони пахнуть медом, дуже солодким і свіжим. – Вона зробила швидкий рух, наче змахуючи тисячі дрібних світло-зелених квітів.

Тоді я взяв її за руку і повернув її, щоб побачити тонкі лінії долоні. Я сподівався, вони говорять, що в неї буде довге щасливе життя, яке вона розділить зі мною.

– Що ти думаєш про лист Стойчева?

– Це може бути для нас удачею, – задумливо відповіла вона. – Спочатку я вирішила, що це чергова історична загадка, таємниця, і не знала, як вона може допомогти нам. Але коли Стойчев здогадався, що наш лист небезпечний, я відчула надію, ніби він знає щось важливе.

– Я теж сподіваюся, – зізнався я. – Але, може, він мав на увазі, що цей матеріал є політично небезпечним, як і більшість питань його роботи, тому що він стосується історії церкви?

– Я знаю, – зітхнула Хелен. – Можливо, він лише це й хотів сказати.

– І саме тому він не схотів обговорювати лист у присутності Ранова.

– Так. Нам треба почекати до завтра, аби довідатися, що він мав на увазі. – Вона переплела свої пальці з моїми. – Кожен день очікування для тебе нестерпний, так?

Я повільно кивнув.

– Якби ти знала Россі… – тут я замовк.

Хелен пильно подивилася на мене й повільно поправила локон волосся, що вибився з-під шпильки. Цей жест був таким сумним, що її слова здалися особливо вагомими:

– Я потроху пізнаю його через тебе.

Тієї миті офіціантка у білій блузці підійшла до нас і запитала щось. Хелен обернулася до мене.

– Що будемо пити? – спитала вона, а офіціантка запитливо дивилася на нас – істот, які говорили іноземною мовою.

– Ти знаєш, як замовити? – пожартував я.

– Чаї, – сказала вона, показуючи на нас обох, – будь ласка, чай. Молія.

– Ти швидко вчишся, – зауважив я, коли офіціантка зникла всередині.

Вона знизала плечима.

– Я вивчала російську, а болгарська дуже схожа на неї.

Коли офіціантка принесла нам чай, Хелен зосереджено помішала його.

– Таке полегшення – позбутися Ранова, не хочу й думати, що доведеться його побачити завтра знову. Я не уявляю, як ми можемо серйозно продовжувати наші пошуки, коли він завжди в нас за спиною.

– Якби я знав, у чому він нас підозрює, мені було б легше, – зізнався я. – Дивно те, що він нагадує мені когось, кого я зустрічав раніше, але в мене, здається, амнезія щодо цього. – Я подивився на серйозне, миле обличчя Хелен, і тієї миті зрозумів, що мій мозок схопився за щось і вирішує загадку, котра ніяк не стосувалася можливого близнюка Ранова. Це було пов’язано з обличчям Хелен у сутінках, із чашкою, яку я підніс до рота, з якимось словом, що раптом запало в голову. Ця думка і раніше виринала, але тепер ніби увірвалася в мою свідомість.

– Амнезія… – повторив я. – Хелен… Хелен, амнезія.

– Що? – вона насупилася, нічого не розуміючи.

– Листи Россі! – майже прокричав я. Я відкрив мій портфель так швидко, що розлив чай на столі. – Його лист, його поїздка в Грецію!

Кілька хвилин пішло на те, щоб знайти цей лист серед паперів і щоб відшукати потрібний абзац, а потім прочитати його вголос Хелен, яка від шоку широко розкрила свої чорні очі.

– Ти пам’ятаєш лист про його повернення в Грецію, на острів Крит, після того як у Стамбулі в нього забрали карту, коли удача зрадила його й усе пішло шкереберть? – я розкрив перед нею аркуш. – Послухай це: «Старі в тавернах Криту, здавалося, найбільше хотіли розповісти мені свої двісті десять вампірських історій замість того, щоб відповісти на питання, де можна взяти схожі залишки гончарних виробів або як їхні діди знайшли давні кораблі і пірнали на глибину по скарб. Одного разу ввечері якийсь незнайомець умовив мене покуштувати місцевого напою під вигадливою назвою „амнезія“, після чого я наступного дня почувався хворим».

– О Боже… – прошепотіла Хелен.

– «Я дозволив незнайомцеві почастувати мене місцевим напоєм під назвою „амнезія“», – перефразував я, понизивши голос. – Як ти гадаєш, хто був цей незнайомець? Ось чому Россі забув про…

– Він забув… – Хелен, здавалося, загіпнотизувало це слово. – Він забув Румунію…

– … Що він узагалі там був. У своїх листах до Хеджеса він писав, що збирається повернутися в Грецію з Румунії, щоб дістати гроші й узяти участь в археологічних розкопках…

– І він забув мою матір, – майже беззвучно закінчила Хелен.

– Забув, – повторив я, раптом згадавши матір Хелен, яка стоїть біля дверей, проводжаючи нас. – Він і не думав кидати її. Він раптом забув усе. Ось чому він говорив мені, що не завжди добре пам’ятав свої пошуки.

Обличчя Хелен пополотніло, щелепи стиснулись, погляд став суворим, а в очах з’явилися сльози.

– Я ненавиджу його, – тихо сказала Хелен, і я знав, що говорила вона не про свого батька.

Розділ 58

Наступного ранку ми під’їхали до воріт оселі Стойчева рівно о першій тридцять. Хелен стисла мою руку, не звертаючи уваги на Ранова, але навіть він був у гарному настрої: супився менше ніж зазвичай і вбрався у коричневий, а не чорний костюм. Крізь ворота до нас долітали розмови, сміх, запах диму й смаженого м’яса. Якби я міг повністю викинути з голови думки про Россі, то теж був би щасливий. Я відчував, що саме сьогодні щось трапиться, і це допоможе мені знайти його. Я вирішив відзначити свято Кирила й Мефодія від щирого серця.

У саду кілька чоловіків і жінок зібралися в альтанці. У центрі гостей була Ірина: вона накладала їжу в тарілки й наповнювала по вінця склянки тією міцною бурштиновою рідиною. Побачивши нас, вона поспішила назустріч із розкритими обіймами, наче ми були старими друзями. Ірина потисла мені й Ранову руки, а Хелен поцілувала в щоку.

– Я дуже рада, що ви прийшли, дякую! – вигукнула вона. – Мій дядько не спав і не їв після того, як ви пішли вчора. Сподіваюся, ви умовите його сьогодні поїсти. – Її миле обличчя випромінювало радість.

– Будь ласка, не турбуйтеся, – сказала Хелен. – Ми спробуємо переконати його.

Стойчев сидів, оточений гостями, під яблунею. Хтось поставив туди колом дерев’яні крісла, і він сидів на найбільшому, а поруч із ним – ті, хто був молодший.

– О, вітаю вас! – вигукнув він, насилу підводячись на ноги. – Ласкаво просимо, друзі мої. Будь ласка, познайомтеся з іншими моїми друзями. – Слабким рухом він став показувати на тих, хто сидів навколо нього. – Тут дехто з моїх студентів, яким я викладав ще до війни, з їх боку дуже люб’язно, що вони прийшли побачитися зі мною.

Багато хто із цих людей у білих сорочках і темних костюмах були молодими тільки з висоти його років – навряд чи кому з них було менше п’ятдесяти. Вони, посміхаючись, радісно потискували нам руки, один із них нахилився й поцілував руку Хелен. Мені подобалися їхні живі чорні очі, тихі посмішки з блиском золотих зубів.

Ірина підійшла до нас. Вона, здається, знов усіх запрошувала пригощатися, і за мить хвиля гостей уже несла нас до столу в альтанці. Стіл аж угинався від страв, приємний аромат від нього розлився навколо – він ішов від ягняти, засмаженого цілим на відкритому повітрі біля будинку. У глиняних мисках стояли нарізана картопля, салат із помідорів й огірків, білий сир, скиби золотавого хліба, тарілі з такими самими сирними пиріжками, які ми їли в Стамбулі На столі були м’ясне рагу, охолоджений йогурт, смажені баклажани з цибулею. Ірина не дала нам спокою доти, доки не наповнила наші тарілки так, що їх неможливо було тримати. Потім вона провела нас у маленький сад, тримаючи склянки з ракією для нас.

Тим часом студенти Стойчева явно змагалися, хто принесе йому більше їжі. Нарешті вони до країв наповнили його склянку, і він повільно підвівся. По всьому саду залунали заклики до тиші, після чого професор виголосив коротку промову, у якій я вловив імена Кирила й Мефодія, а також моє з Хелен. Коли він закінчив, уся компанія відповіла радісними вигуками:

– Стойчев! За здравето на професор Стойчев! Наздраве!

Навколо лунало «ура!». Усі обличчя були звернені до Стойчева, кожен посміхався до нього, піднімаючи склянку, у декого сльози стояли в очах. Я згадав Россі, який скромно вислуховував промови й вітання, які лунали на честь його двадцятої річниці роботи в університеті. Я відвернувся, придушивши клубок у горлі, і помітив, що Ранов зі склянкою в руках наближався до нас.

Коли товариство повернулася до їжі й розмов, ми з Хелен опинилися на почесних місцях поруч зі Стойчевим. Він посміхнувся й кивнув нам:

– Мені дуже приємно, що ви змогли прийти сьогодні до нас. Знаєте, це моє улюблене свято. У церковному календарі в нас багато днів святих, але цей дуже дорогий для тих, хто викладає та вчиться, оскільки сьогодні ми шануємо слов’янську абетку і літературу – спадок багатьох сторіч, що починається з винаходу Кирила й Мефодія. До того ж цього дня всі мої улюблені учні й колеги приходять і заважають працювати своєму старому професорові. І я дуже вдячний їм за це.

Він обернувся навколо, радісно посміхаючись, і поплескав по плечах колегу, який сидів поруч. Я з жалем подумав про те, якою немічною була його рука, тонкою, майже прозорою. Через якийсь час студенти Стойчева почали розходитися хто куди: одні до столу, де щойно розрізали ягня, інші – хто вдвох, хто втрьох – гуляли по саду. Як тільки вони пішли, Стойчев повернувся до нас:

– Ходімте, – промовив він. – Давайте поговоримо, поки ми можемо собі це дозволити. Племінниця пообіцяла затримати містера Ранова, наскільки зможе. Мені треба вам дещо сказати, а вам, як я розумію, є що сказати мені.

– Звичайно, – я посунувся ближче до нього, і Хелен зробила те саме.

– Насамперед, друзі мої, – сказав Стойчев, – я ще раз уважно прочитав лист, який ви залишили мені вчора. Ось ваша копія, – він дістав лист із кишені на грудях. – Я віддам його вам зараз, щоб він був у безпеці. Я кілька разів прочитав його і переконався: його написала та сама людина, що написала і мого листа – брат Кирило. Звичайно ж, у мене немає вашого оригіналу, але якщо це точна копія, стиль і композиція збігаються, імена й дати теж, то, я вважаю, можна не сумніватися в тому, що обидва ці листи – частини однієї кореспонденції і що вони були надіслані окремо або їх відокремили одне від одного за якихось обставин, про які ми ніколи не дізнаємося. З цього приводу в мене є власна думка, але спочатку ви маєте розповісти мені про ваше дослідження. У мене таке враження, що в Болгарію ви приїхали не тільки для того, щоб вивчати наші монастирі. Як ви знайшли лист?

Я відповів, що ми почали наше дослідження після подій, які мені важко описати, тому що вони можуть здатися дещо містичними.

– Ви говорили, що читали праці Бартоломео Россі, батька Хелен. Нещодавно він зник за дуже дивних обставин.

Швидко і стисло, наскільки це було можливо, я розповів Стойчеву про те, як я знайшов Книгу Дракона, про зникнення Россі, зміст його листів, про карти, що були в нас, про наші пошуки й знахідки в Стамбулі та Будапешті, включаючи народну пісню з гравюрою і дивним словом «Івіреану», яку ми бачили в Будапештській університетській бібліотеці. Я не розповів тільки про таємну Варту Півмісяця. Я не насмілився дістати жоден документ, коли навколо було так багато людей, але описав три карти і розповів про схожість третьої з обрисами дракона в книгах. Професор терпляче і з цікавістю слухав мене, насупивши брови під своїми гарним сивим волоссям і широко розкривши очі. Тільки раз він перервав мене, коли просив докладніше описати кожну із книг – мою, Россі, Ґ’ю Джеймса й Тургута. Я бачив, що завдяки знанню манускриптів і перших друкованих видань ці книги становили для нього особливий інтерес.

– Моя книга в мене з собою, – додав я, торкаючись портфеля в себе на колінах.

Він ледве не підскочив, уп’явшись у мене очима.

– Я б хотів побачити цю книгу, звичайно, якщо це можливо!

Проте один факт зацікавив його ще більше, ніж знахідка Тургута й Селіма: настоятель, до якого писав брат Кирил, жив у той час у монастирі на Снагові, у Валахи.

– Снагов… – сказав він пошепки. Його старе обличчя стало малинового кольору, і я злякався, що він може знепритомніти.

– Я мусив це знати. Цей лист лежав у мене в бібліотеці тридцять років!

Я сподівався, що мені випаде нагода довідатися, де він знайшов свій лист.

– Розумієте, у нас є досить переконливий доказ того, що ченці разом із братом Кирилом приїхали в Константинополь із Валахії, перш ніж вирушили в Болгарію, – сказав я.

– Так, – він похитав головою, – я завжди вважав, що йдеться про подорож ченців із Константинополя в Болгарію. Мені й на думку не спадало, що Максим Євпраксій був настоятелем у Снагові. – Здавалося, він був приголомшений цими міркуваннями, які відбивалися на його старому рухливому обличчі і змушували його часто моргати. – А це слово «Івіреану», на яке натрапили ви і містер Г’ю Джеймс у Будапешті…

– Ви знаєте, що воно означає? – запитав я з нетерпінням.

– Так, так, сину. – Стойчев, здавалося, дивився крізь мене. – Це ім’я Антим Івіреану – учений і друкар, який працював у Снагові в сімнадцятому сторіччі – значно пізніше від Влада Тепеса. Я читав про праці Івіреану. Він був дуже відомим серед учених свого часу, і його ім’я залучало до Снагова чимало відомих відвідувачів. Він видав Святе Письмо румунською й арабською, його друкарня, цілком імовірно, першою з’явилася в Румунії. Але, Боже мій, напевно, це була не перша друкарня, якщо Книги Дракона значно старші. Я повинен вам багато чого показати! – він похитав головою, широко розкривши темні очі. – Давайте швидко піднімемось до моєї кімнати.

Ми з Хелен озирнулися.

– Ранов зайнятий з Іриною, – тихо сказав я.

– Так, – Стойчев підвівся. – Ми ввійдемо через задні двері, покваптесь, будь ласка.

Нас не треба було підганяти. Варто було один раз глянути на його обличчя, і я поліз би за ним хоч на скелю. Він насилу піднімався сходами, і ми повільно йшли за ним. За великим столом він сів, щоб відпочити. Я помітив, що на столі врозкид лежали книги й рукописи, яких не було там учора.

– У мене ніколи не було досить інформації про цей лист або інші, – сказав Стойчев, переводячи подих.

– Інші? – Хелен сіла поруч із ним.

– Так. Є ще два листи брата Кирила плюс ще мій і ваш, разом – чотири. Нам треба терміново їхати в монастир у Рілі, щоб побачити решту. Це неймовірне відкриття, ми об’єднаємо їх. Але я не це мушу показати вам. Я ніколи не пов’язував це… – І знову хвилювання заважало йому говорити.

За хвилину він кинувся до сусідньої кімнати й вийшов звідти з книжкою у паперовій обкладинці: як виявилося, це старий науковий журнал, виданий у Німеччині.

– У мене був друг… – він замовк. – Якби він дожив до цих днів! Я говорив вам, його ім’я Атанас Ангелов, він був болгарським істориком й одним із моїх перших учителів. 1923 року він проводив якесь дослідження в бібліотеці у Рілі, що є однією зі скарбниць середньовічних документів. Він знайшов там рукопис п’ятнадцятого сторіччя, захований під картонною палітуркою фоліанта дев’ятнадцятого сторіччя. Він хотів видати цей рукопис – хроніку подорожі з Валахії в Болгарію. Але він помер, коли працював над статтею, тому я закінчив її й опублікував. Рукопис усе ще знаходиться в Рілі, і я ніколи не думав… – він пригладив волосся своєю кволою рукою. – Ось надруковано болгарською, але ми переглянемо її, і я перекладу вам найсуттєвіше.

Він розкрив вицвілий журнал тремтячою рукою, голос його теж тремтів, коли він переказував нам статтю Ангелова. І стаття, яку він опублікував, ґрунтуючись на записах Ангелова, й сам документ з того часу багато разів перевидавалися англійською, з багатьма коментарями й незліченними виносками. Але навіть зараз, коли я дивлюся на чергову публікацію, я бачу схвильоване обличчя Стойчева, тонке сиве волосся, яке спадає на його великі вуха, темні очі, що вдивляються в сторінку з жадібною увагою, і найяскравіше – його уривчастий голос.

Розділ 59

ХРОНІКА ЗАХАРІЯ ІЗ ЗОГРАФУ

Атанас Ангелов та Антон Стойчев

Вступ «Хроніка Захарія» як історичний документ

Попри, на жаль, відому незавершеність, «Хроніка Захарія» разом із «Повістю про Стефана Мандрівника» є важливим джерелом інформації, що підтверджує існування християнських маршрутів прочан на Балканах у п’ятнадцятому сторіччі, а також розповідає про долю тіла Влада Тепеса з Валахії, якого, як вважалося багато років, було поховано в монастирі на острові Снагові (сучасна Румунія). Цей документ також дає нам рідкісний звіт про долю великомучеників Валахії (хоча ми не можемо з певністю визначити національність ченців зі Снагова, за винятком Стефана, героя «Хроніки»). Згадуються ще тільки сім мучеників з регіону Валахії, і ніхто із них, як відомо, не був замучений у Болгарії. «Хроніка», як стали називати рукопис, написана слов’янською мовою 1479 або 1480 року ченцем на ім’я Захарій у болгарському монастирі Зографу на Святій горі Афон. Зографу – «монастир художника» – було засновано у десятому сторіччі, і належав він до болгарської церкви з 1220-х років. Він знаходиться майже в центрі Афонського півострова. Як й у випадку із сербським монастирем Хіландар та російським – Пантелеймонівським, братія Зографу не обмежувалась місцевим населенням, тож відсутність додаткової інформації про національність Захарія унеможливлює визначення його походження: він може бути болгарином, сербом, росіянином або навіть греком. Хоча той факт, що він писав слов’янською, свідчить про його слов’янське походження. У «Хроніці» йдеться тільки про те, що він народився у п’ятнадцятому сторіччі і його вміння високо оцінював настоятель монастиря Зографу, судячи з того, що доручив йому особисто прослухати сповідь Стефана Мандрівника й записати її як важливе історичне або навіть, можливо, теологічне свідчення.

Маршрути подорожей, про які згадує Стефан у своїй розповіді, відповідають кільком добре відомим маршрутам прочан. Константинополь був кінцевою точкою мандрів для пілігримів Валахії, як і для всіх ченців східно-християнського світу. Валахія й особливо монастир на Снагові теж приваблювали прочан, тому деякі маршрути включали і Снагов, і Афон. Те, що ченці пройшли через Хасково, вирушивши у Бачково, свідчить про те, що вони, імовірно, обрали маршрут суходолом із Константинополя через Едирне (сучасна Туреччина) у південно-східну Болгарію. Якби вони йшли звичайним шляхом – узбережжям Чорного моря, вони пішли б далеко на північ і не змогли б зупинитися в Хасково.

Згадувані в «Хроніці» Захарія традиційні місця подорожі прочан порушують питання про те, чи можна вважати розповідь Стефана документом про подорожі пілігримів. Наявність двох важливих цілей мандрів Стефана (втеча із занепалого міста Константинополя 1453 року і транспортування та пошук «скарбу» в Болгарії 1476 року) робить цей документ щонайменше варіацією на тему класичних хронік пілігримів. Більше того, рішення молодого ченця Стефана піти з Константинополя мотивоване бажанням уклонитися святим місцям християн.

Друга тема, на яку «Хроніка» проливає світло, присвячується останнім дням Влада III з Валахії (1428? –1476), відомого під ім’ям Влад Тепес – Проколюючий, або Дракула. Хоча кілька істориків, його сучасників, описують війни з оттоманами і битви Влада за трон Валахії, жоден із них детально не розповідає про його смерть і похорон. Влад III зробив щедрій внесок у монастир на Снагові (за свідченням Стефана) і відновив церкву. Схоже на те, що він зажадав поховати себе саме там, за традицією засновників і меценатів таких закладів по всьому православному світі.

У «Хроніці» Стефан стверджує, що Влад відвідав монастир 1476 року, в останній рік свого життя, можливо, навіть за кілька місяців до смерті. 1476 року тронові Влада III загрожував оттоманський султан Мехмед II, з яким Влад безперервно воював, починаючи приблизно з 1460 року. Водночас на його трон у Валахії замірялися бояри, які вирішили стати на бік Мехмеда, якщо той знову нападе на Валахію.

Якщо «Хроніка Захарія» точна, то Влад III відвідував Снагов, про що не згадують інші джерела, оскільки це, мабуть, було дуже небезпечним для Влада особисто. У «Хроніці» йдеться про те, що він привіз скарб у монастир: він робив це, наражаючись на великий ризик, а це доводить, що Снагов був дуже важливим для Влада. Він достеменно знав, що його життю загрожують як оттомани, так і його головний конкурент у Валахії того періоду Басараб Лаота, який невдовзі після смерті Влада посів трон Валахії. Оскільки відвідування Снагова не мало для нього великого політичного значення, доцільно припустити, що Снагов був важливий для Влада III з особистих і релігійних причин – можливо, тому, що він обрав його для своєї могили. У будь-якому разі «Хроніка Захарія» підтверджує, що Влад наприкінці свого життя приділяв Снагову особливу увагу.

Обставини смерті Влада III дуже темні, а згодом були ще більше заплутані суперечливими народними легендами та некомпетентними істориками. Наприкінці грудня 1476 року або на початку січня 1477-го він був оточений, можливо, частиною турецької армії у Валахії і вбитий у сутичці. Існує й інша версія, згідно з якою його вбили свої люди, які прийняли його за турка, коли він зійшов на пагорб, аби стежити за перебігом бою. За однією з версій легенди, деякі з його людей шукали нагоди вбити його, щоб покарати за жахливу жорстокість. Більшість джерел свідчать, що його військо було розбите, а голову самого Влада відвезли до султана Мехмеда в Константинополь як доказ загибелі його запеклого ворога.

У кожному разі, за оповіддю Стефана, дехто з людей Влада III усе ще був відданий йому, оскільки ризикнули привезти його тіло на Снагов. Тіло з відтятою головою, як довго вважалося, поховано в церкві на Снагові перед вівтарем.

Якщо розповіді Стефана Мандрівника можна довіряти, тіло Влада було таємно перевезене зі Снагова в Константинополь, а звідти – у болгарський монастир Светі Георгі. Мета таких транспортувань і той факт, що «скарб» ченці спочатку шукали в Константинополі, а потім у Болгарії, залишається незрозумілою. Стефан стверджує, що у скарбі «був порятунок душі князя», тобто настоятель уважав його теологічно необхідним. Можливо, вони шукали святу реліквію Константинополя, збережену як латинськими, так й оттоманськими завойовниками. Можливо, настоятель не хотів брати на себе відповідальність за знищення тіла у Снагові або нівечити його, згідно з повір’ями, щоб запобігти перетворенню померлого на вампіра, чи боявся, що це зроблять місцеві жителі. З огляду на статус Влада Дракули і заборону православною церквою на участь у каліченні трупів, сумніви настоятеля є цілком природними.

На жаль, у Болгарії не знайшли жодного передбачуваного місця поховання Влада III, навіть місцезнаходження церкви Светі Георгі, як і болгарського монастиря «Парорія». Можливо, їх покинули або зруйнували в оттоманську добу. «Хроніка» – єдиний документ, який підказує, де їх можна шукати. У «Хроніці» написано, що пройдено коротку відстань (трохи далі) від монастиря до Бачково, а монастир цей знаходиться приблизно за тридцять п’ять кілометрів на південь від Азеновграда на річці Чепеларська. Мабуть, Светі Георгі знаходилась десь у південно-центральній частині Болгарії. Ця місцевість, до якої належать гори Родопі, останньою була завойована оттоманами: деякі особливо важкодоступні землі так ніколи й не контролювалися оттоманами повністю. Якщо церква Светі Георгі перебувала у цих горах, це місце могли вважати надійним притулком Влада III.

Незважаючи на ствердження «Хроніки» про те, що після оселення там ченців зі Снагова це місце стало центром паломництва, Светі Георгі не згадується в ранніх джерелах того періоду, як і в пізніх. Це може свідчити про те, що монастир було покинуто або зруйновано незабаром після того, як Стефан пішов із нього. Ми дещо знаємо про заснування Светі Георгі, але з одного лише примірника документа («типікон»), збереженого в бібліотеці Бачковського монастиря. Згідно із цим документом монастир Светі Георгі був заснований Георгієм Камненом 1101 року. У «Хроніці» Захарія йдеться про те, що ченці в ньому «були старі і їх було мало», коли там з’явилися чужинці зі Снагова. Імовірно, що деякі ченці залишалися там від часів, описаних у «типіконі», і прийняли ченців із Валахії.

Слід зазначити, що «Хроніка» описує два різні шляхи валахів через Болгарію: знущання з двох ченців оттоманськими солдатами, а також ту увагу, яку приділяло населення Болгарії ченцям у їх пересуванні по країні. Немає способу довідатися, що спровокувало оттоманів у Болгарії ставитися до ченців Валахії як до загрози, коли турки були доволі лояльними до християнської церкви. Стефан через Захарія повідомляє, що його друзів у місті Хасково «допитували», перш ніж замордувати й убити, тобто оттоманська влада думала, що в ченців є політично важлива інформація. Хасково знаходиться на південному сході Болгарії – ця територія у п’ятнадцятому сторіччі знаходилася під владою оттоманів. Дивно, але ченців-мучеників карали за традиційним звичаєм оттоманів як за злодійство (ампутували руки) і за втечу (ампутували ноги). Більшість мучеників у період оттоманського правління були страчені або замордовані іншими способами. Така форма покарання, як і обшукування візка ченців, за оповіддю Стефана, свідчить про те, що офіційна влада Хасково звинуватила їх у злодійстві, хоча, очевидно, не зуміла цього довести.

Стефан докладно розповідає про увагу, яку звертав болгарський народ на подорож ченців, що й викликало інтерес влади. Проте за вісім років до того, 1469 року, мощі святого Івана Рільського, пустельника й засновника монастиря у Рілі, перевозилися з Велико Тирново в каплицю у Рілі. Цю процесію бачив, а пізніше описав Владислав Грамматик у своїй праці «Повість про перевезення останків святого Івана». До цього перевезення оттоманська влада спокійно поставилася, як і до уваги до цієї події місцевих жителів. Це перевезення стало важливою символічною подією у справі об’єднання болгарських християн. І Захарій, і Стефан, можливо, знали про це перевезення, до того ж деякі відповідні писемні документи мали опинитись у Захарія із Зографу 1479 року.

Цей зовсім недавній прояв толерантності до релігійної процесії через Болгарію свідчить про те, що занепокоєння оттоманами через подорож ченців із Валахії має особливе значення. Обшук візка, проведений, здається, офіцерами варти місцевого паші, вказує на те, що офіційні чи оттоманські чиновники у Болгарії отримали деякі дані про мету цієї подорожі. Звичайно, оттоманська влада не бажала залишати в Болгарії останки свого найлютішого політичного ворога, як і не збиралася схвалювати шанування його останків. Але більш незрозумілим залишається той факт, що, обшукавши візок, вони нічого не знайшли, хоча Стефан пізніше згадує про поховання тіла у Светі Георгі. Можна лише гадати, як заховали цілий (нехай навіть без голови) труп, якщо його насправді везли.

І, нарешті, увагу як істориків, так і етнографів можуть привернути посилання в «Хроніці» на суперечливі спогади ченців зі Снагова щодо видіння, баченого ними у церкві. Вони не могли визначити, що трапилося з тілом Влада III під час вартування, але назвали кілька моментів, традиційно визнаних як основні ознаки трансформації мерця в живого мерця – вампіра. Вони дійшли висновку, що була реальна загроза того, що Влад може стати таким. Дехто бачив, як звір стрибав через труп, інші відчули неприродну силу у формі туману або вітру, що ввірвався в церкву і змусив тіло сісти. Випадок із тваринами широко описано у балканському фольклорі про походження вампірів, як і повір’я, що вампір може перетворитися на туман або дим. Кровожерливість Влада III та його навернення до католицької віри в Угорщині при дворі короля Матьяша Корвінуса, мабуть, були відомі ченцям. Перше було відоме всій Валахії, а друге найбільше турбувало православну церкву (особливо улюблений монастир Влада, настоятель якого, можливо, приймав його сповіді).

Рукописи

«Хроніка Захарія» відома у двох рукописах: «Афон 1480» та «Р. VII. 132» – останній ще називають «Патріаршою версією». «Афон 1480» – манускрипт in quarto, написаний напівуніальним шрифтом, зберігається в бібліотеці Рільського монастиря в Болгарії, де й був знайдений 1923 року. Перша із двох версій «Хроніки» була записана, вочевидь, самим Захарієм із Зографу, можливо, за записами, які він зробив біля смертної постелі Стефана. Незважаючи на його заяву, що він «записував кожне слово», мабуть, рукопис зазнав значної переробки, бо відзначається досконалістю, якої неможливо досягти у чернетці, і має лише одне виправлення. Оригінал цього рукопису, можливо, зберігався в бібліотеці Зографу принаймні до 1814 року, оскільки бібліографія Зографу, датована цим роком, у якій перелічуються манускрипти п’ятнадцятого й шістнадцятого сторіччя, містить назву цього рукопису. Про нього знову стало відомо в Болгарії, коли болгарський історик Атанас Ангелов знайшов його захованим у палітурці книги вісімнадцятого сторіччя із трактатом про життя святого Георгія (Георгій 1364.21) у бібліотеці Рільського монастиря. Ангелов 1924 року перевірив, що в Зографу не було цього примірника. Невідомо й незрозуміло, як оригінал потрапив з Афона в Ріль, хоча, можливо, це піратські рейди на Афон у вісімнадцятому й дев’ятнадцятому сторіччях відіграли головну роль у переміщенні цього рукопису (та інших численних важливих документів й артефактів) зі Святої гори Афон.

Друга і єдина відома копія чи версія «Хронік» Захарія – «Р. VII. 132», або «Патріарша версія», – зберігається в бібліотеці Вселенського патріархату в Константинополі і палеографічно датована серединою або кінцем шістнадцятого сторіччя. Мабуть, це пізніша версія копії, надісланої патріархові настоятелем Зографу ще за життя Захарія. Оригінал цієї версії, ймовірно, супроводжувався листом від настоятеля до патріарха. У листі настоятель попереджає патріарха про можливу єресь у Болгарії в монастирі Светі Георгі. Листа більше немає, хоча, можливо, заради обережності та збереження таємниці настоятель Зографу попросив Захарія скопіювати рукопис, аби відправити його до Константинополя, а оригінал залишив у бібліотеці Зографу. Через п’ятдесят і навіть через сто років після створення документ усе ще вважали настільки важливим, що його копіювали в бібліотеці Вселенського патріархату. «Патріарша версія», що являє собою пізнішу копію листа із Зографу, відрізняється від «Афона 1480» однією деталлю: до неї виключено ту частину розповіді, де йдеться про те, що бачили ченці під час чергування біля трупа в церкві на Снагові (дослівно від рядка «Один чернець бачив, як звір…»і до рядка «безглаве тіло князя сіпнулося й намагалося встати»). Можливо, цей уривок виключили з пізньої копії, щоб користувачі Патріаршої бібліотеки не виявили небажаної інформації про єресь, описану Стефаном, або для того, щоб не афішувати забобони щодо мерців – такі хибні вірування керівництво церкви забороняло. «Патріаршу версію» важко датувати, хоча ця копія є в каталозі Патріаршої бібліотеки з 1605 року.

Остання риса схожості, разюча й загадкова, існує між двома відомими версіями «Хроніки». Обидва рукописи обірвані рукою практично в тому самому місці. «Афон 1480» закінчується словами «Я зрозумів…», у той час як у «Патріаршій версії» є продовження: «що це була не чума, а…». Після цього обидва документи були повністю обірвані уздовж рядка, можливо, щоб викинути частину розповіді Стефана, де оповідалося про ще більшу єресь або інше зло в монастирі Светі Георгі.

Ключем до дати ушкодження рукопису може бути виноска в бібліотечному каталозі, у якому «Патріарша версія» позначена як «незавершена». Ми цілком можемо припустити, що кінцівка цієї версії була відірвана до 1605 року. Проте не можна з’ясувати: ці обидва акти вандалізму було скоєно одночасно чи відірвана кінцівка одного рукопису змусила зробити те саме із другим, тільки пізніше. Ми також не можемо дізнатися, наскільки збігалися кінцівки обох цих рукописів. Але, ґрунтуючись на точній подібності «Патріаршої версії» до рукопису із Зографу, за винятком відсутності згадуваного уривку, можна стверджувати, що розповідь, вочевидь, закінчувалась однаково, принаймні, кінцівки двох документів були дуже схожі. Більше того, той факт, що частина «Патріаршої версії» була відірвана, незважаючи на виключений уривок про надприродні події в церкві на Снагові, свідчить на користь того, що відірвана частина все-таки була пов’язана з єрессю або злом у монастирі Светі Георгі. Більше серед балканських манускриптів не було знайдено жодного випадку, коли виправлялися б копії однакових документів, що знаходяться на відстані сотень миль одна від одної.

Видання й переклади

«Хроніка Захарія із Зографу» публікувалась до цього часу двічі. Перше видання було перекладом грецькою з ґрунтовним коментарем. Воно входило до книги Ксантоса Константиноса «Історія візантійських церков, 1849». 1931 року Вселенський патріархат надрукував брошуру зі слов’янським оригіналом. Атанас Ангелов, який знайшов версію Зографу 1923 року, планував видати її з великим коментарем, але його смерть 1924 року перешкодила йому здійснити задумане. Деякі з його нотаток були оприлюднені посмертно в журналі «Балканскі історично преглед» 1927 року.

ХРОНІКА ЗАХАРІЯ ІЗ ЗОГРАФУ

Цю історію я, Захарій смиренний, почув від мого брата у Христі, Стефана Мандрівника із Царграда. Він прийшов у наш монастир Зографу 6987 (1479) року. Тут він розповів нам про дивні й незвичайні події свого життя. Стефану Мандрівникові, коли він прийшов до нас, було п’ятдесят три роки. Він був мудрою, набожною людиною, побачив багато країн. Ми вдячні Богоматері за те, що вона привела його до нас у Болгарію, куди він прийшов із багатьма ченцями з Валахії, зазнавши мук від безбожних турків і побачивши смерть своїх друзів, закатованих у місті Хасково. Він і його брати везли через безбожні землі реліквії чудотворної сили. Із цими реліквіями вони пройшли у глиб Болгарії, і слава про них прокотилася по всій землі. Коли проїжджала процесія, християни, жінки й чоловіки, ставали уздовж доріг, кланялися їм або цілували край візка. Отак ці святі мощі були перевезені в монастир Светі Георгі, де вони й були поміщені в раку. Тому, попри те, що монастир був малий і знаходився у відлюдному місці, багато прочан приходили туди з монастирів Рілі й Банково або зі Святої гори Афон. Але Стефан Мандрівник був першим, кого ми знали з тих, хто був у Светі Георгі.

Звертало на себе увагу те, що, коли він жив із нами кілька місяців, він майже не говорив про монастир Светі Георгі, хоча розповідав багато історій про інші місця, у яких він побував, він ділився з нами знаннями з усією своєю щирістю і доброчесністю, аби ми, проживши все життя в одній країні, дізналися про чудеса християнських церков у інших землях. Так, одного разу він розповів нам про каплицю на острові Котор у Венеціанському морі, такому маленькому острові, що хвилі вдаряються об колоту з її чотирьох стін. Він розповів нам також про монастир святого Стефана, що знаходиться на острові за два дні шляху на південь узбережжям, де він узяв ім’я покровителя церкви, відмовившись від власного. Він розповів нам ще багато чого, навіть те, що бачив страшних монстрів у Мармуровому морі.

Найчастіше він розповідав нам про церкви й монастирі міста Константинополя, якими вони були до зруйнування безбожними полчищами султана. Він із пошаною описував нам безцінні чудотворні ікони, такі, як образ Богоматері у соборі святої Софії та її ікона у святилищі Блачерне. Він бачив могили святого Іоана Златоуста й імператорів, а також голову благословенного святого Василія в церкві Святого Спасителя та інші численні мощі. Нам і йому пощастило, адже коли він був молодий, то вирушив із міста в мандри і тому був далеко, коли диявол Мехмед побудував поблизу могутню фортецю, щоб атакувати місто, а незабаром і зруйнував стіни Константинополя, убив і поневолив його шляхетних жителів. Коли Стефан був уже далеко і почув про це, він оплакував разом з усім християнським світом спаплюжене місто.

У наш монастир від приніс у своїй торбі чудові рідкісні книги, які він збирав і з яких він черпав божественну наснагу, бо сам знав грецьку, латинську, слов’янську мови й, можливо, багато інших. Він розповів нам безліч історій і залишив свої книги в нашій бібліотеці, і вони прославили її, хоча багато хто з нас читав лише однією мовою (та й то не всі). Він віддав нам ці дарунки й сказав, що сам теж закінчив свої подорожі й тепер навічно залишиться в Зографу разом зі своїми книгами.

Лише я та ще дехто з братів помітили, що Стефан нічого не говорив про своє перебування у Валахії, крім того, що він був там послушником, а також не розповідав про болгарський монастир Светі Георгі до останньої хвилини свого життя. Він прийшов до нас уже хворий (страждав на болі у суглобах) і менш ніж через рік сказав нам, що сподівається незабаром схилитися перед престолом Спасителя, якщо його гріхи відпустить Той, хто прощає всіх, хто щиро розкаюється. Перед самою смертю він попросив сповідатися перед настоятелем, тому що зустрічався з таким злом, із яким він не може померти. А настоятель, уражений його сповіддю, попросив мене ще раз сповідати його й записати все, що він говорив, оскільки він, настоятель, хотів би потім надіслати цей лист у Константинополь. Усе це я зробив швидко, без помилок, сидячи поруч зі Стефаном біля його смертної постелі, слухаючи із серцем, сповненим жаху, історію, яку він терпляче викладав, після чого йому дали святе причастя і він помер у сні й був похований у нашому монастирі.

Розповідь Стефана зі Снагова, точно записана грішником Захарієм

Я, Стефан, після кількох років мандрівок й особливо після зруйнування улюбленого святого міста Константинополя, пішов шукати спокою на північ від великої ріки, що розділяє землі булгарів і даків. Я йшов по рівнинах, потім по горах і нарешті вийшов до монастиря, що знаходиться на острові озера Снагова. Це одне з найзручніших для захисту місць. Там мене привітав добрий настоятель, і я сів поруч із ченцями, так само покірними й відданими молитві, як і багато з тих, кого я зустрічав під час своїх подорожей. Вони назвали мене братом і щедро поділилися їжею й питвом, я відчув спокій у їхній побожній тиші, якого не відчував уже багато місяців. Оскільки я важко працював і покірно виконував усі вказівки настоятеля, він незабаром дарував мені дозвіл залишитися серед них. Їхня церква була невелика, але напрочуд гарна, зі знаменитими дзвонами, чий дзенькіт лунав над водою.

Ця церква й монастир одержали величезну допомогу від володаря тих місць – Влада, сина Влада Дракули, якого двічі скидали з трону султан та інші вороги. Він також був у полоні в Матьяша Корвінуса, короля мадярів. Цей князь Дракула був дуже сміливим, у відчайдушних битвах відвойовував у безбожників багато захоплених ними земель, прибуток від битв він віддавав монастирю, наказуючи молитися за нього, його родину та їх безпеку, що ми й робили. Багато ченців пошепки говорили про те, що він грішив з неймовірною жорстокістю, а також дозволив навернути себе в латинську віру, коли був у полоні в мадярського короля. Але настоятель не хотів чути про нього жодного поганого слова й не раз ховав самого Влада та його людей у вівтарі церкви, коли його хотіли вбити.

В останній рік свого життя Дракула прийшов у монастир, як робив це дуже часто й раніше. Я не бачив його тоді, тому що настоятель відіслав мене й ще кількох ченців у справах в іншу церкву. Повернувшись, я почув, що Дракула був у монастирі й залишив нові скарби. Один брат, який збирав провізію у селян і чув багато різних історій, прошепотів, що Дракула міг подарувати як мішок із відрізаними вухами й носами, так і мішок зі скарбами. Але коли настоятель почув про це, він дуже покарав базіку. Вийшло так, що я ніколи не бачив живим Влада Дракулу, але я бачив його мертвим, про що я зараз розповім.

Приблизно за чотири місяці поширилась чутка, що князь був оточений у битві й убитий невірними, знищивши перед цим своїм величезним мечем понад сорок ворогів. Коли він загинув, солдати султана відтяли його голову й забрали її, аби показати своєму володареві.

Усе це було відомо людям у таборі князя Дракули, і хоча багато хто й утік, почувши ці новини, знайшлися такі, що принесли жахливі вісті, а також і саме тіло в монастир у Снагові, після чого вони теж утекли. Настоятель заплакав, побачивши, як тіло піднімають із човна, й уголос молився Богові як за душу Влада Дракули, так і про захист, тому що невірні підійшли вже дуже близько. Він наказав залишити тіло в церкві.

Це було одне з найжахливіших видовищ, які я будь-коли бачив: безглаве тіло в червоному і пурпурному вбранні лежало серед палаючих свічок. Ми вартували тіло ще три дні й три ночі. Я сидів у першій варті, у церкві все було спокійно, якщо не зважати на покалічене тіло. У другій варті теж усе було спокійно – так сказали брати, які охороняли тіло цілу ніч. Але третьої ночі деякі стомлені брати задрімали, і сталося таке, що вселило жах у серця інших. Що це було, вони не могли потім точно сказати, бо кожен бачив щось окреме. Один чернець бачив, як звір стрибав від тіні біля вівтаря й над труною, але він не міг сказати, який це був звір, не міг і описати його. Інші бачили, як порив вітру або густий туман увірвався в церкву, загасив багато свічок, а брати заприсяглися святими, ангелами й особливо архангелами Михаїлом і Гавриїлом, що в темряві безглаве тіло князя сіпнулося й намагалося встати. Брати зчинили великий галас, наповнюючи церкву жахом, уся громада прокинулася. Ці ченці, вибігаючи, описували свої видіння, завзято сперечаючись між собою.

Коли вийшов настоятель, я побачив при світлі смолоскипа, що він, слухаючи розповіді, сполотнів і багато разів хрестився. Він нагадав усім присутнім, що душа цього володаря в наших руках і ми повинні подбати про неї. Він завів нас у церкву, знову запалив свічки, і ми побачили, що тіло спокійно лежить, як і раніше, у труні. Настоятель наказав обшукати церкву, але в жодному куті не знайшли ні демона, ні тварини. Потім він наказав нам заспокоїтися і йти у свої келії, і коли настав час першої служби, ми проводили її, як звичайно, й усе було спокійно.

Але наступного вечора він скликав вісьмох ченців (мені випала честь бути серед них), і нам сказали, що ми зробимо вигляд, ніби поховаємо тіло в церкві, а насправді його слід негайно вивезти із цього місця. Він сказав, що лише одному з нас відкриє таємницю щодо того, куди й чому ми маємо відвезти тіло, а інших незнання захистить якомога довше. Настоятель так і вчинив: він обрав одного ченця, якого знав багато років, відкрив йому таємницю, а іншим (нам) наказав тільки слухатися його й не ставити жодних питань.

Таким чином я, хоч колись і думав більше не мандрувати, знову став мандрівником і, перетнувши велику відстань, увійшов із моїми товаришами в місто, де народився, яке стало місцем царства невірних. У цьому місті я побачив багато змін. Великий собор святої Софії перетворили на мечеть, і ми не могли туди увійти. Багато церков було зруйновано або перетворено на руїни, а інші – на будинки поклоніння для турків, навіть Панахрантос. І там я зрозумів, що ми шукаємо скарб, який може прискорити порятунок душі нашого князя, і що цей скарб уже врятували з великим ризиком двоє святих та сміливих ченців із монастиря Святого Спасителя, і саме вони таємно вивезли його з міста. Але деякі яничари султана запідозрили щось, тож небезпека загрожувала нам, і довелося знову вирушати в дорогу на пошуки скарбу, цього разу в давньому царстві булгарів.

Коли ми проходили тими землями, то бачили, що дехто вже знає про нашу місію, тому що дедалі більше людей виходило до дороги, мовчки вклоняючись нашій процесії, а деякі йшли за нами багато миль, торкалися візка руками або цілували його. Під час цієї подорожі відбулося найжахливіше. Коли ми проходили через місто Хасково, до нас під’їхали вартові міста і силою та брутальними словами примусили нас зупинитись. Вони обшукали візок, заявивши, що все одно знайдуть те, що ми везли, схопили два пакунки й розкрили їх. Коли це виявилася їжа, вони у гніві кинули її на землю й схопили двох наших братів. Ці добрі ченці говорили, що вони нічого не знають, але це тільки розлютило лиходіїв, і вони відрубали їм руки та ступні ніг і посипали рани сіллю до того, як бідолахи померли. Вони відпустили решту, але відправили нас із прокльонами й лементом. Пізніше нам удалося забрати тіла й кінцівки наших друзів і поховати їх по-християнському в монастирі Бачково, ченці якого багато днів і ночей молилися за їхні віддані душі.

Після цієї події ми, налякані й сумні, вирушили далі, але їхати було не так далеко, і ми без пригод дісталися до монастиря Светі Георгі. Там ченці, хоч вони були старі і їх було мало, привітали нас і сказали, що справді скарб, який ми шукали, до них принесли двоє прочан кілька місяців тому, і все було гаразд. Ми не хотіли поки повертатися в Дакію через усі ті небезпеки й вирішили влаштуватися в монастирі. Мощі, які ми привезли туди, були таємно поховані в раку у Светі Георгі, а слава монастиря серед християн привела до його воріт багатьох прочан, які молилися там і зберігали мовчання. Якийсь час ми жили мирно, і завдяки нашій праці монастир розрісся. Але незабаром у селах поблизу почалася чума, хоча поки що вона не вразила монастир. Пізніше я дізнався, що це була не чума, а… (У цьому місці рукопис обривався.)

Розділ 60

Коли Стойчев закінчив, ми з Хелен кілька хвилин не могли вимовити ані слова. Стойчев і сам раз у раз кивав головою, прикладаючи руку до обличчя, наче бажаючи прокинутись. Нарешті Хелен заговорила:

– Це та сама подорож – напевно та сама!

Стойчев повернувся до неї:

– Я вірю, що так воно і є. Без сумніву, ченці брата Кирила перевозили тіло Влада Тепеса.

– Це означає, що, не враховуючи тих двох, кого вбили оттомани, вони благополучно дійшли до болгарського монастиря Светі Георгі – де це?

То було питання, яке найбільше хотів поставити я – серед усіх цих загадок ця здавалася найважливішою. Стойчев торкнувся лоба.

– Якби я тільки знав, – пробурмотів він. – Ніхто не знає. Немає поблизу Бачково такого монастиря, що називався б Светі Георгі, і немає жодного доказу того, що там такий існував. Светі Георгі – один із декількох середньовічних монастирів у Болгарії, про які нам відомо, що вони існували, але зникли за часів оттоманського гніту. Можливо, його спалили, а камені розкидали або використали для спорудження інших будівель, – він сумно подивився на нас. – В оттоманів були причини ненавидіти цей монастир або боятися його, можливо, саме вони його повністю зруйнували. Звичайно ж, вони не дозволили відбудувати його, як у випадку з Рільським монастирем. Якось я дуже цікавився пошуками його місцезнаходження… – він замовк на мить. – Після смерті мого друга Ангелова я намагався продовжити його дослідження. Я поїхав у Бачковський монастир, говорив із ченцями й з багатьма місцевими жителями, але ніхто не чув про монастир Светі Георгі. Я не знайшов його і на жодній зі старих карт, які вивчав. Мені спадало на думку, що, можливо, Стефан дав Захарію неправильну назву. Я думав, що серед людей збереглася хоча б легенда, зрештою, якщо там поховані мощі такої важливої історичної особи, як Влад Дракула. Перед війною я хотів поїхати на Снагов, щоб спромогтися про щось дізнатися там…

– І тоді б ви могли зустрітися з Россі або, принаймні, з археологом Георгеску! – вигукнув я.

– Можливо, – він якось дивно посміхнувся. – Якби ми з Россі зустрілися там, ми змогли б поділитися знаннями до того, поки не стало занадто пізно.

Я не зовсім зрозумів, що він мав на увазі: перш ніж у Болгарії почалася революція? перш ніж він став вигнанцем? Я не хотів запитувати. Але за мить він сам пояснив:

– Розумієте, я досить різко зупинив своє дослідження. Того дня, коли я повернувся з Бачково, переповнений планами поїхати в Румунію, я застав у свій софійській квартирі жахливу сцену.

Він замовк і заплющив очі.

– Я намагаюся не згадувати про той день. Мені треба пояснити вам спочатку, що в мене була маленька квартира біля Римської стіни в Софії – це дуже давній район, мені він подобався через дух історії навколо. Я вийшов, щоб купити продукти, і залишив свої документи й книги про Бачково та інші монастирі розкритими на моєму столі.

Коли я повернувся, то побачив, що хтось перерив усі мої речі: скинув книги з полиць, обшукав мою шафу. На столі, на моїх паперах був тонкий слід крові. Ви знаєте, як від чорнила, плями на сторінці… – він замовк і уважно подивився на нас. – Посеред стола лежала книга, якої я ніколи не бачив…

Він раптово підвівся, пройшов в одну з кімнат, і ми почули, як він ходить там, пересуваючи книги. Мені треба було б підвестися й допомогти йому, але я сидів і безпорадно дивився на Хелен, яка, здавалося, теж завмерла.

За кілька хвилин Стойчев повернувся з великою книгою в руках. Вона була в потертій шкіряній обкладинці. Він поклав її перед нами, і ми мовчки спостерігали, як він неохоче розкрив її своїми старими руками й показав, не сказавши ні слова, багато порожніх сторінок і малюнок у центрі. Дракон здавався меншим, оскільки на великих сторінках книги було багато вільного місця навколо малюнка, але це, без сумніву, була та сама гравюра, із плямою внизу, яку я помітив у книзі Г’ю Джеймса. Але тут була ще одна пляма на пожовклому папері біля лапи дракона. Стойчев показав її, проте, здавалося, його сповнили емоції – відраза, страх, бо він раптом забув, що розмовляє з нами англійською.

– Крее, – сказав він. – Кров.

Я нахилився нижче. Коричнева пляма була відбитком пальця, це було чудово видно.

– Господи, – я згадав свого бідолашного кота й друга Россі, Хеджеса. – Чи було в цій кімнаті щось або хтось іще? Що ви зробили, коли побачили це?

– У кімнаті нікого не було, – тихо сказав він. – Двері були замкнені. Коли я повернувся і побачив цю жахливу сцену, то зателефонував у поліцію, вони оглянули все, нарешті (як ви кажете) зробили аналіз крові і легко виявили, чия це кров.

– Чия? – Хелен нахилилася до нього.

Стойчев ще більше понизив голос, так, що мені теж довелося нахилитися, аби почути його слова. Піт застиг на його зморщеному обличчі.

– Моя, – сказав він.

– Але…

– Ні, звісно, ні, я не був там. Але поліція вирішила, що я сам підготував цю сцену. Єдине, що в них не збігалося, – це відбиток пальця. Вони сказали, що ніколи не бачили такого відбитка людського пальця: на ньому було занадто мало ліній. Вони віддали мені книги й папери і змусили заплатити гроші за такі жарти із законом. Я ледве не втратив своє місце викладача.

– І ви припинили свої дослідження? – здогадався я.

Стойчев збентежено знизав плечима.

– Це єдиний проект, який я не закінчив. Але навіть тоді я продовжив би, якби не це, – він повільно перегорнув другу сторінку книги. – Це, – повторив він, і там, на сторінці, ми побачили єдине слово, написане гарним, архаїчним почерком, стародавнім, густим чорнилом.

На той час я знав уже досить букв кирилиці, щоб розгадати цю загадку, хоча перша буква збила мене на мить з пантелику. Хелен прочитала пошепки:

– «СТОЙЧЕВ». О, ви знайшли власне ім’я в ній. Який жах!

– Так, моє ім’я, явно видно, що почерк і чорнило середньовічні. Я завжди шкодував, що злякався цього дослідження, але я був дуже настрашений. Я подумав, що зі мною може щось трапитися, як те, що сталося з вашим батьком, мадам.

– У вас були підстави боятися, – сказав я старому вченому. – Але ми сподіваємось, що для професора Россі ще не все втрачено.

Стойчев випростався на стільці.

– Так, якщо ми знайдемо Светі Георгі. Спочатку нам треба поїхати в Ріль і подивитися на інші листи брата Кирила. Як я вже й говорив, я ніколи раніше не пов’язував їх із «Хронікою Захарія». У мене тут немає копій, а керівництво Рільського монастиря не дозволило опублікувати їх, хоча кілька істориків, включаючи мене, мають дозвіл. У Рілі є ще одна людина, з якою я хотів би вас познайомити. Але, можливо, і він не зможе допомогти.

У Стойчева був такий вигляд, ніби він хотів нам щось ще сказати, але тієї миті ми почули квапливі впевнені кроки по сходах. Професор спробував підвестися, а потім благально подивився на мене. Я схопив Книгу Дракона, зник з нею в сусідній кімнаті й сховав її якнайдалі, за коробки. Приєднався до Хелен і Стойчева я саме тоді, коли Ранов відчинив двері бібліотеки.

– Ага, – сказав він, – конференція істориків! Ви пропускаєте власне свято, професоре.

Він почав безцеремонно ритися в книгах і паперах на столі і нарешті вихопив старий журнал, з якого Стойчев читав нам частину «Хроніки Захарія».

– Це предмет вашого інтересу? – він ледве не посміхнувся нам. – Можливо, мені теж це треба прочитати для розширення світогляду. Я небагато знаю про середньовічну Болгарію. А ваша чарівна племінниця не настільки зацікавлена в мені, як я думав. Я запросив її в один із найкрасивіших куточків вашого саду, а вона досить рішуче відмовилася.

Стойчев почервонів від гніву, здавалося, він був готовий от-от спалахнути, але, на мій подив, Хелен урятувала його:

– Тримайте ваші брудні чиновницькі лапи якнайдалі від цієї дівчини, – сказала вона, дивлячись Ранову просто в очі. – Ви тут для того, щоб докучати нам, а не їй.

Я торкнувся її руки, застерігаючи від люті цього чоловіка. Нам зовсім ні до чого політичний скандал. Але вони з Рановим просто обмінялися довгими оцінюючими поглядами і відвернулися одне від одного.

Стойчев отямився.

– Дослідженню наших гостей дуже допомогло б, якби ви змогли організувати їм поїздку в Ріль, – спокійно сказав він Ранову. – Я б теж хотів поїхати разом із ними, для мене було б честю показати їм Рільську бібліотеку особисто.

– Ріль? – Ранов зважив на руці журнал. – Дуже добре. Це буде наша наступна екскурсія. Це можна буде влаштувати післязавтра. Я надішлю вам повідомлення, професоре, і скажу, коли ви зможете зустрітися там з нами.

– А ми б не могли поїхати завтра? – я намагався говорити якомога спокійніше.

– Ви так поспішаєте? – Ранов звів брови. – Потрібен час, аби виконати таке бажання.

Стойчев кивнув.

– Ми будемо терпляче чекати, а професори до поїздки можуть насолоджуватися краєвидами Софії. А тепер, друзі мої, ось що: це був дуже приємний обмін думками, але Кирило й Мефодій не заперечували б, якби ми ще й поїли, випили і веселилися. Ходімо, міс Россі, – він простягнув свою слабку руку Хелен, яка допомогла йому підвестися. – Дайте мені вашу руку, і ми підемо святкувати день тих, хто вчить і хто навчається.

Решта гостей почала збиратися в альтанці, і ми невдовзі зрозуміли чому: троє молодих людей витягли із сумок свої інструменти й улаштувалися біля столів. Худорлявий хлопчик із кучмою темного волосся на голові тиснув на чорно-білі клавіші акордеона, другий грав на кларнеті. Вони зіграли кілька нот, поки третій діставав великий шкіряний барабан і довгі палички з м’якими подушечками на кінці. Вони розсілися на трьох стільцях, що стояли поруч, і, посміхнувшись одне одному, зіграли акорд чи два, сідаючи зручніше. Кларнетист зняв піджак.

Потім, обмінявшись поглядами, почали. Невідомо звідки виникла жива, найчудовіша музика, яку я будь-коли чув. Стойчев посміхався зі свого «трону» перед залишками смаженого ягняти, а Хелен, що сиділа поруч зі мною, стисла мою руку. Це була така мелодія, що здіймалася в повітря, наче циклон, потім стрибала в незнайомому для мене ритмі, але такому, перед яким неможливо встояти. Акордеон то розгортався, то згортався, і ноти вилітали з-під пальців музиканта. Я був уражений швидкістю й енергією, з якою вони всі грали. Звук викликав радісні крики й схвалення.

За кілька хвилин дехто із слухачів підхопився, беручи одне одного за пояс, і почався танець, такий жвавий, якою була й сама мелодія. Їхні добре начищені черевики підстрибували на траві. Незабаром до них приєдналися жінки у строгих сукнях, які танцювали, тримаючи спину рівно, а ногами виписуючи кренделі Обличчя танцюристів сяяли, вони посміхалися, ніби нічого не могли із цим вдіяти, і обличчя музикантів сяяли у відповідь. Чоловік у першому ряду дістав білий носовичок, підняв його високо, і люди закружляли довкола нього. У Хелен загорілися очі, і вона постукувала долонею по столу, наче не могла всидіти на місці. Музиканти грали, а всі інші раділи, піднімали келихи й пили, а танцюристи й не думали зупинятись. Нарешті музика закінчилася і танок розпався. Танцюристи витирали піт і голосно сміялися. Чоловіки повернулися до своїх склянок, а жінки почали діставати носовички та поправляли зачіски.

Потім акордеоніст знову заграв, але цього разу повільну смутну мелодію, затягуючи ноти. Він закинув свою кошлату голову й заспівав. Насправді це була наполовину пісня, наполовину плач – мелодія баритона було такою сумною, що наверталися сльози від журби. Я відчував, як стискується моє серце, згадуючи всі життєві втрати.

– Про що він співає? – запитав я Стойчева, щоб приховати свої емоції.

– Це стара пісня, дуже стара – думаю, їй приблизно триста чи чотириста років. У ній розповідається про гарну болгарську дівчину, за якою женуться турецькі загарбники. Вони хочуть віддати її в гарем місцевого паші, і вона тікає. Вона забігає на високу скелю біля свого села, а переслідувачі галопом мчать за нею на конях. Біля вершини гори є урвище. Там вона кричить, що радше помре, ніж стане коханкою невірного, і кидається у прірву. Пізніше біля підніжжя гори народжується джерело із пречистою й найсолодшою водою в тій долині.

Хелен кивнула:

– У Румунії теж є схожі пісні.

– Гадаю, вони є скрізь, де балканський народ зазнав турецького гніту, – сумно сказав Стойчев. – У нас, у болгарському фольклорі, дуже багато таких пісень на різні теми, і всі вони – крик протесту проти поневолення нашого народу.

Акордеоніст, схоже, вирішив, що він досить порвав наші серця, бо наприкінці пісні він хитро посміхнувся й знову заграв танцювальну музику. Цього разу більшість гостей підвелися й почали танцювати – лінія танцюристів звивалась уздовж тераси. Один із чоловіків потягнув нас за собою, і Хелен пішла танцювати, а я залишився сидіти на стільці поруч зі Стойчевим. Мені подобалося спостерігати за нею. Після короткого ознайомлення вона підхопила танець. Можливо, такі танці були в неї в крові: вона трималась із природною гідністю, ноги рухалися точно в такт. Дивлячись на витончені лінії її фігури під білою блузкою й чорною спідницею, її сяюче обличчя з темними локонами, я благав долю, щоб з нею нічого не сталося, і міркував, чи дозволить вона мені захистити її.

Розділ 61

Якщо перший погляд на будинок Стойчева навіяв на мене раптові надії, то Рільський монастир сповнив мене страхом. Він знаходився у мальовничій глибокій долині, майже заповнюючи її, а над його стінами й банями височіла гора Ріла: круті, вкриті лісом, високими ялинами схили. Ранов поставив машину в тіні біля головних воріт, і ми пішли до монастиря з невеликою групою туристів. Була спекотна, суха днина, наближалося балканське літо, курява під нашим ногами здіймалась до литок. Величезні дерев’яні ворота були розчинені, ми ввійшли у них, і мені відкрився краєвид, якого я ніколи не забуду. Навколо нас височіли стіни монастирської фортеці чорного та білого каменю, з довгими дерев’яними балконами. Третю частину величезного двору становила церква неймовірних пропорцій, ґанок густо прикрашений фресками, ясно-зелені маківки сяяли на полуденному сонці. Поруч із нею стояла потужна квадратна вежа з сірого каменю, на вигляд – найстаріша з усього, що її оточувало. Стойчев сказав нам, що це вежа Хреліо, побудована середньовічним дворянином як притулок від політичних ворогів. Це була єдина частина колишнього монастиря, що залишилася тут після того, як монастир був спалений турками й відновлений через кілька століть у такій строкатій пишноті. Коли ми стояли там, залунали церковні дзвони, злякавши зграю птахів. Вони, перелякані, злетіли вгору, і, стежачи за ними, я знову побачив неймовірно високі вершини над нами, до яких іти щонайменше день. Я затамував подих: може, Россі тут, у цьому давньому місці?

Хелен, що стояла поруч зі мною з тонкою шаллю на голові, взяла мене під руку, і я згадав той момент у Айя-Софії, той вечір у Стамбулі, що вже здавався історією, але відбувся лише кілька днів тому, коли вона так міцно стискувала мою руку. Оттомани завоювали ці землі задовго до того, як узяли Константинополь. Нам треба було б почати подорож звідси, а не з Айя-Софії. З іншого боку, навіть до турецького завоювання сюди прийшла візантійська віра, її вишукане мистецтво й архітектура, збагативши болгарську культуру. І тепер собор святої Софії став музеєм серед мечетей, а ця вражаюча відокремлена долина сповнена візантійської культури.

Стойчеву, який стояв поруч із нами, явно подобалося наше замилування. Ірина у крислатому капелюсі міцно тримала його під руку. Тільки Ранов стояв сам-один, посміхаючись із цієї краси, з підозрою повертаючи голову, коли до церкви повз нас проходили ченці в чорних одіяннях. Нам було дуже важко умовити його заїхати по Стойчева й Ірину, щоб ми приїхали всі разом: він, мовляв, і сам хотів, щоб Стойчеву випала честь показати нам Ріль, але, на його думку, не було необхідності везти його, коли він міг проїхатися автобусом, як і весь болгарський народ. Я стримував себе від зауваження, що він, Ранов, схоже, теж не дуже часто їздив автобусами. Але наша взяла гору, хоча це не заважало Ранову бурчати на професора протягом усього шляху від Софії до будинку Стойчева: професор користується своєю славою, щоб поширювати забобони й антипатріотичні ідеї; усі знають, що він відмовився зректися своєї ненаукової відданості православній церкві, і син його, який навчається у Східній Німеччині, так само жахливий, як і його батько. Але ми перемогли в цій битві, і Стойчев поїхав з нами, а Ірина пошепки подякувала нам, коли ми зупинилися на ленч у гірській таверні. Вона сказала, що намагалася б відмовити професора від поїздки, якби йому довелося їхати автобусом: він не міг пережив би довгої подорожі у таку спеку.

– У цьому крилі досі живуть ченці, – пояснив Стойчев. – А ген там, уздовж тієї дороги, знаходяться кімнати, де ми зупинимося. Ви побачите, як спокійно там уночі, незважаючи на таку кількість відвідувачів удень. Це один із наших найбільших скарбів, і сюди приїжджають звідусюди, щоб подивитись на все це, особливо влітку. Але вночі тут знову стає тихо. Ходімо, – додав він, – треба привітатися з настоятелем. Я телефонував йому вчора, він чекає на нас.

Він повів нас із дивною жвавістю, оглядаючи все навколо, наче це місце надавало йому сил для нового життя.

Ми підійшли до приймальних кімнат настоятеля – вони знаходилися на першому поверсі монастирського крила. Чернець у чорній мантії з довгою каштановою бородою притримав для нас двері, коли ми входили. Стойчев зняв капелюха й увійшов першим. Настоятель підвівся з ослона біля стіни й вийшов нам назустріч, аби привітати нас. Вони зі Стойчевим досить щиро привіталися: Стойчев поцілував його руку, а настоятель благословив старого. Настоятель був високим, струнким чоловіком приблизно шістдесяти років, його борода була проріджена сивим волоссям, а блакитні очі виражали спокій. Я був здивований, що існують блакитноокі болгари. Він потис нам руки по-світському, і Ранову теж (той привітався з помітним презирством). Потім він запросив нас усіх сісти, чернець приніс тацю зі склянками, цього разу в них була не ракія, а холодна вода і до неї – маленькі блюдця з тією самою рожевою пастою, яку ми вже куштували у Стамбулі. Я помітив, що Ранов не доторкнувся до склянки, наче він очікував отруту.

Настоятель явно був радий бачити Стойчева, і я зрозумів, що цей візит, схоже, приємний їм обом. Він запитав через Стойчева, з якої ми частини Америки, чи відвідували інші монастирі Болгарії, чим він може допомогти нам, як надовго ми зможемо залишитися. Стойчев повільно перекладав, щоб ми могли відповісти на питання. Ми можемо користуватися бібліотекою стільки, скільки нам потрібно, сказав настоятель, і можемо зупинитися в готелі; можемо відвідувати церковні служби; можемо ходити де завгодно, крім чернечих келій, – при цьому він кивнув Хелен й Ірині, – а також він не хотів нічого й чути про те, щоб друзі Стойчева платили за проживання.

Ми подякували йому, і Стойчев підвівся.

– Зараз, – сказав він, – оскільки ми вже маємо дозвіл, підемо в бібліотеку.

Він поцілував руку настоятелеві й, уклонившись, пішов до дверей.

– Дядько дуже схвильований, – прошепотіла Ірина. – Він каже, що ваш лист – це величезне відкриття для болгарської історії.

Я подумав про те, чи знає вона, що насправді криється за нашим дослідженням, які тіні лежать на нашому шляху, але з виразу її обличчя нічого більше не можна було зрозуміти. Вона допомогла дядькові пройти у двері, і ми пішли за ним величезними дерев’яними галереями, які тяглися уздовж двору, Ранов ішов за нами із сигаретою в руці.

Бібліотека являла собою довгу кімнату на першому поверсі, майже навпроти кімнат настоятеля. Біля входу нас зустрів сивобородий чернець: високий чоловік із виснаженим обличчям. Мені здалося, що він суворо подивився на Стойчева, а потім кивнув нам.

– Це брат Румен, – сказав нам Стойчев. – Зараз він бібліотекар і покаже нам те, що ми шукаємо.

Кілька книг і рукописів лежали під склом, підписані й виставлені біля входу для туристів. Мені б хотілося поглянути на них, але нас уже вели до глибокої ніші, що знаходилася наприкінці кімнати. У монастирі було напрочуд прохолодно, і навіть кілька електричних лампочок не могли повністю розігнати темряву по кутах У внутрішньому приміщенні дерев’яні шафи й полиці були забиті коробками й книгами. У куті в маленькій ніші висіла ікона Діви Марії та її дорогого Немовляти, яких охороняли два ангели із червоними крильми. Перед іконою висіла прикрашена коштовним камінням золота лампадка. Старі-престарі стіни були чисто побілені, і нас огорнув уже знайомий запах старіючого пергаменту, папери й шкіри. Мені було приємно бачити, що в Ранова вистачило пристойності загасити сигарету, перш ніж він пройшов за нами у цю скарбницю.

Стойчев постукав ногою по кам’яній підлозі, ніби збираючись викликати духів.

– Ось, – сказав він, – ви дивитеся в серце болгарського народу. Тут багато років ченці зберігали нашу спадщину, часто таємно. Покоління ченців віддано копіювали ці манускрипти або ховали їх, коли монастир атакували безбожники. Це маленька частина спадщини нашого народу – значно більша була знищена. Але ми раді й цим решткам.

Він поговорив із бібліотекарем, який став обережно переглядати написи на коробках. За кілька хвилин він приніс дерев’яну коробку й дістав із неї кілька книг. На верхній книзі було чудове зображення Христа – принаймні, я вирішив, що це Христос: держава в одній руці, скіпетр у другій, вираз візантійської меланхолії на обличчі. Я був розчарований, побачивши, що листи брата Кирила знаходяться не в цій чудовій палітурці, а у простішій, іншій книзі, схожій кольором на стару кістку. Бібліотекар приніс це до стола, і Стойчев з радістю та насолодою розкрив книгу. Ми з Хелен дістали записні книжки, а Ранов ходив серед бібліотечних полиць, наче йому було надто нудно залишатися на одному місці.

– Наскільки я пам’ятаю, – сказав Стойчев, – тут два листи, і невідомо, чи були там інші, написані братом Кирилом – ті, що не збереглися.

Він показав на першу сторінку. Вона була списана дрібним округлим каліграфічним почерком, пергамент був дуже старим, майже коричневим. Він повернувся до бібліотекаря з питанням і, почувши відповідь, задоволений, звернувся до нас:

– Так, у них є ці листи в перекладі болгарською, а також інші рідкісні документи цього періоду.

Бібліотекар поклав перед ним папку, і Стойчев почав мовчки переглядати друковані аркуші, звіряючи їх із давнім рукописом.

– Вони добре попрацювали, – визнав він нарешті. – Я продиктую вам якомога точніший переклад, щоб ви записали.

І він, трохи запинаючись, прочитав нам свій переклад цих двох листів.

Ваше Преосвященство, отче-настоятелю Євпраксію.

Ми вже три дні прямуємо великою дорогою з Лаоти у Він. Одну ніч ми спали у стайні доброго селянина, а другу – в оселі пустельника Святого Михаїла, у якій тепер немає жодного ченця, але ми, принаймні, укрилися в сухій печері. Минулою ночі нам уперше довелося зупинитися в лісі: ми розстелили ковдри просто на землі й полягали у колі, утвореному нашими конями та візком. Вовки тієї ночі підійшли до нас так близько, що ми чули їхнє виття, через що коні перелякалися й намагалися втекти. Насилу ми утримали їх. Я дуже вдячний, що з нами є брати Іван і Феодосій, високі й сильні, я вдячний вам за вашу мудрість, яка підказала вам відправити їх разом із нами.

Сьогодні нас прийняли в будинку пастуха, багатого й набожного, у нього триста овець, він запропонував нам м’які овечі шкури й сінники для ночівлі, хоча я вибрав підлогу, що більше відповідало моїм релігійним уподобанням. Ми вийшли з лісу й знаходимося серед відкритих пагорбів, які височать з боків, і ми можемо вирушати з однаковим благословенням як у дощ, так і в сонячну днину. Добрий чоловік, хазяїн будинку, говорить нам, що вони вже двічі зазнали нападу невірних, які переправлялися через річку, до якої залишилося декілька днів шляху, якщо брат Ангеліус видужає й зможе не відставати від нас. Я думаю про те, щоб посадити його на одного з коней, хоча для них досить і священного вантажу. На щастя, дорогою ми не зустріли невірних.

Ваш найпокірніший слуга у Христі брат Кирил Квітень, рік Бога нашого 6985.

Ваше Преосвященство, отче-настоятелю Євпраксію!

Уже минуло кілька тижнів, як ми покинули місто, і зараз ми просто йдемо через землі невірних. Я не насмілююся написати про наше місцеперебування на той випадок, якщо нас схоплять. Можливо, нам треба було обрати шлях морем, але хай береже нас Господь на обраному шляху. Ми бачили згарища двох монастирів та однієї церкви. З неї все ще йшов дим. П’ятьох ченців як спільників повстанців повішено, а брати, що вижили, уже розійшлися по інших монастирях. Це єдина звістка, про яку ми дізналися, тому що нам не можна розмовляти з людьми, які підходять до нашого візка. У нас немає підстав вважати, що один із цих монастирів – той, котрий ми шукаємо. Знак виявиться там чітко: монстр, схожий на святого. Якщо цей лист буде доставлено вам, нехай це відбудеться якомога швидше.

Ваш найпокірніший слуга у Христі брат Кирил Червень, рік Бога нашого 6985.

Стойчев закінчив, але ми сиділи мовчки. Хелен усе ще записувала щось, обличчя в неї було дуже напружене від роботи, Ірина сиділа, склавши руки, а Ранов стояв зневажливо, притулившись до шафи і почухуючи шию під коміром. Щодо мене – я облишив спроби записувати події – все одно Хелен нічого не упустить. У листах не було доказів певного місцезнаходження, жодного згадування про могилу, ані сцени похорону… Розчарування, що охопило мене, було схоже на шок.

Але Стойчев був далекий від зневіри.

– Цікаво, – сказав він після довгого мовчання. – Цікаво. Бачите, ваш лист зі Стамбула хронологічно має бути десь між цими двома. У першому й другому листах вони подорожують через Валахію у бік Дунаю – це видно з назви місцевостей. Потім іде ваш лист, який брат Кирил написав у Константинополі, можливо, розраховуючи відіслати звідти цей та й попередні листи. Але він не зміг або боявся це зробити, якщо, звичайно, у нас не просто копії. На жаль, ми не можемо про це дізнатися. І останній лист датовано червнем. Вони обрали маршрут, описуваний Захарієм у «Хроніці». До речі, мабуть, це був той самий маршрут: із Константинополя, через Едирне й Хасково, бо це була головна дорога із Царграда в Болгарію.

Хелен підвела голову.

– Але як ми можемо бути впевнені, що в останньому листі описується Болгарія?

– Абсолютної впевненості немає, – визнав Стойчев. – Хоча я вірю, що це цілком можливо. Якщо вони подорожували із Царграда (Константинополя) у країну, де монастирі й церкви були спалені наприкінці п’ятнадцятого сторіччя, схоже на те, що описується Болгарія.

Я не міг стриматися і вголос висловив своє розчарування:

– Але тут немає нічого про те, який монастир вони шукали. Навіть якщо припустити, що це був Светі Георгій.

Ранов сів за стіл поруч із нами і розглядав свої пальці. Я подумав про те, чи не варто приховувати свою зацікавленість щодо Светі Георгі, але як інакше запитати про це Стойчева?

– Так, – кивнув Стойчев, – брат Кирил, звичайно ж, не писав про пункт їхнього призначення в листах, як він і не писав назву монастиря на Снагові поруч із титулом Євпраксія. Якби їх схопили, ці монастирі були б піддані подвійному переслідуванню або, принаймні, їх би обшукали.

– Отут цікавий рядок, – сказала Хелен, закінчивши записувати. – Ви могли б знову його прочитати: про те, що знак монастиря, який вони шукали, був монстром, схожим на святого. Як ви гадаєте, що це означає?

Я швидко подивився на Стойчева: цей рядок і мене вразив. Він зітхнув:

– Це має стосуватися фрески або ікони в цьому монастирі – у Светі Георгі, якщо вони справді прямували туди. Важко уявити, якою могла бути ця картина. Але навіть якби ми могли знайти Светі Георгі, малоймовірно, що ікона, яка була там у п’ятнадцятому сторіччі, усе ще збереглася, особливо якщо монастир спалювали хоча б один раз. Я не знаю, що це означає. Можливо, це навіть теологічний натяк, зрозумілий настоятелеві, а не нам, або це може якось стосуватися таємної угоди між ними. Але нам треба запам’ятати це висловлювання, оскільки брат Кирил називає це знаком, який засвідчить, що вони досягли мети.

Я ще боровся зі своїм розчаруванням, бо усвідомив, що очікував побачити в цих листах остаточний ключ до нашого дослідження або хоча б натяк, котрий проллє світло на карти, якими я все ще сподівався скористатися.

– Є одне дуже дивне питання, – Стойчев провів рукою по підборіддю. – У листі зі Стамбула написано, що скарб, який вони шукають, – можливо, святі мощі із Царграда, – знаходяться у конкретному монастирі в Болгарії, і ось чому вони повинні вирушити туди. Будь ласка, прочитайте мені цей уривок ще раз, професоре.

Я дістав копію стамбульського листа й поклав його поруч, поки ми вивчали інші листи брата Кирила.

– Тут написано: «… те, що ми шукаємо, вже перевезено з міста у схованку на окупованих землях болгар».

– Так, це те саме місце, – сказав Стойчев. – Питання в тому, – він постукав довгим вказівним пальцем по столу перед собою, – навіщо 1477 року святі мощі контрабандою вивозити з Константинополя? Місто було вже оттоманським з 1453 року, і більшість реліквій вже знищено під час захоплення. Чому монастир Панахрантос відсилає мощі в Болгарію через двадцять чотири роки і чому саме ту реліквію, за якою ченці вирушили в Константинополь?

– Ну, – нагадав я йому, – ми знаємо з листа, що ту саму реліквію шукали яничари; отже, вона становила якусь цінність і для султана.

Стойчев міркував далі.

– Правильно, але яничари почали її шукати після того, як реліквію благополучно вивезли з монастиря.

– Мабуть, це був священний об’єкт, що має як політичне значення для оттоманів, так і духовне для ченців зі Снагова, – Хелен насупилася, постукуючи по підборіддю олівцем. – Можливо, книга?

– Так, – схвильовано вигукнув я. – А що, як ця книга містила деяку інформацію, необхідну і для оттоманів, і для ченців?

Ранов, що сидів навпроти, через стіл уважно подивився на мене.

Стойчев повільно кивнув, але за мить я згадав, що це означає незгоду.

– Книги того періоду (якщо це були оттоманські книги) зазвичай не містили політичної інформації – це були релігійні тексти, які багато разів копіювалися, щоб потім їх використовувати в монастирях або в ісламських релігійних школах чи мечетях. Не схоже, що ченці вирушили б у таку небезпечну подорож, навіть якби це була копія Святого Письма. У Снагові були б ці книги.

– Хвилинку… – Хелен широко розкрила очі, уражена новою думкою. – Почекайте. Це було якось пов’язане з потребами Снагова чи Ордену Дракона або із заповітом Влада Дракули… пам’ятаєте «Хроніку»? Настоятель хотів поховати Дракулу в іншому місці.

– Правильно, – міркував Стойчев. – Він хотів відправити його тіло в Царград, навіть ризикуючи життями своїх ченців.

– Так… – почав я.

Здається, я був готовий щось додати, аби піти далі стежкою розмірковувань, але раптом Хелен обернулася до мене й схопила за руку.

– Що? – запитав я, але вона вже опанувала себе.

– Нічого, – тихо сказала вона, не дивлячись ні не мене, ні на Ранова. Я подумки благав, щоб він підвівся й вийшов кудись покурити або просто пішов, стомившись від розмов, і Хелен могла вільно говорити. Стойчев уважно подивився на неї і за мить він почав нудним голосом пояснювати, як робилися й копіювалися середньовічні манускрипти – іноді неписьменними ченцями, через що в них накопичувалися помилки, і як різні почерки розшифровувалися сучасними вченими. Мене спантеличувало те, чому він говорив так докладно, хоча зміст його слів був мені цікавий. На щастя, я зберігав мовчання під час цієї довгої лекції, тому що через якийсь час Ранов почав позіхати. Нарешті він підвівся і вийшов з бібліотеки, витягаючи по дорозі сигарети з кишені піджака. Як тільки він пішов, Хелен знову схопила мене за руку. Стойчев уважно дивився на неї.

– Поле, – сказала вона, і обличчя її так змінилося, що я схопив її за плечі, гадаючи, що вона може зомліти. – Його голова! Хіба ти не розумієш? Дракула пішов у Константинополь по свою голову!

Стойчев тихо зойкнув, але занадто пізно. Тієї миті, озирнувшись навколо, я побачив кутасте обличчя брата Румена, що визирав з-за книжкової полиці. Він мовчки зайшов до нас у кімнату, і хоча стояв спиною до нас, складаючи щось на полиці, сама спина видавала жадібну увагу. Потім він так само тихо вийшов, а ми залишилися сидіти у мовчанні. Ми з Хелен безпорадно перезирнулися, і я підвівся, щоб подивитись у сусідню кімнату. Чернець зник, але вигук Хелен міг почути і хтось інший – Ранов, наприклад. Які висновки зробить Ранов із такої інформації?

Розділ 62

Мало моментів за всі роки мого дослідження, пошуків, роботи з книгами, розмірковувань могли викликати в мені таку раптову ясність, як той, коли Хелен сказала про свій здогад у бібліотеці Рільського монастиря. Влад Дракула повернувся в Константинополь по свою голову або, точніше, настоятель Снагова відправив туди тіло, аби з’єднати його з головою. Чи просив про це Дракула колись, здогадуючись про винагороду за його славетну голову, знаючи про схильність султана вивішувати голови своїх ворогів на всезагальний огляд? Може, настоятель сам вирішив це, не бажаючи, щоб безглаве тіло його щедрого, але небезпечного мецената-єретика залишалося в Снагові? Звичайно, вампір без голови не міг бути великою загрозою, – але занепокоєння ченців було досить, аби змусити настоятеля поховати Дракулу за християнськими звичаями в іншому місці. Імовірно, настоятель сам не міг узяти на себе відповідальності за знищення тіла князя. Хто знає, які обіцянки настоятель заздалегідь міг дати йому?

Я уявив дивну картину: палац Топкапи у Стамбулі, у якому я гуляв тим сонячним ранком, і ворота, на які оттоманські кати вивішували голови ворогів султана. Голова Дракули займала б найбільшу палю, подумав я, Проколюючий нарешті проколотий. Як багато людей, мабуть, приходило, аби подивитись на нього, на доказ тріумфу султана? Хелен колись сказала мені, що навіть жителі Стамбула боялися, що Дракула може захопити їхнє місто. Більше жодному турецькому табору не доведеться знову тремтіти від його наближення, султан нарешті взяв під контроль ці непокірливі землі й посадив оттоманського васала на престол у Валахії, як він хотів зробити вже багато років тому. Усе, що залишилося від Проколюючого, – це лише огидний трофей із висохлими очима й запатланим та залиплим кров’ю волоссям і вусами.

Наш друг, схоже, бачив ту саму картину. Як тільки ми впевнилися, що брат Румен пішов, Стойчев сказав, понизивши голос:

– Так, це цілком можливо. Але як ченцям Панахрантоса вдалося забрати голову Дракули з палацу султана? Це справді був скарб, як Стефан і назвав його у своїй розповіді.

– Може, завдяки тому самому, що й ми одержали болгарську візу? – припустила Хелен, ворухнувши бровами. – «Бакшиш» – і дуже великий. Монастирі були досить бідні після завоювання, але в деяких, напевно, були запаси: золоті монети, коштовності – щось таке, що могло спокусити варту султана.

Я замислився над цим.

– У нашому путівнику по Стамбулу написано, що голови ворогів султана скидали в Босфор, після того як вони якийсь час висіли. Можливо, хтось із Панахрантоса довідався про це й перехопив її дорогою, що набагато безпечніше, ніж зняти голову з брами палацу.

– Ми не можемо цього знати, – зауважив Стойчев. – Але я думаю, що здогад міс Россі має сенс. Його голова, найімовірніше, може бути тим предметом, який вони шукали у Царграді. Для такої місії в них, з релігійного погляду, можуть бути вагомі підстави. Православна віра вимагає, щоб тіло ховали по можливості цілим – ми, наприклад, не практикуємо кремацію, тому що в Судний день будемо відроджені в наших тілах.

– А як щодо святих, мощі яких розкидано усюди? – непевно запитав я. – Як вони будуть відроджені? Не кажучи вже про те, що я кілька років тому бачив в Італії п’ять рук святого Франциска.

Стойчев розсміявся:

– У святих свої привілеї, – відповів він. – Але Влад Дракула, хоч він і винищував турків, був далеко не святим. До речі, Євпраксій дуже переймався щодо його безсмертної душі, принаймні, згідно з розповіддю Стефана.

– Чи його безсмертним тілом? – уточнила Хелен.

– Виходить, – сказав я, – можливо, ченці Панахрантоса, ризикуючи власним життям, забрали його голову, щоб гідно поховати, а яничари помітили пропажу й почали пошук, тому настоятель вирішив відправити її зі Стамбула замість того, щоб поховати. Можливо, були такі прочани, які ходили в Болгарію час від часу… – я подивився на Стойчева для підтвердження. – І вони відправили її поховати у… Светі Георгі або в іншому болгарському монастирі, з яким у них був зв’язок. А потім приїхали ченці зі Снагова, але занадто пізно, щоб з’єднати тіло з головою. Настоятель Панахрантоса знав про це й поговорив із ними, і тоді ченці зі Снагова вирішили виконати свою місію й вирушили по голову разом із тілом. До того ж їм треба було скоріше забиратися, поки яничари не викрили їх.

– Цікаве припущення, – Стойчев посміхнувся своєю прекрасною посмішкою. – Як я й говорив, ми не можемо нічого стверджувати, бо наші документи лише натякають на події. Але ви намалювали переконливу картину. Зрештою ми заберемо вас у голландських купців.

Я відчув, як червонію, почасти від задоволення й почасти від ніяковості, але посмішка професора була доброю.

– Оттоманська варта була стривожена присутністю, а потім зникненням ченців зі Снагова, – Хелен продовжувала будувати можливу версію. – Вони обшукали монастирі й виявили, що ченці зупинялися у монастирі святої Ірини, після чого попередили владу щодо маршруту прочан – спочатку в Едирне, а потім у Хасково. Хасково було першим великим містом, у який увійшли болгарські ченці, і вже там вони й були, як то кажуть, затримані.

– Так, – закінчив Стойчев. – Оттоманські солдати катували двох із них, випитуючи інформацію, але мужні ченці нічого не сказали. А солдати, обшукавши візок, знайшли лише їжу. Проте залишається питання – чому оттоманські воїни не знайшли тіло?

Я замислився.

– Можливо, вони не шукали тіло? Вони шукали голову. Якщо яничари в Стамбулі мало знали що до чого, вони могли подумати, що ченці зі Снагова перевозили голову. У «Хроніці» Захарія написано, що оттомани дуже розгнівалися, коли, відкривши пакунки, виявили, що там тільки їжа. Якщо ченців попередили про можливий обшук, вони могли встигнути заховати тіло поблизу в лісі.

– Або візок був сконструйований у такий спосіб, що в ньому було спеціальне місце, де можна було сховати тіло, – вставила Хелен.

– Але труп видавав би запах, – нагадав я їй.

– Це залежить від того, у що ти віриш, – вона мило, чарівно посміхнулася мені.

– У що я вірю?

– Бачиш, тіло, що може перетворитися на живого мерця або вже перетворилося, не розкладається або ж розкладається дуже повільно. За традицією, якщо в сільських жителях Східної Європи підозрюють вампіризм, їхні тіла відкопують і перевіряють ступінь розкладання, – і мешканці ритуально знищують такі трупи, що не досить добре розкладаються. Іноді таке все ще трапляється, навіть зараз.

Стойчев здригнувся.

– Приємне заняття. Я чув про це навіть у Болгарії, хоча, звичайно ж, тепер це незаконно. Церква ніколи не схвалювала руйнування могил, а зараз наша держава не схвалює будь-які марновірства.

Хелен майже здригнулася.

– Хіба це більш дивно, ніж сподіватися на відродження тіла? – запитала вона, але потім посміхнулася Стойчеву, і він був зачарований.

– Мадам, – сказав він, – у нас є різні інтерпретації нашої національної спадщини, але я схиляю голову перед швидкістю вашого розуму. А зараз, друзі мої, я хотів би подивитися на ваші карти, – гадаю, у монастирі можуть бути матеріали, які допоможуть розшифрувати їх. Дайте мені годину – те, що я робитиму зараз, здаватиметься нудним для вас, а пояснення заберуть надто багато часу.

Ранов саме тільки-но підійшов, чимось стурбований, і став оглядати бібліотеку. Я сподівався, що він не почув нічого про карти. Стойчев відкашлявся.

– Можливо, ви захочете піти в церкву? Там дуже гарно.

Стойчев мигцем поглянув на Ранова. Хелен одразу ж підвелася й підійшла до Ранова, щоб відволікти його якимсь питанням, а я тим часом рився в портфелі, після чого дістав копії карт. Коли я побачив, з якою жвавістю Стойчев узяв їх, моє серце аж підскочило від надії.

На жаль, Ранов здавався більше зацікавленим у роботі Стойчева й у бесіді з бібліотекарем, ніж у спілкуванні з нами, хоча я дуже хотів витягти його звідти.

– Ви допоможете нам з обідом? – запитав я його.

Бібліотекар мовчки стояв і уважно вивчав мене.

Ранов посміхнувся:

– Ви голодні? Тут ще не настав час обіду – він буде о шостій. На жаль, доведеться почекати.

Він повернувся до нас спиною й почав вивчати полицю із книгами в шкіряних палітурках. Тим усе й скінчилося.

Хелен пройшла за мною до дверей і стиснула мою руку.

– Ходімо прогуляємось? – запропонувала вона, щойно ми опинились надворі.

– Я не впевнений, бо що ж ми робитимемо без Ранова, – відгукнувся я серйозно. – Про що говорити без нього?

Хелен розсміялася, але я бачив, що вона теж хвилювалася.

– Може, мені повернутися й спробувати спокусити його?

– Ні, – сказав я, – краще не треба. Що більше ми його відволікатимемо, то більше він цікавитеметься діями Стойчева. Спекатися його не легше, ніж мухи.

– Він би був гарною мухою.

Хелен узяла мене під руку.

Сонце все ще було яскравим і пекло, коли ми вийшли з тіні величезних монастирських стін і галерей. Подивившись угору, я побачив укриті лісом схили навколо монастиря й скелясті вершини над ними. Далеко у височині кружляв орел. Ченці у важких підперезаних чорних мантіях й у високих чорних капелюхах, з довгими чорними бородами ходили між церквою й монастирем, підмітали дерев’яну підлогу галерей або сиділи в тіні біля ґанку церкви. Мені було цікаво, як вони зносять літню спеку в такому одязі. Усередині церква була дуже гарною, там було по-весняному прохолодно, вона освітлювалася лише вогниками свічок і сяйвом золота, міді й коштовностей. Внутрішні стіни були прикрашені чудовими фресками.

– Дев’ятнадцяте сторіччя, – упевнено визначила Хелен, а я зупинився перед особливо похмурою картиною: святий із довгою сивою бородою й акуратно розділеним проділом довгим волоссям, дивився просто на нас. – Іван Рільський. – Хелен прочитала вголос букви над зображенням.

– Той, чиї мощі перенесено сюди за вісім років до того, як нашого друга з Валахії привезли у Болгарію, так? У «Хроніці» він згадується.

– Так, – Хелен зупинилася, роздивляючись портрет, наче святий міг заговорити до нас, коли простояти поруч трохи довше.

Нескінченне очікування почало нервувати мене.

– Хелен, – сказав я, – ходімо гуляти. Ми можемо забратися на ту гору й подивитися звідти. У мене таке відчуття, що коли я не переключуся, то збожеволію, думаючи про Россі.

– Добре, – погодилася Хелен і уважно подивилась на мене, начебто оцінюючи моє нетерпіння. – Тільки не дуже далеко. Ранов не дозволить нам відійти на велику відстань.

Дорога вгору проходила крізь густий ліс, що захищав нас від полуденної спеки так само добре, як і церква. Так було приємно звільнитися від Ранова, що якийсь час ми просто трималися за руки, широко розмахуючи ними.

– Як ти гадаєш, йому важко було вибрати між нами й Стойчевим?

– О ні, – спокійно заперечила Хелен. – Він, без сумніву, доручив комусь стежити за нами. Незабаром ми дізнаємося, хто це, особливо якщо зникнемо більш ніж на півгодини. Він просто не може йти тільки за нами, йому треба уважно стежити за Стойчевим, щоб дізнатися, до чого призведе наше дослідження.

– Твої слова лунають так, наче ти вважаєш це чимось звичайнісіньким, – сказав я їй, милуючись її профілем.

Коли вона йшла стежкою, то відсунула капелюшок трохи назад, і її обличчя трохи розчервонілося.

– Не уявляю, як це – вирости серед такого цинізму, під постійним наглядом.

Хелен знизала плечима.

– Мені це не здається таким жахливим, бо я нічого іншого я не знала.

– І все ж таки ти захотіла покинути батьківщину й поїхати на Захід?

– Так, – погодилася вона, скоса поглядаючи на мене. – Я хотіла покинути батьківщину.

Ми зупинилися біля зваленого дерева, щоб відпочити.

– Я думаю про те, чому вони дозволили нам в’їхати в Болгарію, – зізнався я Хелен, навіть тут, у лісі, понизивши голос.

– І чому вони взагалі дозволяють нам ходити самим, – кивнула вона. – Ти думав про це?

– Мені здається, – повільно сказав я їй, – якщо вони не зупиняють нас у наших пошуках, – а це вони можуть легко зробити, – то це тому, що хочуть, аби ми знайшли це.

– Відмінно, Шерлоку! – Хелен плеснула в долоні перед моїм обличчям. – Ти багато що починаєш розуміти.

– Припустимо, що вони знають або здогадуються про те, що ми шукаємо. Невже вони вірять, що Влад Дракула живий мрець? – мені дуже важко було вимовити це вголос, хоча я майже шепотів. – Ти багато разів сама мені говорила, що комуністичний уряд зневажає селянські забобони. Навіщо їм заохочувати нас, замість того щоб заборонити? Може, вони думають, що дістануть надприродну владу над болгарським народом, знайшовши його могилу?

Хелен похитала головою.

– Цього не може бути. Безперечно, влада цікавить їх, але завжди з наукового погляду. До того ж, коли має бути відкрито щось цікаве, вони не хотіли 6 віддавати цю честь американцям. – Хелен замислилась. – Подумай, що може бути могутнішим для науки, як не знання того, що мертвого можна оживити або позбавити смерті, що майже те саме? Особливо для Східного блоку з їхніми забальзамованими лідерами в мавзолеях.

Я згадав обличчя Георгія Димитрова у софійському мавзолеї.

– Тоді в нас є ще більше причин знищити Дракулу, – сказав я, відчуваючи, як піт виступає в мене на чолі.

– А мені цікаво, – додала спокійно Хелен, – якщо ми його знищимо, чи відіграватиме це якусь роль у майбутньому. Згадай, що зробили зі своїми народами Сталін і Гітлер! їм не обов’язково було жити п’ятсот років, щоб скоїти свої злочини.

– Розумію, – сказав я, – я теж про це думав.

Хелен кивнула.

– Дивно те, що Сталін відкрито захоплювався Іваном Грозним. Два лідери, які хотіли пригноблювати й убивати власний народ, робили все необхідне, аби побільшувати свою владу. А ким, назвою думку, захоплювався Іван Грозний?

Я відчув, як кров відринула від серця.

– Ти говорила мені, що в Росії існує багато казок про Дракулу.

– Саме так.

Я уважно подивився на неї.

– Ти можеш уявити світ, у якому Сталін міг би жити п’ятсот років? – Хелен говорила, віддираючи нігтями м’яку кору з дерева. – Або навіть вічно?

Я стиснув кулаки.

– Як ти гадаєш, чи можна знайти середньовічну могилу так, щоб про це ніхто не знав?

– Це дуже важко, майже неймовірно. Я впевнена, що їхні люди за нами всюди стежать.

Тієї миті якась людина вийшла з-за повороту стежки. Я був так уражений цим, що ледве не вилаявся вголос. Але це був звичайний чоловік, просто одягнений, із в’язкою хмизу на плечах, він помахав нам, вітаючись. Я подивився на Хелен.

– Бачиш? – тихо сказала вона.

Трохи вище, під горою, ми побачили крутий кам’яний виступ.

– Подивись, – сказала Хелен. – Давай посидимо тут кілька хвилин.

Під нами лежала долина, вкрита густим лісом, вона була майже заповнена стінами й дахами монастиря. Зараз я дуже добре бачив неймовірні розміри цього комплексу. Він був схожий на кутасту оболонку навколо церкви, чиї бані сяяли у полуденному сяйві. Посередині височіла вежа Хреліо.

– Звідси, згори, видно, яким неприступним було це місце. Уявляєш, скільки разів, мабуть, вороги також звідси розглядали його.

– Або прочани, – нагадала мені Хелен. – Для них це був пункт духовного призначення, а не військовий об’єкт. – Вона обперлась об стовбур дерева і поправила спідницю. Поклавши сумочку, Хелен зняла капелюх, закотила рукава своєї світлої блузки, щоб урятуватися від спеки. Маленькі краплинки поту виступили в неї на чолі й щоках. Обличчя її набуло мого найулюбленішого виразу: вона задумалась, дивлячись водночас як назовні, так і в себе, очі широко розкриті, погляд уважний, губи міцно стиснуті. Чомусь цей погляд мені подобався більше, ніж навіть той, коли вона дивилася просто на мене. Навколо її шиї був зав’язаний шарф, хоча слід від укусу бібліотекаря перетворився на цятку, маленький хрест блищав під шарфом. Її різка краса відгукнулася болем у мені – не тільки фізичного бажання, але й благоговіння перед її досконалістю. До неї не можна було доторкнутися: моя, вона була загублена для мене.

– Хелен, – сказав я, не торкаючись її руки. – Я не хотів говорити, але не міг зупинитися. – Я хочу тебе запитати про щось.

Вона кивнула, очима й думками все ще занурена у храм під нами.

– Хелен, ти вийдеш за мене?

Вона повільно повернулася до мене, і я не міг зрозуміти, що бачу на її обличчі: подив, глузування чи радість.

– Поле, – суворо сказала вона. – Як давно ми знайомі?

– Двадцять три дні, – затнувся я, зрозумівши раптом, що не подумав про те, що мені робити, коли вона відмовить. Але вже було занадто пізно забирати свої слова, відкладаючи розмову на інший час. А якщо вона скаже «ні», я не буду кидатися з гори, не завершивши своїх пошуків Россі, хоча, можливо, у мене з’явиться така думка.

– Ти думаєш, що знаєш мене?

– Зовсім ні, – щиро відповів я.

– Гадаєш, я тебе знаю?

– Не певен.

– Ми так мало знаємо одне одного. Ми зовсім із різних світів. – Цього разу вона посміхнулася, немов бажаючи пом’якшити жорстокість своїх слів. – До того ж я завжди вважала, що ніколи не вийду заміж. Я не з тих жінок, які виходять заміж. А як щодо цього? – вона доторкнулася до шарфа на шиї. – Ти одружишся з жінкою, позначеною пеклом?

– Я буду захищати тебе від будь-якого зла, що насмілиться наблизитися до тебе хоч на крок.

– Хіба це не буде тягар? І як ми зможемо мати дітей, – вона прямо й твердо дивилася на мене, – знаючи, що вони можуть бути опоганені?

Мені було важко говорити, горло пекло.

– Виходить, твоя відповідь – «ні», чи мені варто запитати тебе іншим разом?

Її рука (я не міг собі уявити, як я житиму без цієї руки, без цих нігтів квадратної форми й м’якої шкіри) потягнулася до мене, і я подумав про те, що в мене немає обручки, щоб надіти їй на палець.

Хелен серйозно подивилася на мене.

– Моя відповідь: звісно, я вийду за тебе.

Після тижнів марних пошуків іншої людини, яку я дуже любив, я був настільки вражений легкістю такого результату, що мені було важко говорити й навіть поцілувати її. Ми мовчки сиділи поруч, дивлячись униз на червону, золоту і сіру масу величезного монастиря.

Розділ 63

Барлі стояв поруч зі мною в готельному номері мого батька, оглядаючи безладдя, і він раніше за мене помітив те, що я пропустила – папери й книги на ліжку. Ми знайшли потерту книгу Брема Стокера «Дракула», нову історію середньовічних єресей на півдні Франції й дуже старий том європейських легенд про вампірів.

Серед цих книг лежали папери, зокрема й записи, зроблені рукою батька, і посеред усього цього лежали поштівки, написані зовсім не відомою мені рукою, гарним темним чорнилом, акуратним дрібним почерком. Ми з Барлі одночасно (я знову була дуже рада, що була не сама) почали з перегляду паперів, і насамперед мене зацікавили ці поштівки. На них були марки з різних країн: Португалії, Франції, Італії, Монако, Фінляндії, Австрії Марки були без поштового штампа. Іноді лист, розпочатий на одній листівці, переходив на наступну, чотири-п’ять поспіль; усі акуратно пронумеровані. Більшість – разючого змісту, усі підписані «Хелен Россі». І всі вони були адресовані мені.

Барлі, дивлячись через моє плече, перейнявся моїм подивом, і ми разом сіли на ліжко. Перша листівка була з Рима – чорно-біла фотографія схожих на скелети залишків Форуму.

Травень 1962 року

Моя люба доню!

Якими словами мені почати лист до тебе, до моєї крові й плоті, до моєї дитини, яку я не бачила вже понад п’ять років? Нам треба було б говорити весь цей час мовою тихих звуків, поцілунків, поглядів і посмішок. Мені так важко думати про це, згадувати все те, що я втратила і що мушу припинити писати сьогодні, коли я тільки-но почала.

Твоя любляча мати Хелен Россі

Друга листівка була кольорова, але вже почала вицвітати: на ній були квіти у вазах: «Jardins de Boboli», Сади Боболі… Боболі.

Травень 1962 року

Моя люба донечко!

Я відкрию тобі секрет: я ненавиджу цю англійську. Англійська – це граматичні вправи або хрестоматія з літератури. Серцем я відчуваю, що змогла б краще говорити з тобою моєю рідною мовою – угорською, або навіть мовою, що квітне всередині моєї угорської – румунською. Румунська – це мова того диявола, якого я шукаю, але навіть він не зіпсував цю мову для мене. Якби ти сиділа на моїх колінах сьогодні вранці, дивлячись на ці сади, я дала б тобі перший урок «Ма нумеск…». А потім ми б шепотіли твоє ім’я знову й знову ніжною мовою, що й для тебе є рідною. Я б розповіла тобі, що румунська – це мова сміливих, добрих і сумних людей: чабанів, і селян, і твоєї бабусі, чиє життя він зруйнував на відстані. Я б розповіла тобі про все прекрасне, що вона розказувала мені: про зірки вночі над її селом та вогники над річкою. «Ма нумеск…». Розповісти тобі про це – нестерпне щастя для одного дня.

Твоя любляча мати Хелен Россі

Ми з Барлі перезирнулися, і він ніжно обійняв мене.

Розділ 64

Ми знайшли Стойчева в збудженому стані за столом у бібліотеці. Ранов сидів навпроти нього, тарабанячи пальцями по столу й раз у раз зиркаючи на документ, який старий учений відкладав убік. Він був надзвичайно роздратованим: мабуть, Стойчев не відповідав на його питання. Коли ми ввійшли, професор нетерпляче підвів голову:

– Гадаю, що знайшов, – сказав він пошепки.

Хелен сіла поруч із ним, а я нахилився над манускриптами, які він вивчав. Вони були схожі на листи брата Кирила формою й манерою – написані дрібним акуратним почерком на старому пергаменті, що обтріпався по краях.

Я впізнав слов’янські літери. Поруч із ними він розклав наші карти. Мені стало важко дихати: я сподівався, що він скаже нам щось важливе. Раптом мені спало на думку: можливо, могила була навіть тут, у Рілі. Може, Стойчев наполягав, щоб ми приїхали сюди, тому що підозрював усе це? Проте я був здивований, і мені стало ніяково через те, що він збирався оголосити про своє відкриття в присутності Ранова.

Стойчев озирнувся навколо, подивився на Ранова, потер зморщене чоло й тихо сказав:

– Я впевнений у тому, що могила не в Болгарії.

Я відчув, як кров відливає з моєї голови.

– Що?

Хелен пильно дивилася на Стойчева, а Ранов відвернувся від нас, постукуючи пальцями по столі, ніби він майже не слухав нас.

– Мені дуже жаль розчаровувати вас, друзі мої, але мені стало зрозуміло з рукопису, який я не перечитував уже багато років, що група прочан вирушила назад у Валахію з монастиря Светі Георгі 1478 року. Цей манускрипт – це документ митниці, згідно з яким їм дозволяється повернути християнські мощі у Валахію. Вибачте. Можливо, вам колись пощастить поїхати туди, щоб далі вивчити це питання. Якщо ви хочете продовжувати дослідження з маршрутів прочан у Болгарії, я буду радий допомогти вам.

Я втупився в нього й не міг вимовити жодного слова. Після всього ми просто не могли потрапити в Румунію. Було просто дивом, що нам удалося заїхати сюди!

– Я б порадив вам отримати дозвіл, щоб подивитися інші монастирі й маршрути, на яких вони знаходяться, особливо монастир у Бачково. Це чудовий витвір нашої болгарсько-візантійської культури, будинки там набагато давніші, ніж тут, у Рілі. До того ж там також є дуже давні манускрипти, які ченці приносили в монастир як подарунки. Для вас це було б цікаво, і ви могли б зібрати матеріал для своїх статей.

На мій подив, Хелен, здавалося, цілком погодилася з цим планом.

– Це можна організувати, містере Ранов? – запитала вона. – І щоб професор Стойчев теж зміг з нами поїхати?

– О, боюся, мені треба повертатися додому, – сказав Стойчев із жалем, – у мене багато роботи. Мені б хотілося допомогти вам у Бачково, але я можу дати вам рекомендаційний лист настоятелеві. Містер Ранов може бути вашим перекладачем, а настоятель зможе допомогти розібрати потрібні вам манускрипти. Він чудово знає історію монастиря.

– Дуже добре, – Ранов зрадів, почувши, що Стойчева не буде з нами.

Ми більше нічого не могли вдіяти у цій жахливій ситуації, нам просто треба вирушити на удаване дослідження в інший монастир і вирішити, що робити далі. Румунія? Переді мною знову з’явилися двері кабінету Россі, вони були зачинені, замкнені. Россі більше ніколи не відчинить їх. У заціпенінні я спостерігав, як Стойчев складає манускрипт назад у коробку й закриває кришку. Хелен замість нього донесла її на полицю й допомогла йому вийти. Ранов мовчки пішов за нами, у цьому мовчанні я вловив зловтіху. Що б ми не шукали, воно було для нас недоступним, і тепер ми знову залишимося наодинці з гідом. Він зробить так, щоб ми закінчили своє дослідження і виїхали з Болгарії якнайшвидше.

Ірина, як видно, була в церкві: виходячи з бібліотеки, ми побачили, як вона йшла до нас через розпечений асфальтований двір. Помітивши її, Ранов відійшов убік, щоб покурити в одній із галерей, а потім пішов до головних воріт і зник. Я побачив, що коли наш гід дістався до воріт, він пішов трохи швидше – можливо, йому теж треба було від нас відпочити. Стойчев опустився на дерев’яну лаву біля воріт, а Ірина притримала його під руку.

– Послухайте, – сказав він тихо, посміхаючись нам, ніби ми просто розмовляли. – Ми повинні швидко поговорити, поки наш друг не чує нас. Я не хотів лякати вас. Немає такого документа, у якому говорилося б про те, що прочани повернулися у Валахію з мощами. Шкода, але я брехав. Влад Дракула точно був похований у Светі Георгі, де б він не був, і я знайшов дещо важливе. Стефан говорив, що Светі Георгі знаходиться поруч із Бачково. Я не побачив ніякої подібності між регіоном Банково й вашими картами, але існує лист від настоятеля Бачковського до настоятеля Рільського, датований початком шістнадцятого сторіччя. Я не наважився показати вам його в присутності нашого товариша. У листі написано, що настоятель Бачково більше не потребує допомоги настоятеля Рільського або інших духовних осіб у придушенні єресі у Светі Георгі, бо монастир спалили і його ченці розійшлися. Він попереджає настоятеля Рільського про те, щоб він остерігався ченців відтіля або будь-яких інших ченців, які поширюють ідею про те, ніби дракон убив Светі Георгі (Святого Георгія), оскільки це ознака їхньої єресі.

– Дракон убив… почекайте, – сказав я. – Ви маєте на увазі рядок про монстра й святого? Кирил пише, що вони шукали монастир зі знаком того, що святий і монстр були рівними.

– Святий Георгій – один із головних персонажів болгарського іконопису, – тихо сказав Стойчев. – Ідея, що дракон переміг його, вважається страшним перекрученням. Але ви ж пам’ятаєте, що ченці Валахії шукали монастир, у якому вже був цей знак, оскільки це було б прийнятне місце, де тіло Дракули можна було об’єднати з головою. Мені цікаво, чи не існувала велика єретична течія, про яку ми не знаємо, відома і в Константинополі, і у Валахії, а може, й самому Дракулі. Чи не створив Орден Дракона власну гілку релігії, відокремлену від єдиної церкви? Чи не створив він власну єресь? До сьогоднішнього дня я ніколи не думав про таку можливість, – він похитав головою. – Ви мусите поїхати в Бачково й запитати там настоятеля, чи не знає він, де могли зрівняти або переставити місцями монстра й святого. Ви повинні запитати його таємно. У моєму листі до нього, який ваш гід візьме й, без сумніву, прочитає, писатиметься тільки про те, що ви хотіли б вивчити маршрути прочан, але там вам треба буде знайти нагоду поговорити з ним віч-на-віч. Там є ще чернець, який колись був ученим, історик – дослідник монастиря Светі Георгі. Він працював з Атанасом Ангеловим і був другою людиною, яка побачила «Хроніку Захарія». Його прізвище було Пондєв, а тепер хто знає, яке ім’я він узяв, ставиш ченцем. Настоятель допоможе вам знайти його. І ще одне. У мене немає карти місцевості Бачково, але я впевнений, що поблизу монастиря є довга, вигнута долина, якою колись протікала річка. Пригадую, що бачив її колись і розмовляв про неї з ченцями, хоча назви зараз я вже не пам’ятаю. Чи не може це бути хвостом вашого дракона? Але де тоді його крила? Це вам теж слід перевірити.

Я готовий був стати перед Стойчевим на коліна і поцілувати його ноги – настільки я був йому вдячний.

– Але чому ви не поїдете з нами?

– Я б не послухався навіть племінницю, щоб зробити це, – відповів він, посміхаючись Ірині, – та боюся, що це викличе ще більшу підозру. Якщо ваш гід буде думати, що я досі зацікавлений у вашому дослідженні, він стане ще уважнішим. Приходьте до мене, як тільки ви повернетесь у Софію, якщо зможете. Я весь час буду думати про вас. Тож бажаю вам безпечної подорожі, хай пощастить вам знайти те, що шукаєте. Нате, візьміть оце. – Він вклав у руку Хелен маленький предмет, але вона так швидко стисла його в руці, що я не побачив, що це було й куди вона його поклала.

– Містер Ранов пішов надовго, що не властиво для нього, – тихо зауважила вона.

Я подивився на Хелен.

– Може, мені піти перевірити, де він? – я навчився довіряти інстинктам Хелен і пішов до головних воріт, не дочекавшись відповіді.

Прямо за межами комплексу я побачив Ранова, що стояв з якимось чоловіком біля довгої блакитної машини. Той чоловік був високим, елегантним, у літньому костюмі й капелюсі, але щось у ньому змусило мене відступити у тінь воріт. Вони щось жваво обговорювали, а потім різко зупинились. Гарний чоловік ляснув Ранова по плечу й сів у машину. Я немов сам відчув удар цього дружнього жесту. Я знав цей жест, ця рука вже колись опускалась і на моє плече. Звичайно, як би неймовірно це не було, але чоловік, що повільно від’їжджав від паркування, був Гежа Йожеф. Я чимдуж кинувся назад у двір і приєднався до Хелен і Стойчева. Хелен уважно дивилася на мене, можливо, вона теж навчилася довіряти моїм інстинктам. Я відвів її на мить убік, а Стойчев, хоч і здивувався, але був занадто ввічливий, щоб поставити мені питання.

– Здається, Йожеф тут, – швидко прошепотів я. – Я не бачив його обличчя, але хтось, дуже схожий на нього, тільки-но розмовляв із Рановим.

– Лайно!.. – тихо вилаялася Хелен.

Мабуть, це був перший і останній раз, коли я чув, як вона лається.

За хвилину Ранов уже поспішав до нас.

– Час вечеряти, – сказав від сухо, і я подумав, чи шкодував він про те, що залишив нас зі Стойчевим на кілька хвилин. Із його тону я зрозумів, що він не бачив мене біля воріт. – Ходімо зі мною, ми поїмо.

Мовчазна вечеря в монастирі була смачною, домашню їжу подавали двоє ченців. Деякі туристи залишалися з нами в готелі, і я помітив, що дехто з них розмовляв не болгарською мовою. Люди, що говорили німецькою, мабуть, приїхали на відпочинок зі Східної Німеччини, і, можливо, та інша мова була чеською. Ми їли з апетитом, сидячи за довгим дерев’яним столом, ченці сиділи за сусіднім столом, і я із задоволенням думав про вузькі ліжка, що очікували нас. Ми з Хелен не могли побути наодинці, але я знав, що вона думала про Йожефа. Що йому треба було від Ранова? Або, точніше, що він хотів від нас? Я згадав попередження Хелен про те, що за нами стежили. Хто сказав йому, де ми були?

Це був важкий день, але я був настільки збуджений майбутньою поїздкою в Банково, що з радістю вирушив би туди пішки, якби це було швидше. Замість цього ми полягали спати, щоб підготуватися до завтрашньої подорожі. Серед хропіння жителів Східного Берліна й Праги я чув голос Россі, він щось говорив про нез’ясовані питання нашої роботи, й голос Хелен, що ніби посміювався з моєї проникливості: «Звичайно ж, я вийду за тебе».

Розділ 65

Червень 1962 року

Моя люба донечко!

Ти знаєш, ті жахливі речі, що відбулися зі мною і з твоїм батьком, зробили нас багатими. Я залишила більшість тих грошей твоєму батькові, аби він піклувався про тебе, але в мене чимало залишилося, щоб я змогла здійснювати довгі пошуки. Приблизно два роки тому я обміняла деяку суму в Цюріху і відкрила там рахунок на ім’я, яке ніколи нікому не скажу. У мене дуже великий банківський рахунок. Я беру з нього гроші раз на місяць, щоб оплачувати квартири, які я наймаю, користування архівом, їжу в ресторанах. Я витрачаю якнайменше, щоб колись я змогла віддати їх тобі, моя маленька, коли ти станеш дорослою.

Твоя любляча мати Хелен Россі

Червень 1962 року

Моя люба донечко!

Сьогодні в мене один із найгірших днів. (Я ніколи не підішлю цю листівку, якщо я й надішлю деякі, та лише не цю.) Сьогодні був один із таких днів, коли я не можу згадати, чи шукаю цього диявола, чи тікаю від нього. Я стою перед дзеркалом, старим дзеркалом у номері Hotel d’Este: на дзеркалі плями, схожі на мохи, що піднімаються по слизькій поверхні. Я знімаю шарф і торкаюся пальцем шраму на шиї, червоної плями, що ніколи повністю не загоїться. Мені цікаво, чи знайдеш ти мене до того, як я знайду його. Цікаво, чи знайде він мене раніше, ніж я його? Цікаво, чому він дотепер не знайшов мене? Цікаво, чи побачу я тебе ще раз хоч коли-небудь?

Твоя любляча мати Хелен Россі

Серпень 1962 року

Моя люба донечко!

Коли ти народилася, твоє волосся було чорним, воно прилипло до твоєї голівки маленькими кучериками. Коли його вимили й висушили, воно ніжно обрамляло твоє личко, чорне волосся, як моє, але й трохи мідне, як у твого тата. Я лежу в мареві морфію, тримаю тебе й дивлюся, як кольори твого дитячого волосся міняються від чорного, цигансько-чорного до світлого, а потім знову чорніють. Ти вся світилася і сяяла: я сформувала тебе й відполірувала в себе всередині, навіть не знаючи, що я роблю. У тебе були золоті пальчики, рожеві щічки, вії й брови були схожі на пух курчатка. Моє щастя було безмежним і яскравим, незважаючи на морфій.

Твоя любляча мати Хелен Россі

Розділ 66

Я рано прокинувся на ліжку чоловічої спальні Рільського монастиря: сонячне світло от-от починало пробиватися крізь маленькі вікна, які виходили у двір, інші туристи все ще міцно спали на своїх ліжках. Я чув ранній дзенькіт дзвона у темряві, і зараз цей подзвін лунав знову. Моєю першою думкою цього разу було те, що Хелен погодилась вийти за мене. Я хотів знову побачити її якомога швидше, знайти момент, щоб запитати її, чи не був учорашній день сном. Сонячне світло, що заповнювало двір за вікном, було відлунням мого щастя, ранкове повітря здавалося неймовірно свіжим, сповненим вікової свіжості.

Але Хелен не було за сніданком. Ранов був там, похмурий, як завжди, курив, поки чернець чемно не попросив його вийти із сигаретою на вулицю. Щойно закінчився сніданок, я пішов довгим коридором до жіночої спальні, біля дверей якої ми з Хелен розсталися вчора ввечері. Двері були навстіж розчинені. Інші жінки, німкені, чешки, пішли, акуратно застеливши ліжка. Можливо, Хелен усе ще спала: я бачив обриси її тіла на ліжку біля вікна. Вона повернулася до стіни, і я тихо зайшов, вирішивши, що вона вже моя наречена і в мене було право поцілувати її й побажати доброго ранку навіть у монастирі. Я зачинив за собою двері, сподіваючись, що мене не помітить жоден чернець.

Хелен лежала, обернувшись спиною до кімнати. Коли я підійшов ближче, вона тихенько повернулась до мене, ніби відчула мою присутність. Голова була відкинула назад, очі заплющені, темні кучері розкидані по подушці. Вона міцно спала, і з її губ зривався важкий подих. Я подумав, що вона, мабуть, утомилася після наших подорожей і вчорашньої прогулянки, але щось у її вигляді змусило мене підійти ближче. Я нахилився над нею, думаючи, що поцілую її перед тим, як вона прокинеться, і раптом в одну жахливу мить я помітив зеленуватий відтінок її обличчя й свіжу кров на горлі: там, де майже загоїлася рана, у глибині шиї зяяли дві маленькі дірки, червоні й відкриті. На краю простирадла теж була крапля крові і ще більше на рукаві її простої білої нічної сорочки, у тім місці, де рукав торкався шиї, коли вона закидала руку в сні. Спереду сорочка була перекошена й злегка порвана, одна з її грудей була оголена майже до темного соска. Я помітив усе це в одну мить, завмерши від жаху: серце в мене, здавалося, зупинилось. Я нахилився й прикрив її простирадлом, немов укриваючи сплячу дитину. Ніщо інше тієї миті не спало мені на думку. Величезний клубок став у моєму горлі – лють, якої я досі не відчував.

– Хелен! – я обережно доторкнувся до її плеча, але вираз її обличчя не змінився. Тепер я помітив, якою змученою вона була, ніби їй боліло навіть уві сні. Але де ж був хрестик? Я раптом згадав про нього й став оглядати все навколо. Я знайшов його біля ніг – тонкий ланцюжок порвався. Хтось порвав його чи вона сама розірвала його уві сні? Я знову доторкнувся до неї.

– Хелен, прокинься!

Цього разу вона ледь помітно поворухнулася, і я подумав, що завдам їй шкоди, розбудивши зненацька. Але за мить вона все-таки розплющила очі й насупилася. Рухи її були слабкі. Скільки крові вона втратила за цю ніч, коли я спокійно спав у сусідній спальні? Чому я залишив її саму навіть на одну ніч?

– Поле, – сказала вона здивовано, – що ти тут робиш?

Потім вона спробувала сісти й раптом побачила, що сорочка розірвана. Вона торкнулася горла й повільно відвела руку, поки я мовчки, зболено дивився на неї. Липка, густа кров залишилась на її пальцях. Вона поглянула на них, а потім на мене:

– О Боже!

Хелен сіла прямо, і я вперше відчув полегшення, незважаючи на жах на її обличчі: якби вона втратила багато крові, вона була б занадто слабка для такого руху.

– О Поле… – прошепотіла вона.

Я сів на край ліжка, взяв її руки і міцно стис.

– Ти прокинулася? – запитав я.

Хелен кивнула.

– І ти знаєш, де ти?

– Так, – відповіла вона, а потім закрила обличчя закривавленою рукою й голосно розридалася: це був жахливий звук.

Раніше я ніколи не чув, як вона плаче. Крізь моє тіло наче пройшла хвиля крижаного холоду.

Я поцілував її чисту руку.

– Я з тобою.

Вона стисла мої пальці, ридаючи, а потім опанувала себе:

– Треба подумати, що… це мій хрестик?

– Так, – я підняв його, пильно спостерігаючи за нею, і неймовірно зрадів, коли на її обличчі не з’явилася відраза. – Це ти його зняла?

– Ні, звичайно ж, ні, – вона похитала головою, і остання сльоза скотилася по її щоці. – Я не пам’ятаю, щоб рвала ланцюжок. Я не думаю, що вони… він посмів, якщо легенди правдиві… – зараз вона вже витирала обличчя, намагаючись не торкатися рани на горлі. – Мабуть, я порвала ланцюжок уві сні.

– Напевно, судячи з того, де я його знайшов, – я показав їй те місце на підлозі. – І ти нормально почуваєшся… якщо він поруч із тобою?

– Так, – задумливо сказала вона, – принаймні, поки.

Від цього холодного маленького слова в мене перехопило подих.

Вона простягнула руку й торкнулася хреста, спочатку нерішуче, а потім узяла його в руку. Я полегшено зітхнув. Хелен теж зітхнула.

– Я заснула, думаючи про матір і статтю, яку я хочу написати про трансільванські орнаменти – вони дуже відомі, а прокинулася лише зараз. – Хелен насупилась. – Мені наснився поганий сон, у ньому скрізь була моя мати, вона відганяла великого чорного птаха. Потім вона його відігнала, нахилилася й поцілувала мене в чоло, як робила це, коли я була маленькою дівчинкою, і я побачила знак… – вона замовкла, немов думка про це завдавала їй болю. – Я побачила дракона на її оголеному плечі, але він здався мені всього лише частиною її, а не чимось жахливим. А коли вона поцілувала мене, мені стало вже не так страшно.

По мені побігли мурашки від дивного страху: я згадав ту ніч, коли врятувався від убивці мого кота, читаючи цілу ніч про життя улюблених голландських купців. Щось таке захистило Хелен, принаймні, певною мірою: її дуже поранили, але не випили багато крові Ми мовчки перезирнулися.

– Все могло бути значно гірше, – сказала вона.

Я обійняв її й відчув, як тремтять її міцні плечі. Я й сам тремтів.

– Так, – прошепотів я. – Але нам треба захистити тебе від гіршого.

Вона похитала головою, ніби здивована.

– Це ж монастир! Я не розумію. Живі мерці входять у такі місця? – вона показала на хрест над дверима, ікону й святу лампаду, що висіли у куті. – Тут, у присутності Діви Марії?

– Я теж не розумію, – сказав я, перевертаючи її долоню. – Але ми знаємо, що ченці подорожували з останками Дракули і що він, можливо, похований у монастирі. У цьому вже є щось дивне. Хелен, – я стис її руку. – Я ще ось про що подумав. Той бібліотекар знайшов нас у Стамбулі, а потім у Будапешті. Чи не міг він опинитися й тут? Може, це він напав на тебе минулої ночі?

Вона моргнула.

– Я розумію. Він укусив мене одного разу в бібліотеці, і тому може знову захотіти моєї крові, так? Але уві сні в мене було відчуття, що це було щось інше, хтось значно могутніший. Але як міг хтось із них проникнути сюди, навіть якщо вони не бояться монастиря?

– Це питання ясне, – я показав на найближче вікно за кілька кроків від ліжка Хелен, що було трохи розчинене. – О Боже, чому я залишив тебе тут саму?

– Я була не сама, – нагадала вона. – Тут було десять людей, які спали зі мною в одній кімнаті. Але ти маєш рацію: він здатний змінювати вигляд, як говорила моя мати… Кажан, туман…

– Або великий чорний птах, – я знову згадав її сон.

– Мене вкусили двічі, можна вважати, – сказала вона задумливо.

– Хелен! – я струснув її. – Я більше ніколи не залишу тебе саму, навіть на годину.

– У мене ніколи не буде навіть години на особисте життя? – її колишня посмішка, саркастична й мила, на мить повернулася.

– Я хочу, щоб ти пообіцяла мені, якщо відчуєш щось, чого не можу відчути я, якщо ти відчуєш, що хтось шукає тебе…

– Я скажу тобі, Поле, якщо я взагалі таке відчую, – тепер вона говорила палко, і її обіцянка, здавалося, підштовхнула її до дії. – Ходімо, будь ласка. Мені треба поїсти й випити червоного вина або бренді, якщо нам пощастить його знайти. Принеси мені рушник, тут в умивальнику я помию шию і перев’яжу її. – Її практичність була заразливою, і я відразу підкорився їй. – Потім ми підемо в церкву й обмиємо цю рану святою водою, коли ніхто не бачитиме. Якщо я зможу це витримати, ми можемо сподіватися на краще. Як дивно, – я був радий знову бачити її цинічну посмішку, – я завжди вважала, що всі церковні ритуали – це нісенітниця.

– Але, схоже, він не вважає це нісенітницею, – серйозно зауважив я.

Я допоміг їй змити кров із шиї, намагаючись не торкатися відкритих ран, і постежив за дверима, поки вона переодягалася. Вигляд рани був таким жахливим, що на мить я подумав був вийти з кімнати й поплакати за дверима. Хоч Хелен і рухалася слабко, я бачив рішучість у її обличчі. Вона зав’язала свій вже звичний шарф і знайшла мотузочок у сумці, на який повісила хрестик. Цього разу він триматиметься міцніше, сподівався я. Простирадла були забруднені маленькими плямами крові.

– Нехай ченці знають, що в їхній спальні була жінка, – сказала Хелен прямолінійно, як завжди. – Їм явно не вперше доведеться змивати кров.

Коли ми вийшли із церкви, Ранов уже ходив у саду. Він примружив очі й подивився на Хелен.

– Ви дуже довго спали, – сказав він обвинувальним тоном.

Я уважно розглядав його зуби, коли він говорив, але вони були не гостріші, ніж звичайно, більше того, вони були стерті й здавалися сірими в його неприємній посмішці.

Розділ 67

Мене дратувало те, що Ранов не хотів нас відвезти в Ріль, але ще більше мені не подобалося те, з яким ентузіазмом він узявся за поїздку в Банково. Коли ми їхали в машині, він звертав нашу увагу на всі краєвиди за вікном, багато з яких були дуже цікавими, попри його монотонні коментарі. Ми з Хелен намагалися не дивитись одне на одного, але я був упевнений, що їй також було огидно. Тепер нам треба було побоюватися ще і Йожефа. Дорога від Пловдива була вузькою, вона петляла між бурхливим потічком з одного боку й похилими вершинами – з другого. Ми знову піднімалися в гори – у Болгарії ніколи не можна від’їхати далеко від гір. Я сказав про це Хелен, яка дивилася в протилежне вікно на заднім сидінні машини Ранова, і вона кивнула:

– «Балкани» – це турецькою означає «гора».

У монастир не було величного в’їзду – ми просто повернули з дороги на брудний майданчик, а відтіля пішки пройшли до воріт. Банковский монастир розташувався серед голих скелястих пагорбів, де-не-де вкритих лісом біля вузької річки. Навіть на початку літа рослинність уже посохла, і я міг легко уявити, як, мабуть, ченці дорожили близьким джерелом. Зовнішні стіни монастиря були такого самого сірувато-коричневого кольору, як і гори навколо. Дах монастиря був покритий червоною черепицею, як та, котру я бачив на будинку Стойчева й на сотнях будинків і церков по дорозі. Вхід у монастир являв собою величезну арку, що нагадувала вхід у печеру.

– Можна просто ввійти? – запитав я Ранова.

Він похитав головою, що означало «так», і ми зайшли в прохолодну темряву арки. За кілька секунд повільної ходи ми вийшли на сонячний двір, але за цей час я не чув нічого, крім наших кроків.

Можливо, я очікував побачити ще одне людне місце, як у Рілі, тому самітність і краса головного двору в Бачково змусили мене поривчасто зітхнути, і Хелен теж пробурмотіла щось під ніс. Більшу частину двору займала монастирська церква з червоними кутастими візантійськими вежами. Тут не було золотих бань, але вражала старовинна пишнота – прості матеріали вибудувані в гармонійні форми. Виноград ріс по церковних вежах, дерева вишикувалися навколо, один величезний кипарис височів, як дзвіниця. Біля стіни стояли троє ченців у чорних одіяннях і розмовляли про щось. Дерева відкидали тінь на залитий сонцем двір, шелестіло листя на легенькому вітрі. Я здивовано дивився на курей, які бігали у дворі, забруднюючи давні камені, а смугасте кошеня щось видивлялося у дірці стіни.

Як і в Рілі, уздовж довгих стін монастиря тяглися галереї, дерев’яні й кам’яні. Кам’яна нижня стіна деяких галерей та портик церкви були покриті вицвілими фресками. Крім трьох ченців, курей і кошеняти ніде нікого не було видно. Ми були там самі, самі посеред Візантії. Ранов підійшов до ченців і почав з ними розмову, а ми з Хелен трохи відстали. За мить він повернувся.

– Настоятеля немає, але бібліотекар тут і може нам допомогти. – Мені не сподобалося це «нам», але я нічого не сказав. – Ви можете піти до церкви, поки я знайду його.

– Ми підемо з вами, – упевнено заявила Хелен, і ми всі попрямували за одним із ченців у галерею.

Бібліотекар працював у кімнаті на першому поверсі, він підвівся, щоб привітати нас, коли ми ввійшли. Окрім чавунної грубки і яскравого килимка на підлозі, навколо більше нічого не було. Де ж книги, манускрипти? Крім кількох книг на дерев’яному столі я більше нічого не бачив, жодних ознак бібліотеки.

– Це брат Іван, – пояснив Ранов.

Чернець уклонився нам і не запропонував руки: до речі, він сховав руки в довгих рукавах, склавши їх на животі. Я подумав, що він не хотів торкатися Хелен. Те саме, мабуть, відчувала й Хелен, бо відійшла назад, сховавшись за мою спину. Ранов обмінявся з ним кількома словами.

– Брат Іван просить вас сідати.

Ми слухняно сіли. Над бородою брата Івана було довге серйозне обличчя. Він уважно вивчав нас кілька хвилин.

– Ви можете ставити йому питання, – підбадьорив нас Ранов.

Я відкашлявся. Нічого не можна вдіяти, нам доведеться ставити питання при Ранові. Мені треба буде постаратися, щоб вони звучали по-науковому.

– Можете ви запитати брата Івана, чи знає він що-небудь про пілігримів із Валахії?

Ранов переклав питання ченцеві, і від слова «Валахія» обличчя ченця посвітлішало.

– Він говорить, що в монастиря добрі зв’язки з Валахією, починаючи з кінця п’ятнадцятого століття.

Серце почалося шалено калатати в моїх грудях, але я намагався поводитися сумирно.

– Так? Які саме?

Вони поговорили ще, брат Іван показав довгою долонею у бік дверей. Ранов кивнув:

– Він говорить, що приблизно в той час князі Валахії й Молдови почали підтримувати цей монастир. У бібліотеці є манускрипти, що свідчать про це.

– Він знає, чому вони це робили? – тихо запитала Хелен.

Ранов запитав у ченця.

– Ні, – відповів він. – Він тільки знає, що в манускриптах ідеться про їхню підтримку.

– Запитайте його, – попросив я, – чи знає він про групу богомольців, які приблизно тоді приходили сюди з Валахії?

Брат Іван посміхнувся.

– Так, – відповів Ранов. – Їх було багато. Це було важливе місце зупинки на шляху прочан із Валахії. Багато богомольців ходили звідси в Афон або Константинополь.

Я ледве не заскреготів зубами.

– А особлива група прочан із Валахії, що несла якусь реліквію або шукала реліквію, чи знає він щось про це?

Ранов ледве стримував тріумфальну посмішку.

– Ні, – сказав він. – Він не зустрічав записів про таких пілігримів. У тому столітті було багато прочан. Тоді Бачковский монастир вважався дуже важливим. Коли оттомани захопили країну, патріарха Болгарії заслали сюди з його служби у Велико Тирново, давню столицю. Він помер тут і був похований 1404 року. Склеп – це найстаріша частина монастиря і єдина, що залишилася без перебудови.

Хелен знову заговорила.

– Могли б ви запитати, чи є серед братів чернець, ім’я якого колись було Пондєв?

Ранов переклав питання, і брат Іван спочатку спантеличився, а потім насторожився.

– Він говорить, що це, мабуть, старий брат Ангел. Його називали Василь Пондєв, він був істориком. Але він більше… у нього не все гаразд із головою. Ви ні про що не дізнаєтеся з розмови з ним. Настоятель тепер наш найкращий учений, і дуже прикро, що його немає зараз.

– Нам усе-таки хотілося 6 поговорити із братом Ангелом, – сказав я Ранову.

І бібліотекар, невдоволено насупившись, повів нас назад на залитий яскравим сонцем двір, через другу арку. Через неї ми вийшли в інший двір, у центрі якого стояв великий старий будинок. Цей другий двір був не таким доглянутим, як перший: тут стіни й плити кришилися під ногами, росли бур’яни, а в куті даху пнулося деревце, яке невдовзі стане досить великим, щоб зруйнувати цю частину споруди. Було очевидно, що відновлення цієї Божої обителі не було першочерговою справою болгарського уряду. Ріль був людним містом, там демонструвалася «справжня Болгарія» та її боротьба з турецькими окупантами. А це давнє місце пустило корені за часів візантійців, таких же завойовників і окупантів, якими пізніше були оттомани. Цей монастир міг бути вірменським, георгіанським, грецьким, хіба ми не чули, що він залишався незалежним і за часів оттоманів, як ніякий інший болгарський монастир? Не дивно, що уряд не хвилює, що дерева ростуть на його даху.

Бібліотекар повів нас у кутову кімнату.

– Лазарет, – пояснив Ранов.

Ця настирливість Ранова з кожною годиною дратувала мене дедалі більше. Бібліотекар відчинив хиткі дерев’яні двері, і всередині ми побачили таку сумну сцену, що я навіть зараз не хочу згадувати про неї. Тут жили двоє старих ченців. Із меблів у кімнаті були тільки два ліжка, один дерев’яний стілець і чавунна піч; навіть із нею це жалюгідне приміщення, напевно, було дуже холодним узимку. Підлога була кам’яна, побілені стіни були голі, і тільки в одному куті ікона Діви Марії з лампадою, що стояла на вирізьбленій полиці, якось додавала різноманітності.

Один зі старих лежав на своєму ліжку й навіть не подивився на нас. Потім я побачив, що очі його були заплющені, вони були червоними й набряклими, він час від часу повертав своє підборіддя, наче намагався побачити ним без очей. Він був наполовину накритий простирадлом, а вільна рука невпинно обмацувала край ліжка, мовби він боявся скотитися з нього. Другою рукою він обмацував звислу шкіру на своїй шиї.

Більш рухливий мешканець кімнати сидів на єдиному стільці, а поруч до стіни був притулений ціпок, ніби подорож від ліжка до стільця була для нього дуже довгою і важкою. Він був у чорній рясі, не підперезаній і звислій з випнутого живота. Очі його, великі, яскраво-блакитні, були розплющені; коли ми ввійшли, він обернувся до нас і уважно подивився. Тонке волосся й борода, мов пух, облямовували його обличчя. Вражала його непокрита голова, адже ченці зазвичай узагалі не знімали своїх клобуків. Цей чернець ніби зійшов з ілюстрації якоїсь Біблії дев’ятнадцятого сторіччя, де зображувався пророк. Але, на відміну від пророка, він морщив великий ніс, наче від нас чимось тхнуло, кусав губи й кожні п’ять хвилин примружував широко розкриті очі. Я не міг сказати, чи боявся він, чи посміхався, чи по-диявольському знущався – його вигляд постійно змінювався. Тіло й руки звисали зі стільця, немов усі рухи забрало занадто рухливе обличчя. Я відвернувся. Ранов розмовляв із бібліотекарем, який показував кімнату.

– Ця людина на стільці – Пондєв, – спокійно сказав Ранов. – Бібліотекар попереджає нас, що ми навряд чи почуємо нормальну людську мову.

Ранов обережно підійшов до людини на стільці, ніби вважав, що брат Ангел може вкусити його, і зазирнув йому в обличчя. Брат Ангел – Пондєв – повернув голову, щоб дивитися на нього: цей рух був схожий на рух тварини в зоопарку. Ранов, схоже, відрекомендував нас, і за мить неприродно блакитні очі брата Ангела повільно пересунулися на нас. Його обличчя було у зморшках і сіпалося. Потім він заговорив: слова виходили швидко, зливаючись у рик, майже ревіння. Одна рука здійнялася вгору, накресливши знак – це могла бути спроба намалювати хрест або бажання відсторонити нас.

– Що він каже? – запитав я Ранова, понизивши голос.

– Нісенітницю, – відповів Ранов. – Я ніколи ще не чув такого. Це, здається, частково молитви, щось марновірне з літургії і щось про тролейбусну систему Софії.

– Можете запитати його? Скажіть, що ми історики, як і він, і хочемо знати, чи приходила сюди наприкінці п’ятнадцятого сторіччя група ченців із Валахії на шляху з Константинополя, які несли святі мощі.

Ранов знизав плечима, але переклав, і брат Ангел відповів якимись звуками й складами, відчайдушно хитаючи головою. Що він мав на увазі: «так» чи «ні»? Я замислився.

– Знов маячня, – прокоментував Ранов. – Цього разу щось про напад турків на Константинополь – принаймні, він зрозумів запитання.

Раптом очі старого прояснилися, наче ми щойно вперше потрапили в їхній фокус. Посеред дивного потоку звуків (хіба це могла бути мова?) я чітко почув ім’я Атанас Ангелов.

– Ангелов! – скрикнув я, звертаючись прямо до старого ченця. – Ви знаєте Атанаса Ангелова? Ви пам’ятаєте, як працювали з ним?

Ранов уважно слухав.

– Це здебільшого нісенітниця, але я спробую перекласти, що він говорить. Слухайте уважно. – Він почав перекладати, швидко й неупереджено. Як би я його не ненавидів, його вміння було варте поваги. – Я працював з Атанасом Ангеловим. Кілька років тому чи, може, століть. Він був божевільним. Вимкніть світло ген там – у мене болять ноги. Він хотів знати все про минуле, але минуле не хоче, щоб про нього знали. Воно каже: ні, ні, ні. Він кидається й ранить вас. Я хотів сісти на номер одинадцять, але він більше не ходить у наш район. Все одно товариш Димитров скасував плату, яку ми повинні були одержати, щоб дати добро людям. Добрі люди. – Ранов передихнув, і, можливо, щось пропустив, оскільки брат Ангел говорив без упину. Старий чернець усе ще залишався нерухомим від шиї й нижче, але голова трусилася, а обличчя судомило. – Ангелов знайшов небезпечне місце, він знайшов місце, що називається Светі Теорії. Він слухав пісні. Ось де вони закопали святого й танцювали на його могилі. Я можу запропонувати вам каву, але всього лише ячмінну, ячмінь та грязюка. У нас немає навіть хліба.

Я став навколішки перед старим ченцем і взяв його за руки, хоча Хелен хотіла зупинити мене. Ці руки були мляві, як мертва риба, білі, м’які, із жовтими й жахливо довгими нігтями.

– Де Светі Георгі? – із благанням у голосі запитав я. Я відчував, що от-от заплачу перед Рановим, Хелен і цими двома висушеними істотами у в’язниці.

Ранов присів поруч із мною, намагаючись упіймати блукаючий погляд ченця.

– Кде Светі Георгії – але брат Ангел насупився й знову дивився в далекий світ.

– Ангелов поїхав в Афон і побачив «типікон», він пішов у гори й знайшов жахливе місце. До нього додому можна дістатися одинадцятим номером. Він сказав: «Давай швидше, я щось знайшов. Я збираюся туди, назад, щоб розкопати минуле. Я пригостив би тебе кавою, але це лише грязюка». О, о! Він був мертвий у своїй кімнаті, а потім його тіла не було в морзі.

Брат Ангел посміхнувся так, що я відсахнувся від цієї посмішки. У нього були тільки два зуби і порвані ясна. З рота виривався такий подих, що міг би вбити самого диявола. Він раптом заспівав високим, тремтячим голосом.

Дракон спустився в нашу долину,
Він спалив урожай і забрав красунь.
Він розполохав безбожних турків
і захистив наші села.
Його подих висушив наші ріки,
і ми переходили через них.

Щойно Ранов закінчив переклад, як жваво заговорив брат Іван, бібліотекар. Його руки все ще були сховані в рукавах, але обличчя світилося цікавістю.

– Що він говорить? – заблагав я.

Ранов похитав головою.

– Він говорить, що чув цю пісню раніше. Він записав її від бабусі в селі Димово, баби Янки. Вона вважається чудовою співачкою у своєму селі Димово, що лежить там, де річка вже давно висохла. У них там влаштовуються фестивалі, коли співають старих пісень, а вона – найкраща серед співаків. Один із таких фестивалів відбудеться вже за два дні, на свято святого Петко, і ви можете поїхати послухати її.

– Знову народні пісні, – застогнав я. – Будь ласка, запитайте містера Пондєва, тобто брата Ангела, чи розуміє він значення цих пісень.

Ранов терпляче переклав запитання, але брат Ангел сіпався, кривився й нічого не казав. За хвилину я не витримав такої тиші.

– Запитайте його, чи знає він що-небудь про Влада Дракулу! – вигукнув я. – Влада Тепеса! Чи поховали його тут? Чи чув він коли-небудь це ім’я? Дракула?

Хелен схопила мене за руку, але я був сам не свій. Бібліотекар вирячився на мене, хоча в його погляді не було тривоги, а Ранов подивився на мене, я б сказав, жалісливо, якби я міг тоді про це думати.

Мої слова справили на Пондєва жахливий ефект. Він сполотнів, очі закотилися, відкривши великі блакитні білки. Брат Іван кинувся вперед і схопив ченця, коли той падав зі стільця, їм із Рановим удалося покласти його на ліжко.

Це була обм’якла туша, набряклі білі ноги стирчали з-під ковдри, руки безсило звисали. Поклавши хворого, бібліотекар набрав із глечика води й виплеснув її на обличчя бідолахи. Я, спантеличений, не рухався. Я не хотів завдати хворому такого болю й боявся, що зараз убив єдину людину, яка хоч щось знала. Здавалося, минула вічність, поки брат Ангел сіпнувся й розплющив очі, але тепер це був дикий погляд, погляд загнаної тварини, очі його з жахом бігали по кімнаті, наче він зовсім не бачив нас Бібліотекар поплескав по його грудях і намагався зручніше влаштувати його в ліжку, але старий чернець, тремтячи, відкинув його руку.

– Давайте залишимо його, – серйозно сказав Ранов. – Принаймні, від цього він не помре.

Ми рушили за бібліотекарем, який вивів нас із кімнати, і мовчки, приголомшені, пішли геть.

– Пробачте, – сказав я, отямившись уже на сонячному дворі.

Хелен повернулася до Ранова:

– Ви можете запитати бібліотекаря, чи знає від ще щось про цю пісню або про долину, у якій вона з’явилася?

Ранов і бібліотекар перезирнулися, а брат Іван подивився на нас:

– Він говорить, що вона прийшла із Красної Поляни, з долини, що знаходиться по той бік від цих гір, на північному сході. Ви можете поїхати з ним на свято, якщо згодні затриматися тут. Та стара співачка може щось і знає про це, принаймні, вона зможе вам сказати, де вона її вивчила.

– Ти думаєш, це варто зробити? – стиха мовив я Хелен.

Вона замислено поглянула на мене:

– Я не знаю, але це все, що нам залишається. Оскільки там згадується дракон, ми повинні йти по сліду. А тим часом ми ретельно оглянемо Бачково, можливо, скористаємося бібліотекою, якщо бібліотекар допоможе нам.

Я втомлено сів на кам’яну лаву під галереєю.

– Гаразд, – сказав я.

Розділ 68

Вересень 1962 року

Моя люба донечко!

Хай їй біс, цій англійській! Але коли я намагаюся написати кілька рядків угорською, я відчуваю, що ти мене не слухаєш. Ти ростеш з англійською. Твій батько, який вірить, що я померла, розмовляє з тобою англійською, коли надягає тобі черевички (у тебе справжні черевички ось уже кілька років). Він говорить із тобою англійською, коли тримає тебе за руку в парку. Але якщо я говорю з тобою англійською, я відчуваю, що ти мене не чуєш. Я дуже довго не писала тобі, тому що відчувала: ти не чуєш жодної мови. Я знаю, твій батько вважає мене померлою, тому що він ніколи не намагався знайти мене. А якби спробував, у нього б не вийшло. Але він не чує мене людною мовою.

Твоя любляча мати Хелен

Травень 1963 року

Моя люба доню!

Не знаю, скільки разів без слів я розповідала тобі, які ми з тобою були щасливі у перші місяці. Те, як ти прокидалася від сну, рухи твоїх рученят, тремтіння твоїх темних він, потягування, твоя посмішка – все це наповнювало мене радістю. Але потім щось сталося. Це була не зовнішня загроза – ніщо не загрожувало тобі. Це щось було в мені. Я знов і знов розглядала твоє ідеальне тіло, шукаючи позначки. Але ця позначка була в мені, навіть ще до тієї рани на шиї, і вона не загоювалася. Я почала боятися торкнутися тебе, мого ідеального ангела.

Твоя любляча мама Хелен

Липень 1963 року

Моя люба донечко!

Сьогодні, здається, мені не вистачає тебе більше, ніж будь-коли. Я працюю в університетському архіві в Римі. Я була тут двічі за останні два роки. Мене знають охоронці, архіваріуси, офіціант у кафе через вулицю навпроти архіву знає мене і хотів би познайомитися ближче, але я холодно відвертаюся, вдаючи, що не помічаю його зацікавленості. У цьому архіві є записи про чуму 1517 року, на жертвах якої була тільки одна позначка – червона ранка на шиї. Папа римський наказав ховати їх, устромляючи їм кілок у серце й кладучи у рот часник. 1517 рік. Я намагаюся зробити карту його рухів у часі або рухів (оскільки неможливо відрізнити) його слуг. Ця карта – насправді всього лише список у моєму блокноті – уже заповнює багато сторінок. Але чи вийде щось із цього, я поки не знаю. Я збираюся виявити це в процесі роботи.

Твоя любляча мама Хелен

Вересень 1963 року

Моя люба донечко!

Я вже майже готова все кинути й повернутись до тебе. У цьому місяці в тебе день народження. Як я можу пропустити ще один день народження? Я зараз би повернулась до тебе, якби не розуміла: якщо зроблю так, усе почнеться спочатку. Я буду почувати себе нечистою, як шість років тому, – і поряд із твоєю чистотою я відчую ще більший жах. Як я можу бути поруч із тобою, знаючи, що я опоганена? Яке я маю право торкатися твоєї ніжної щічки?

Твоя любляча мама Хелен

Жовтень 1963 року

Моя люба доню!

Я тепер в Асизах. Ці разючі церкви й каплиці на схилах пагорбів доводять мене до розпачу. Ми могли б приїхати сюди разом: ти у своєму маленькому платтячку й капелюшку, я і твій батько – ми разом трималися б за руки і гуляли б, як усі туристи. Натомість я працюю в запиленій бібліотеці монастиря, читаю документ 1603 року. Того року в грудні тут загинуло двоє ченців, їх знайшли в снігу з невеличкими ушкодженнями на шиї. Моя латинська мені стала в пригоді, а грошей вистачає на будь-які необхідні послуги, переклади усні й письмові, сплачування рахунків. За допомогою грошей я дістаю візи, паспорти, квитки на потяги, фальшиві документи. Коли я була підлітком, у мене завжди не було грошей. Моя мати в селі ледве знала, як вони виглядають. А тепер я розумію, що на них можна купити все. Ні, не все. Не все, що мені потрібно.

Твоя любляча мама Хелен

Розділ 69

Ці два дні в Бачково були найдовшими днями в моєму житті. Я хотів одразу ж потрапити на свято, бажав, щоб воно відразу попалося, щоб ми простежили одне-однісіньке слово із цієї пісні – «дракон» – і дійшли до його лігвища. Але я також боявся тієї миті, яка, мені здавалося, настане неодмінно, – коли цей можливий ключ теж обернеться димом або нічого не означатиме. Хелен уже попереджала мене, що народні пісні відомі своєю ненадійністю: їхні джерела губляться в століттях, тексти можуть змінюватися й доповнюватися, а самі співаки рідко знають, звідки ці пісні й скільки їм років.

– Саме це робить їх народними піснями, – сказала вона задумливо, поправляючи комір моєї сорочки, коли ми сиділи у дворі монастиря наступного дня. Їй не властива була така ніжність, тому я знав, що вона хвилювалася. У мене пекли очі й боліла голова, коли я дивився на залиту сонцем бруківку, по якій гуляли курчата. Це було гарне місце, рідкісне й екзотичне, – тут здавалося, ніби плин життя не переривався з одинадцятого сторіччя: кури вишукували комах, кошеня качалося біля наших ніг, яскраве світло вигравало на червоно-білих каменях. Але я більше не здатен був оцінити цю красу.

Наступного ранку я прокинувся рано. Мені здалося, що я чув, як дзвонять церковні дзвони, але не міг зрозуміти, чи було це тільки уві сні 3 вікна своєї келії я, здається, розгледів чотирьох або п’ятьох ченців, які прямували до церкви. Я одягнувся (Боже, одяг увесь був брудним, але я не міг відволікатися на прання) і почав тихо спускатися сходами галереї у двір. Насправді було занадто рано, ще не світало, і місяць висів над горами. Я раптом подумав про те, щоб увійти в церкву і постояти біля відчинених дверей. Усередині горіли свічки, віск, і пахощі наче вабили до себе. Удень усередині було, яку темній печері, а цієї миті – тепло і привабливо. Я чув, як співають ченці Протяжлива сумна мелодія входила в моє серце, немов кинджал. Можливо, вони робили те саме одного похмурого ранку 1477 року, коли брати Кирил, Стефан та інші ченці покинули могили своїх закатованих на смерть друзів (у склепі?) і пішли через гори, охороняючи скарб у своєму візку. Але в якому напрямку вони пішли? Я подивився на схід, потім на захід, де дуже швидко зникав місяць, а потім на південь.

Легкий вітерець почав ворушити листя лип, і за кілька хвилин я побачив перший промінь сонця, що тягнувся здалеку до схилів і стін монастиря. Потім десь у завулках монастиря прокукурікав запізнілий півень. Це міг би бути момент надзвичайного задоволення, такого собі занурення в історію, про яке я завжди мріяв, якби в мене був інший настрій. Я повільно повернувся, бажаючи інтуїтивно визначити, у якому напрямку пішов брат Кирил. Десь там, напевно, була могила, її місцезнаходження було загублено так давно, що навіть спомин про неї зник. Вона може бути на відстані трьох днів пішки, або трьох годин, або тижня. «Трохи далі й прибули благополучно», – сказав Захарій. «Трохи» – не дуже далеко? І в який бік? Земля вже прокидалася – вкриті лісом гори із запиленими скелями, вимощений бруком двір під моїми ногами, луки й поля монастиря – але вона зберігала свою таємницю.

Десь о дев’ятій годині ранку ми виїхали на машині Ранова із братом Іваном на передньому сидінні. Ми їхали уздовж річки десять кілометрів, а потім вона ніби кудись зникла, і дорога повела через довгу висушену долину, що круто повертала навколо пагорбів. Цей пейзаж про щось нагадав мені. Я штовхнув Хелен, і вона похмуро подивилася на мене.

– Хелен, річкова долина.

Тоді її обличчя посвітлішало, і вона торкнулася плеча Ранова.

– Запитайте брата Івана, куди повернула річка. Ми перетнули її десь?

Ранов запитав у брата Івана, не обертаючись, а потім відповів нам:

– Він говорить, що річка тут висохла, зараз вона за нами, там, де ми проїхали останній міст. Це була річкова долина; але дуже давно, і зараз тут більше немає води.

Ми з Хелен мовчки перезирнулися. Поперед нас, наприкінці долини, я побачив єдину вершину, що різко піднімалася над пагорбами. Зубчаста, самотня гора, як два кутастих крила, складених разом. І біля її підніжжя, усе ще вдалечині, ми бачили бані маленької церкви. Хелен раптом міцно стиснула мою руку.

За кілька хвилин ми, орієнтуючись на знак села Димова, повернули на ґрунтову дорогу, що вела до широких пагорбів. Потім дорога звузилась, і Ранов зупинив машину навпроти церкви, хоча Димова ніде не було видно.

Церква святого мученика Петко була дуже маленькою, старою, обробленою тиньком каплицею, вона стояла на лузі, котрий, напевно, використовувався для косовиці сіна пізньої осені. Два старезних дуба давали їй тінь, а поруч був цвинтар, подібного до якого я ніколи не бачив, – селянські могили. Тут ховали з вісімнадцятого сторіччя. Ранов гордо пояснив:

– Це традиція. У нас є багато таких місць, де звичайних робітників ховають на таких цвинтарях.

Надгробні плити були з каменю або з дерева із трикутною верхівкою, біля основи багатьох стояли маленькі лампадки.

– Брат Іван каже, що церемонія почнеться не раніш як о пів на дванадцяту, – переклав нам Ранов, поки ми оглядали могили. – Зараз вони прикрашають церкву. Спочатку він відвезе нас до баби Янки, а потім ми повернемось сюди і все оглянемо. – Він уважно вдивлявся в наші обличчя, наче намагався зрозуміти, що нас більше зацікавить.

– А що там відбувається? – я показав на групу людей, які працювали на полі за церквою. Одні тягали колоди, хмиз, гілки й складали це в купу, а інші викладали навколо камені й цеглу. Вони вже спорудили високу піраміду.

– Брат Іван говорить, що це для багаття. Я не знав цього, але, мабуть, вони танцюватимуть на багатті.

– Танцюватимуть на багатті! – вигукнула Хелен.

– Так, – байдужим тоном сказав Ранов. – Ви знаєте цей звичай? У сучасній Болгарії він став рідкісним, особливо в цій частині країни. Я чув про танці на багатті тільки в районі Чорного моря. Партія працює над цими марновірствами. І я впевнений, що незабаром це все зникне.

– Я чула про це. – Хелен обернулася до мене. – Це звичай язичників, він став християнським, як тільки людей Балкан навернули в цю віру. Звичайно, це не стільки танці, як ходіння. Я дуже рада, що ми подивимося на таке.

Ранов знизав плечима й повів нас у бік церкви, але я встиг помітити, як один із чоловіків на полі нахилився й запалив багаття. Вогонь схопився швидко й розгорівся, потім поширився й почав стугоніти. Дерево було сухим, і вогонь незабаром досяг вершини, кожна гілочка сяяла. Навіть Ранов зупинився. Селяни, які спорудили все це, відійшли на кілька кроків, а потім ще далі, стали й витирали руки об штани. Вогонь стрімко піднімався. Язики полум’я забралися так високо, що були майже на одному рівні з дахом церкви, яка стояла поруч, але на безпечній відстані. Ми спостерігали, як вогонь поїдав свою величезну порцію, поки Ранов не повернувся до нас.

– За кілька годин згасне, – сказав він, – навіть наймарновірніші не стануть танцювати на такому вогні.

Коли ми зайшли в церкву, молодий священик підійшов, щоб привітати нас. Приємно посміхаючись, він потис нам руки, а з братом Іваном вони уклонилися один одному.

– Він каже, що вважає за честь вашу присутність на їхньому святі, – переклав досить сухо Ранов.

– Скажіть йому, що для нас теж честь бути присутніми на їхньому святі. Запитайте його, хто такий святий Петко.

Священик пояснив, що це святий мученик, якого вбили турки під час окупації за те, що він відмовився зректися віри. Петко був священиком першої церкви, яка стояла на цьому місці. Турки спалили її, але навіть після того, як його церква була знищена, він відмовився прийняти мусульманську віру. Цю церкву пізніше було відновлено, а його мощі поховано в склепі. Сьогодні багато з людей приїжджають сюди, аби уклонитися йому. Його святу ікону й ще інші дві, які мають велику силу, проноситимуть сьогодні в процесії навколо церкви та через вогонь. Ось святий Петко намальований на передній стіні церкви. Він показав на вицвілу фреску, на якій було зображено бородате обличчя, трохи схоже на нього самого. Нам варто повернутися сюди ще раз і подивитися на церкву, коли все буде готово.

Нас запросили подивитися всю церемонію й дістати благословення святого Петко. Ми будемо не першими прочанами, які приходили до нього, і він позбавив їх хвороб і болю. Священик привітно посміхнувся нам.

Я запитав його через Ранова, чи не чув він про монастир Светі Георгі. Він похитав головою.

– Найближчий монастир – Бачковський, – сказав він. – Колись ченці приходили сюди як прочани, але це було дуже давно.

Я зрозумів це так, що прочани перестали приходити після того, як до влади прийшов комуністичний уряд – я вирішив запам’ятати це, а потім розпитати Стойчева, коли повернемося в Софію.

– Я попрошу його знайти нам бабу Янку, – сказав Ранов.

Священик добре знав, де її будинок, і з радістю пішов би з нами, але церква була зачинена кілька місяців, а він прийшов сюди тільки на свято, отже, йому багато чого треба зробити зі своїми помічниками.

Село лежало в ущелині одразу за лугом, на якому стояла церква. Це було найменше з поселень, яке я бачив відтоді, як в’їхав у Східний блок: там було не більше п’ятнадцяти старезних хатин, які боязко тулилися одна біля одної. Усюди росли яблуні, розкинулися великі городи. Дорогою, що перетинала село, ледве міг проїхати візок, посередині виднівся старовинний дерев’яний колодязь із цебром. Я був уражений відсутністю ознак сучасності. Я мимоволі шукав прикмети двадцятого сторіччя. Схоже, це століття сюди ще не прийшло. Я відчув себе ошуканим, коли побачив біле пластикове цебро в саду біля одного з кам’яних будинків. Ці будинки, здавалося, виросли із самих сірих скель, і штукатурка на верхніх поверхах здавалася недоладним доповненням пізніших часів, дахи були зроблені з м’якого місцевого сланцю. Деякі будинки могли похвалитися дерев’яними орнаментами, доречними за часів Тюдора.

Коли ми потрапили на єдину вулицю Димова, зі своїх будинків і сараїв почали виходити люди, щоб привітатися: здебільшого це були старі, покалічені важкою працею, зігнуті, кривоногі жінки і згорблені, наче вони постійно носять на собі щось важке, чоловіки. Темні червонощокі обличчя випромінювали привітні посмішки, я бачив беззубі роти або блискучий метал у них. Принаймні їм тут хоча б лагодять зуби, подумав я, одначе мені було важко уявити, як це роблять, хто і де. Кілька людей вийшли уперед, щоб уклонитися братові Івану – він благословив їх і, здається, щось запитав. Ми пішли до будинку баби Янки в супроводі невеликої юрби, у якій наймолодшим було років сімдесят, хоча Хелен потім сказала мені, що ці селяни були молодші років на двадцять, ніж здавалися з вигляду.

Будинок баби Янки був дуже маленьким, його скоріше можна було назвати хатинкою. Він дуже похилився, обпершись об сарай. Баба сама вийшла до вхідних дверей подивитися, що відбувається: першим моїм враженням стала яскрава пляма червоної квітчастої хустки, потім її смугасте плаття й фартух. Вона визирнула й подивилась на нас, хтось із юрби покликав її. Вона у відповідь часто закивала головою. Її обличчя з гострим носом і підборіддям було ніби вирізьблене з цінної деревини. Очі спочатку здавалися чорними, але коли ми підійшли ближче, я вирішив, що вони темно-карі.

Ранов щось крикнув їй – залишалося сподіватися, що це було не щось на кшталт наказу або виявлення неповаги – і, подивившись на нас кілька хвилин, вона зачинила дерев’яні двері. Ми терпляче чекали зовні, а коли двері відчинилися знову, я побачив, що вона була не такою вже й маленькою, як мені здалося спочатку: бабця доходила Хелен до плеча, а її очі весело блищали на старому обличчі. Вона поцілувала руку братові Івану й дещо збентежено потисла руки нам. Потім вона загнала нас у будинок, наче курчат, що розбіглися.

Усередині будинку було дуже бідно, але чисто, я приємно здивувався, помітивши, що вона прикрасила кімнату глечиком із польових квітів, який стояв на чисто вискобленому столі. Будинок матері Хелен здавався палацом у порівнянні з цією маленькою хатиною, до однієї стіни якої було прибито драбину. Мені було цікаво, як довго баба Янка зможе підніматися цими щаблями, але вона рухалася по кімнаті так енергійно, що до мене раптом дійшло: насправді вона була не такою старою. Я прошепотів це Хелен, і вона, погодившись, кивнула.

– П’ятдесят, напевно, – прошепотіла вона мені у відповідь.

Це з новою силою вразило мене. Моїй матері, яка жила у Бостоні, було п’ятдесят два, і вона могла здатися онукою цієї жінки. Руки баби Янки були настільки покручені, наскільки легкими були її ноги. Я спостерігав, як спритно принесла вона накриті тканиною таці й поставила склянки перед нами. Мені було цікаво, що вона робила цими руками все своє життя, через що вони так виглядають. Рубала дрова, носила хмиз, збирала врожай, працювала у холод і спеку? Вона кілька разів поглянула на нас посміхаючись і нарешті налила нам напій – щось біле й густе, що Ранов заковтнув відразу ж і обтер рот хусткою. Я зробив так само, але мало не вдавився: напій був теплуватий і відгонив корівником. Я намагався приховати відразу, коли баба Янка дивилася на мене. Хелен випила напій гідно, і баба Янка поплескала її по руці.

– Овече молоко змішане з водою, – промовила мені Хелен. – Уяви, що п’єш молочний коктейль.

– Я запитаю її, чи погодиться вона співати для нас, – сказав нам Ранов. – Ви ж цього хочете, хіба ні?

Він поговорив із братом Іваном і звернувся до баби Янки. Жінка відступила назад, запекло киваючи. Ні, вона не співатиме, було видно, що вона не хоче. Вона жестами показала на нас і склала руки на фартуху. Але брат Іван наполягав.

– Ми спочатку попросимо її заспівати, що б вона сама хотіла, – пояснив Ранов, – а потім ви зможете попросити пісню, яка вас цікавить.

Баба Янка, схоже, почала погоджуватися, і мені спало на думку: чи не був цей протест ритуалом скромності, адже вона знову посміхалася. Вона зітхнула, підвела плечі під потертою блузкою з червоними квітами, щиро подивилась на нас і розтулила рота. Звук, що вийшов з її горла, був нечуваним: це було неймовірно голосно, так, що затремтіли склянки на столі і люди, які стояли за відчиненими дверима (а зібралося півсела), почали зазирати всередину. Звук вібрував, відбивався від стін і підлоги під нашими ногами, від чого цибулини й перці на грубці розгойдувалися в такт. Я взяв Хелен за руку. Перша нота вразила нас, а потім кожна наступна – повільна й довга – кожна була криком розпачу й безнадії. Я згадав дівчину, що зіскочила з високого стрімчака, щоб не потрапити в гарем паші, і замислився над тим, чи була ця пісня схожа на ту. Але було досить дивно те, що баба Янка посміхалася майже з кожною нотою, вдихала величезну кількість повітря, радісно дивилася на нас. Ми слухали в тиші, уражені, поки вона раптом не припинила – остання нота, здавалося, все ще лунала в маленькій хатині.

– Будь ласка, попросіть її повторити нам слова, – сказала Хелен.

З помітним небажанням, що зменшило її посмішку, баба Янка процитувала слова з пісні, а Ранов переклав:

Герой умирав на вершині зеленої гори.
Герой умирав з дев’ятьма ранами в тілі.
О сокіл, лети й скажи йому,
що люди його врятовані, Урятовані в горах всі його люди.
У тілі героя було дев’ять ран,
Але десята вбила його.

Закінчивши, баба Янка сказала щось Ранову, все ще посміхаючись і погрожуючи йому пальцем. Мені здалося, що вона відшмагає його й відправить спати без вечері, якщо він якось нашкодить у її будинку.

– Запитайте її, скільки років цій пісні, – звернулася до нього Хелен, – і звідки вона її знає.

Ранов поставив запитання, і баба Янка вибухнула сміхом, знизуючи плечима і махаючи на нас рукою. Ранов майже посміхнувся:

– Вона каже, що ця пісня стара, як гори, навіть її прабаба не знала, скільки їй років. Вона вивчила її від своєї прабаби, яка прожила дев’яносто три роки.

Потім сама баба Янка почала розпитувати. Коли вона подивилась на нас, я помітив, що її очі були гарної мигдалеподібної форми, палюче сонце й вітер залишили їй зморшки, та золотаво-коричневі, майже бурштинові очі здавалися ще яскравішими на тлі червоної хустки. Почувши, що ми з Америки, вона кивнула, явно не вірячи.

– Америка? – повторила вона, замислившись. – Це, напевно, за горами.

– Вона дуже неосвічена стара, – вибачився за неї Ранов. – Наш уряд намагається дати всім освіту. Це найважливіша справа.

Хелен дістала аркуш паперу й узяла бабусю за руку.

– Запитайте її, чи знає вона таку пісню – вам доведеться перекласти: «Дракон спустився в нашу долину. Він спалив поля й забрав дівчат».

Ранов повторив це бабі Янці. Вона уважно слухала, а потім її обличчя перекосилося від страху й відрази: вона відхилилася на дерев’яному стільці й швидко перехрестилася.

– Не! – гнівно вигукнула вона, витягаючи руку з руки Хелен. – Не, не!

Ранов знизав плечима.

– Ви зрозуміли – вона не знає її.

– Звичайно ж, знає, – сказав я тихо. – Запитайте в неї, чому вона боїться про це говорити.

Цього разу бабуся набрала впертого вигляду.

– Вона не хоче про це говорити, – повторив Ранов.

– Скажіть, що ми винагородимо її.

Ранов знову підвів брови, але передав нашу пропозицію бабі Янці.

– Вона говорить, що треба зачинити двері.

Він повільно підвівся, зачинив двері й дерев’яні віконниці, щоб роззяви з вулиці не бачили.

– Тепер вона заспіває.

Не можна було собі уявити більшого контрасту між двома піснями баби Янки. Здавалося, вона втиснулася в стілець, згорбившись і дивлячись у підлогу. Її радісна посмішка зникла, а її бурштинові очі сховалися під повіками. Мелодія була сумною, хоча останній рядок, здавалося, закінчувався переможною нотою. Ранов обережно переклав. (Чому, подумав я знову, він такий люб’язний?)

Дракон спустився в нашу долину.
Він спалив поля й забрав дівчат.
Він розполохав турецьких безбожників
і захистив наші села.
Його подих висушив ріки,
І ми переходимо через них.
Зараз ми мусимо захищатися самі.
Дракон був нашим захисником,
Але зараз ми мусимо захищатися самі.

– Ну, – сказав Ранов. – Ви це хотіли почути?

– Так, – Хелен поплескала бабу Янку по руці, і вона невдоволено забурчала. – Запитайте, звідки ця пісня і чому вона боїться, – запитала Хелен.

Ранову знадобилося кілька хвилин, щоб розібратися з докорами баби Янки.

– Вона говорить, що цієї пісні її таємно навчила прабаба, яка сказала ніколи не співати її після заходу сонця. Ця пісня не схожа на пісню. У ній співається про добро, але приносить вона нещастя. Її співають тут тільки раз на рік – на день святого Георгія. Тільки цього дня її можна спокійно співати: вона не завдасть нещастя. Вона сподівається, що через це в неї не помре її корова або не станеться щось гірше.

Хелен посміхнулася.

– Скажіть їй, що в мене є нагорода для неї – подарунок, який відводить невдачі і натомість принесе удачу. – Вона відкрила мозолисту долоню баби Янки й поклала на неї срібний медальйон. – Це належить одній дуже мудрій і набожній людині, і вона дає це вам для захисту. На ньому зображений святий Іван Рільський – великий болгарський святий.

Я зрозумів, що це, мабуть, той маленький предмет, який Стойчев поклав у руку Хелен. Баба Янка подивилась на нього, повернула на своїй грубій долоні, піднесла до губ, поцілувала і сховала його десь у своєму фартуху.

– Благодарія, – сказала вона і поцілувала руку Хелен і обійняла її так, наче знайшла давно загублену дочку.

Хелен знову обернулась до Ранова.

– Будь ласка, запитайте, чи знає вона, що означає ця пісня й звідки вона прийшла. І чому вони співають її на день святого Георгія.

Баба Янка знизала плечима.

– Пісня не означає нічого, це дуже стара пісня. Моя прабаба говорила, що деякі люди вірили в те, ніби пісня прийшла з монастиря. Але це неможливо, тому що ченці не співають такі пісні – вони вихваляють Бога. Ми співаємо її цього дня, тому що просимо святого Георгія вбити дракона й покінчити з його знущаннями з людей.

– Який це монастир? – вигукнув я. – Запитайте її, чи знає вона монастир, що називається Светі Георгі, той, котрий зник багато років тому?

Але баба Янка тільки кивнула й чмокнула язиком.

– Тут немає монастиря. Монастир у Бачково. У нас є тільки церква, де сьогодні ввечері ми будемо співати із сестрою.

Я застогнав і попросив Ранова спробувати ще раз. Цього разу й він чмокнув язиком.

– Вона каже, що не знає ніякого монастиря. Тут ніколи не було монастиря.

– Коли день святого Георгія? – запитав я.

– П’ятого травня, – Ранов уп’явся в мене поглядом. – Ви спізнилися на кілька тижнів.

Я замовк, а баба Янка тим часом знову розвеселилася. Вона потисла нам руки й поцілувала Хелен, а потім змусила нас пообіцяти, що ми послухаємо її спів сьогодні ввечері.

– У нас із сестрою виходить значно краще. Ми співаємо у два голоси.

Ми обіцяли прийти. Вона наполягла на тому, щоб погодувати нас обідом, який готувала саме перед нашим приходом. На обід була картопля, якась каша й овече молоко, до якого я, мабуть, зміг би звикнути за кілька місяців. Ми їли з апетитом, розхвалюючи їжу, поки Ранов не сказав нам, що треба йти в церкву, якщо ми не хочемо пропустити початок служби. Баба Янка неохоче розсталася з нами, потиснула нам руки і навіть погладила Хелен по щоках.

Багаття поруч із церквою майже догоріло, хоча кілька колод усе ще жевріли на вуглинах, які здавалися білими на полуденному сонці. Жителі села вже почали збиратися біля церкви, навіть до того як задзвонили дзвони. Потім почулися дзвони з маленької церкви і молодий священик вийшов до дверей. Він був одягнений у червоне й золоте одіяння, на його рясі була довга вишита накидка, а на митрі лежала чорна шаль. На золотому ланцюжку він ніс кадило, розгойдуючи його навсібіч.

Тут уже зібралися люди: жінки вдягнені, як баба Янка, у смугасте й квітчасте або в чорне від голови до п’ят; чоловіки у грубих коричневих вовняних жилетках і штанах, у білих сорочках, запхнутих у штани або застебнутих під саме горло. Як тільки вийшов священик, усі відступили назад. Він проходив між ними, благословляючи їх хресним знаменням, і багато людей схиляли голови й низько кланялися йому. За ним ішов старий дід, одягнений, як чернець, у простий чорний одяг. Я вирішив, що це його помічник. Чоловік ніс у руках ікону, завішану яскраво-червоним шовком. Я мигцем глянув на неї – бліде, темнооке обличчя. Це, мабуть, був святий Петко. Жителі села мовчки пішли за іконою, обходячи церкву. Хтось спирався на ціпок або на руку молодшого родича. Баба Янка знайшла нас і гордо взяла мене за руку, наче хотіла показати сусідам, які гарні в неї зв’язки. Усі дивилися на нас: я подумав, що ми привертаємо увагу не менше, ніж ікона.

Обидва священики мовчки повели присутніх за церкву, а потім з іншого боку, звідки ми могли бачити багаття й вдихати дим, що здіймався від нього. Полум’я вже згасало, останні, найбільші колоди вже перетворювалися на вогонь, ставали яскраво-жовтогарячими, і все це врешті-решт розпалося на вуглини. Ми обійшли навколо церкви тричі, а потім священик знову зупинився біля ґанку й заспівав. Іноді його літній помічник підспівував йому, і тоді всі парафіяни бурмотіли щось у відповідь, хрестилися й вклонялися. Баба Янка відпустила мою руку, але далеко не відходила. Хелен спостерігала за всім з великим інтересом, так само зацікавлено спостерігав і Ранов.

Наприкінці церемонії ми пішли за людьми в церкву, де після залитих сонцем полів і пагорбів було темно, як у могилі. Це була маленька церква, але мала гарний інтер’єр, яким не могли б похвалитися великі церкви, котрі ми бачили. Молодий священик залишив ікону святого Петко на місці пошани біля входу, поставивши її перед вівтарем. Я помітив, як брат Іван став на коліна. Як звичайно, усередині не було лав: люди стояли або падали навколішки на холодну підлогу, а кілька жінок лягли долілиць у центрі церкви. У бічних стінах були ніші із фресками та іконами. За одною з них зяяв темний отвір, який, за моїм припущенням, міг бути входом у склеп. Було легко уявити, як селяни століттями моляться так само, як колись у старій церкві, що стояла тут до цієї.

Здавалося, минула вічність, поки спів припинився. Люди ще раз уклонилися й почали виходити із церкви. Дехто зупинявся, цілував ікони або запалював свічки та ставив їх у чавунний канделябр біля входу. Почали бити церковні дзвони, і ми знову вийшли з селянами надвір, де сонце, вітер і блискуча зелень зустріли нас із новою радістю. Довгий стіл був накритий під деревами, жінки вже розставляли страви й розливали щось із керамічних глечиків. Потім я помітив із цього боку церкви ще одне маленьке багаття, на якому смажилося ягня. Двоє чоловіків крутили його в різні боки над вугіллям, від запаху в мене аж подих перехопило, і мені захотілося їсти. Баба Янка сама поклала нам їжу на тарілки й відвела нас на килим подалі від людей. Там ми познайомилися з її сестрою, котра була така сама, як і вона, тільки вища й стрункіша, і ми жадібно почали поглинати смачну їжу. Навіть Ранов, акуратно схрестивши ноги на розстеленому вовняному килимі, здавалося, був задоволений. Інші селяни підходили до нас, віталися й запитували бабу Янку та її сестру, коли вони співатимуть. Таку увагу вони приймали з гідністю оперних співачок.

Коли від ягняти залишилися самі кістки, жінки почали мити посуд над дерев’яним коритом, і я помітив, як чоловіки принесли музичні інструменти і готувалися грати. В ОДНОГО з них був дуже дивний інструмент, якого я не бачив так близько: торба, зроблена з білої очищеної шкури тварини, і з неї стирчали дерев’яні трубки. Це було схоже на волинку, Ранов пояснив нам, що це старовинний болгарський інструмент, який називається «гайда», його роблять зі шкури козла. Старий, що тримав інструмент на колінах, упродовж десяти хвилин повільно надував його, як повітряну кулю, і згодом обличчя його стало яскраво-червоним. Він влаштував інструмент у себе під рукою й дунув в одну із трубок, усі закричали й зааплодували. Звук був схожий на рев тварини – голосне бекання чи мукання. Хелен розсміялася.

– Знаєш, – сказала вона мені, – у будь-якій вівчарській культурі світу є волинка.

Потім старий почав грати, за кілька хвилин до нього приєдналися друзі. Один грав на довгій флейті, звуки якої пливли навколо нас довгою стрічкою, ще один музикант паличкою з наконечником грав на барабані з м’якої шкіри. Деякі жінки скочили й стали ланцюгом, а чоловік із білою хусточкою так само, як ми бачили в будинку Стойчева, повів їх по лузі. Люди, занадто старі або нездорові, щоб танцювати, сиділи й посміхалися своїми беззубими посмішками й голими яснами, тупали біля себе ногами по землі або постукували ціпками.

Баба Янка із сестрою тихо сиділи на місці, ніби їхній момент ще не настав. Вони почекали, поки флейтист не стане кликати їх, махаючи рукою й посміхаючись, а потім і всі присутні почали їх гукати. І тоді вони з удаваним небажанням все-таки підвелися й вийшли уперед, ставши поруч із музикантами. Усі замовкли, і «гайда» програла невеликий вступ. І обидві старі жінки почали співати, обхопивши одна одну за талії. Звук, що вони видавали, гармонійний, різкий і гарний, здавалося, йшов з одного тіла. Звук «гайди» зростав й огортав усе навколо, і незабаром три голоси, двох жінок і «козла», злетіли разом і поширилися навколо нас, наче крик самої землі. Раптом очі Хелен сповнилися слізьми, що було зовсім не схоже на неї, і я обійняв її при всіх.

Коли жінки проспівали п’ять чи шість пісень, із криками схвалення й оплесками після кожної, усі підвелися, наче за якимось сигналом. Я одразу не зрозумів, поки не побачив священика, що наближався. Він ніс ікону святого Петко, тепер прикрашену червоним оксамитом, а за ним два хлопчики, одягнені в темні ряси, в руках несли ікони, повністю вкриті білим шовком. Ця процесія рушила навколо церкви, музиканти йшли позаду й грали урочисту мелодію. Потім усі зупинилися між церквою і вогненним колом. Вогонь тепер уже повністю догорів, залишилося тільки коло із червоного, розпеченого вугілля. Дим піднімався від нього в різних місцях, наче всередині щось жило й дихало. Священик і його помічники стояли біля церкви й тримали перед собою ікони.

Нарешті музиканти заграли нову мелодію, швидку, але водночас сумну. Селяни, які могли танцювати або принаймні ходити, вишикувалися в лінію і змією, повільно рушили навколо багаття. Коли лінія наблизилася до церкви, баба Янка й інша жінка (цього разу не її сестра, але така ж змучена, її очі були настільки затуманені, що здавалися сліпими) підійшли й уклонилися священикові й іконам. Вони обережно зняли черевики й залишили їх на сходах церкви, потім поцілували суворий образ святого Петко й дістали благословення священика. Двоє помічників священика дали жінкам по іконі, знявши перед цим шовкові покривала. Музика заграла гучніше, музикант із «гайдою» аж упрів, обличчя його набрало яскраво-пурпурових кольорів, щоки роздулися до величезних розмірів.

Потім баба Янка й жінка із затуманеними очима стали танцювати, просуваючись уперед. Вони жодного разу не збилися з ритму, а я, завмерши, дивився, як вони, танцюючи, ввійшли у вогонь. Жінки, зайшовши в коло, тримали ікони перед собою: голови гордо піднесені, погляд спрямований в інший світ. Хелен тиснула мою руку, поки в мене не заслабіли пальці. Ноги жінок піднімалися й опускалися на вугілля, здіймаючи живі іскри, раптом я побачив, як край спідниці баби Янки почав диміти. Жінки витанцьовували на жевріючих вогниках під загадковий ритм барабанів і волинки, і кожна кружляла у свій бік.

Я не бачив ікону, коли вони ввійшли в коло, але зараз помітив, що в руках сліпої жінки був образ Діви Марії з немовлям на колінах, із важкою короною на голові. Я також не бачив ікони баби Янки, поки вона не обійшла коло вдруге. Обличчя баби вражало, очі широко розкриті й зосереджені, губи стиснуті, стара шкіра сяяла від нестерпної спеки. Ікона, яку вона несла, мабуть, була такою ж старою, як й ікона Пресвятої Діви, але через кіптяву й жар я не міг точно розібрати образ – там було дві постаті, що стояли обличчям одна до одної в якомусь дивному танці, дві істоти однаково трагічні й урочисті. Одна – це лицар в обладунках і червоній мантії, а друга – дракон із довгим, закрученим хвостом.

Розділ 70

Грудень 1963 року

Моя люба донечко!

Зараз я у Неаполі Цього року я намагаюся більш систематично вести свої пошуки. У грудні в Неаполі тепло, і я вдячна за це, бо дуже застудилась. Я ніколи не знала, що означає бути самотньою до того, як покинула тебе, тому що мене ніколи ніхто так не любив, як любив твій батько й ти, гадаю, теж. А тепер я самотня жінка в бібліотеці, витираю свій ніс і роблю нотатки. Мені цікаво, чи був хто-небудь так само самотній, як я тут, у своєму номері готелю. При людях я ношу шарф, а вночі одягаю нічну сорочку з високим коміром. Коли я обідаю на самоті, хтось дивиться на мене й посміхається, я посміхаюсь у відповідь, а потім відвертаюсь. Ти не єдина людина, з якою я не маю права спілкуватися.

Твоя любляча мама Хелен.

Лютий 1964 року

Моя люба донечко!

В Афінах брудно й галасливо, мені важко дістати доступ до потрібних документів в Інституті середньовічної Греції, який, здається, так само середньовічний, як і його назва. Але сьогодні ранком я сиджу на Акрополі та майже уявляю собі, що одного разу наша розлука закінчиться і ми будемо сидіти – ти, можливо, уже будеш дорослою – на цих руїнах і дивитися згори на місто. Уявляю: ти будеш високою, як я і твій батько, із хвилястим темним волоссям (дуже коротким або в товстій косі), на тобі будуть окуляри від сонця й туфлі, можливо, шарф на голові, якщо буде так само похмуро, як і сьогодні. А я буду старою, зі зморшками і пишатимусь тільки тобою. Офіціанти в кафе будуть дивитися на тебе, а не на мене, я буду гордо сміятися, а твій батько суворо позиратиме на них з-під газети.

Твоя любляча мама Хелен.

Березень 1964 року

Моя люба доню!

Мої мрії вчора на Акрополі були такими живими, що сьогодні ранком я знову пішла туди, щоб написати тобі листа. Але щойно я сіла і подивилася на місто, як рана на моїй шиї почала пульсувати, і я подумала, що мій переслідувач дуже близько, він наздоганяє мене, і мені нічого не залишалося, як обернутися й пошукати серед туристів когось підозрілого. Я не розумію, чому цей диявол дотепер не знайшов мене. Я вже готова, я вже заражена й навіть чекаю на нього. Чому він не зробить один рух і не позбавить мене від цих страждань? Але коли я про це думаю, то розумію, що мушу продовжувати боротися з ним, оберігати й охороняти себе, використовуючи будь-який засіб проти нього. Я повинна передбачити його напад і сподіватися, що спіймаю його в одному з його лігвищ так зненацька, що, можливо, заповню сторінку історії, знищивши його. Ти, мій втрачений ангел, стоїш за всіма цими розпачливими амбіціями.

Твоя любляча мама Хелен.

Розділ 71

Коли ми побачили ікону, яку несла баба Янка, не знаю, хто зітхнув перший – я чи Хелен, але кожен із нас придушив свою реакцію одразу ж. Ранов сидів, притулившись до дерева, приблизно за десять кроків, і я з полегшенням відзначив, що він, нудьгуючи, дивився у бік долини із зневажливим виглядом і був зайнятий своєю сигаретою, тож він явно не помітив ікони. За кілька секунд баба Янка відвернулась від нас, і вони разом із другою жінкою протанцювали з тією самою жвавістю з багаття й попрямували до священика. Жінки повернули ікони двом хлопчакам, які одразу ж накрили їх. Я стежив за Рановим. Священик поблагословив жінок, а потім вони пішли за братом Іваном, який дав їм води. Проходячи мимо, баба Янка гордо подивилась на нас: вона сяяла, посміхалася й майже підморгувала, ми з Хелен одночасно вклонилися їй від самого лише страху. Я непомітно подивився на її ноги. Її старі голі ступні були зовсім не ушкоджені, як і ноги другої жінки. Лише їхні обличчя розчервонілися, немов обпалені на сонці.

– Дракон, – прошепотіла Хелен мені, коли ми дивилися на цих жінок.

– Так, – стиха відгукнувся я. – Треба дізнатися, де вони зберігають цю ікону й скільки їй років. Ходімо. Священик обіцяв показати церкву.

– Як щодо Ранова? – Хелен не оберталася.

– Залишається тільки молитися, щоб він не пішов за нами, – сказав я. – Здається, він не бачив ікони.

Люди почали розходитися, і священик повернувся до церкви. Ми повільно пішли за ним і побачили, як він ставить на місце ікону святого Петко. Двох інших ікон не було видно. Я уклонився йому й подякував, а потім сказав англійською, якою гарною була церемонія, махаючи руками й показуючи назовні Здавалося, він був задоволений. Потім я показав на стіни церкви й запитливо підвів брови:

– Ви проведете екскурсію?

– Екскурсію? – він запнувся на мить, а потім посміхнувся, показавши: почекайте – треба перевдягнутися.

Він повернувся у своєму повсякденному чорному одязі й почав підводити нас до кожної ніші, пояснюючи зображення на іконах, а також показуючи інші речі, менш зрозумілі нам. Він, здавалося, багато знав про це місце і його історію, якби ми тільки його розуміли. Нарешті я запитав його, де інші ікони, і він показав на зяючу діру, яку я помітив раніше біля бокового вівтаря. Їх уже, очевидно, повернули в склеп, де й зберігали. Він був дуже люб’язний, узяв ліхтар і повів нас униз.

Кам’яні сходи були крутими, а холодне повітря, що вирвалося відтіля, нагадало, як тепло в церкві. Я міцно стискував руку Хелен, коли ми спускалися вниз за ліхтарем священика, що освітлював стіни навколо нас. Але в маленькій кімнаті внизу було не зовсім темно: біля вівтаря горіли два свічники зі свічками, і за хвилину ми побачили, нехай навіть і нечітко, що це був не вівтар, а мистецьки зроблена мідна рака, частково прикрита багато вишитою червоною парчею. На ній стояли дві ікони в срібних рамках: Мадонна і – я ступив уперед – дракон із лицарем.

– Свєті Петко, – урочисто сказав священик, торкаючись труни.

Я показав на Пресвяту Діву, і він сказав нам щось про Бачковский монастир, але решти слів ми не зрозуміли. Потім я показав на другу ікону, і священик посміхнувся.

– Свєті Георгі, – пояснив він, показуючи на лицаря. Потім показав на дракона: – Дракула.

– Це може просто означати «дракон», – попередила мене Хелен.

Я кивнув.

– Як ми можемо дізнатися в нього, скільки років цій іконі?

– Старий? Старо? – спробувала Хелен.

Священик похитав головою на знак згоди.

– Много стар, – відповів він задумливо.

Ми вп’ялися в нього очима. Я підніс руку вгору й став загинати пальці. Три? Чотири? П’ять? Він посміхнувся. П’ять. П’ять пальців – приблизно п’ятсот років.

– Він вважає, що це п’ятнадцяте сторіччя, – сказала Хелен. – Добре, як же ми запитаємо, звідки вона?

Я показав на ікону, показав навколо склепу, на церкву над нами. Проте коли він зрозумів, то зробив всесвітньо відомий жест незнання: підвів брови й знизав плечима. Він не знав. Але намагався сказати нам, що ікона тут, у церкві святого Петко, чотириста років, а більше він не знає.

Нарешті він повернувся, посміхаючись, і ми приготувалися йти за його ліхтарем нагору крутими сходами. І ми назавжди пішли б із цього місця в повній безнадії, якби вузький підбор Хелен не потрапив у щілину між каменями підлоги. Вона роздратовано зітхнула, я знав, що в неї не було іншої пари туфель, і відразу нахилився, щоб допомогти їй. Священика майже не було видно, але світла було досить, щоб я міг побачити вигравіруваний малюнок на вертикальній стороні першої сходинки, поруч із ногою Хелен. Це був маленький дракон – грубий, але чіткий малюнок, такий самий, як у книзі. Я впав навколішки і провів рукою по малюнку. Хелен присіла поруч зі мною, забувши про туфлю.

– Святий Боже, – стиха мовила вона. – Що це за місце?

– Свєті Георгі… – повільно відповів я. – Це, мабуть, Свєті Георгі.

Вона вдивлялася в моє обличчя при тьмяному світлі з-під волосся, що впало їй на обличчя.

– Але ця церква стоїть із вісімнадцятого сторіччя, – заперечила вона. Та потім її обличчя прояснилося: – Ти думаєш, що?..

– Більшість церков засновані значно раніше, правильно? Ми знаємо, що ця була побудована, коли турки спалили попередню. Чи могла це бути церква монастиря, про який усі давно забули? – я пошепки висловлював своє хвилювання. – Її могли відновити десятиліття, сторіччя тому і перейменувати на честь мученика, якого пам’ятали.

Хелен із жахом обернулася й поглянула на мідну раку за нами.

– Ти думаєш…

– Я не знаю, – прошепотів я. – Просто мені здається, що вони могли переплутати одні мощі з іншими, але як давно, на твою думку, востаннє відкривали цей ящик?

– Він не виглядає досить великим, – відповіла Хелен. Сказати більше вона, здавалось, не могла.

– Не виглядає, – погодився я, – але нам треба спробувати перевірити. Принаймні, мені треба. Я хочу, щоб ти трималася подалі, Хелен.

Вона здивовано поглянула на мене, ніби сама думка здалася їй неймовірною.

– Це дуже серйозна річ – увірватися в церкву й опоганити труну святого.

– Я знаю, – сказав я. – Але якщо це могила не святого?

У світі було два імені, які ніхто з нас двох не насмілився б вимовити в тому темному холодному місці, з мерехтливим світлом і запахом бджолиного воску й землі. Одним із цих імен було Россі.

Коли ми вийшли з церкви, тіні від дерев почали подовжуватися, Ранов уже хвилювався й шукав нас. Брат Іван стояв поруч із ним, хоча я помітив, що вони майже не розмовляли один з одним.

– Ви добре відпочили? – чемно запитала Хелен.

– Час повертатися в Бачково, – тон Ранова знову став грубим, мабуть, він був розчарований тим, що ми нічого не знайшли. – Ранком їдемо в Софію. У мене там справи. Сподіваюся, ви задоволені?

– Майже, – сказав я. – Я 6 хотів іще раз зайти до баби Янки та подякувати її за допомогу.

– Дуже добре.

У Ранова був роздратований вигляд, але він пішов назад у село, і брат Іван мовчки йшов за нами. Вулиця була тиха, осяяна золотавим вечірнім світлом, звідусюди чувся запах їжі. Я побачив, що якийсь старий пройшов до центрального колодязя й набрав цебро води. Наприкінці маленької вулиці баби Янки в село заганяли отару кіз і овець, ми чули їх бекання, вони юрбилися біля будинків, поки хлопчик підганяв їх лозиною.

Баба Янка зраділа, побачивши нас. Ми подякували їй через Ранова за її чудовий спів і танок на багатті. Брат Іван мовчки благословив її.

– Як вам щастить не обгоріти? – запитала її Хелен.

– О, це сила Бога, – тихо відповіла вона. – Пізніше я не пам’ятаю, що сталося. Іноді після танцю моїм ногам гаряче, але я ніколи не обпікаю їх. Для мене це найкращий день року, хоча я багато чого не пам’ятаю. А потім місяцями я спокійна, наче озеро.

Вона дістала з шафи пляшку без етикетки й налила нам у склянки світло-коричневий лікер. На дні пляшки плавала трава. Ранов пояснив, що це спеціальні трави для смаку. Брат Іван відмовився, а Ранов узяв чарочку. Після кількох ковтків він почав роздратовано розпитувати про щось брата Івана. Незабаром між ними вже зчинилася суперечка, за якою ми не могли встежити, хоча я часто вловлював слово «політично».

Ми сиділи й слухали якийсь час, а потім я відволік Ранова на мить, щоб він запитав у баби Янки, чи можу я скористатися її туалетом. Той неприємно розсміявся (він явно повертався до колишніх звичок).

– Боюсь, що вам тут не сподобається, – сказав він.

Баба Янка теж розсміялася і показала на задні двері Хелен сказала, що піде зі мною й почекає своєї черга.

Сарайчик баби Янки ще більше розвалювався, ніж її будинок, але він був досить широким, щоб заховати нашу втечу серед дерев і вуликів, а потім через задні ворота. На своєму шляху ми нікого не бачили, але, дійшовши до дороги, перейшли на звичайну ходу, тихо пірнули в кущі, а звідти зійшли на пагорб. На щастя, навколо церкви нікого не було, і вона вже ховалася в тіні. Багаття догоряло червоною плямою під деревами.

Ми не пішли через вхідні двері, звідки нас могли побачити з дороги, а натомість обійшли церкву ззаду. Там було маленьке віконце, прикрите зсередини пурпурними шторами.

– Так ми потрапимо у вівтар, – сказала Хелен.

Дерев’яна рама була замкнена тільки на засувку, а не прикручена, і, трохи попоравшись, ми відчинили вікно й пробралися між шторами, акуратно закриваючи все за собою. Усередині я зрозумів, що Хелен мала рацію: ми були за іконостасом.

– Жінкам сюди не можна входити, – тихо сказала вона, одночасно оглядаючи все навколо з науковим інтересом.

У кімнаті за іконостасом стояв високий вівтар, прикрашений гарною тканиною й свічками. Поруч, на мідних підставках, лежали дві старовинні книги, а на гачках уздовж стіни висіло чудове вбрання, яке ми бачили сьогодні на священику. Було до жаху тихо та спокійно. Я знайшов святі ворота, крізь які священик виходить до своїх парафіян, і ми з Хелен винувато ввійшли в темну церкву. Вона була погано освітлена через маленьке вікно, всі свічки були погашені, можливо, щоб запобігти пожежі Якийсь час знадобився на те, щоб знайти сірники на полиці. Я вибрав для кожного з нас по свічці й запалив їх. Потім ми почали з великою обережністю спускатися сходами.

– Мені це не подобається, – почув я, як Хелен шепоче за моєю спиною, але я знав, що вона не зупиниться ні за яких умов. – Скільки, як ти гадаєш, мине часу, поки Ранов почне шукати нас?

Склеп був найтемнішим місцем, у якому я будь-коли бував, усі свічки були погашені, і я зрадів тим двом плямам світла, які ми несли. Я запалив своєю свічкою погашені свічки. Вони запалали, освітлюючи мідно-золотавий блиск на раці. Руки почали дуже тремтіти, але я зміг витягти з кишені піджака маленький кинджал у футлярі, подарований Тургутом – я зберігав його відтоді, як виїхав із Софії. Я поклав його на підлогу поруч із ракою, і ми з Хелен обережно відсунули обидві ікони – я відвів очі від дракона й святого Георгія. Ми поставили їх біля стіни, прибрали важку парчу, і Хелен склала її збоку. Весь цей час я кожною клітиною свого тіла прислухався до будь-якого звуку нагорі, у церкві, через що тиша почала свистіти в мене у вухах. Раптом Хелен схопила мене за рукав, ми прислухалися разом, але нічого не ворухнулося.

Тремтячи, ми дивилися на раку. Верх був прикрашений красивим барельєфом: довговолосий святий, який підвів руку, благословляючи нас. Це, мабуть, був той мученик, чиї кістки ми могли знайти усередині. Я спіймав себе на думці, що насправді сподіваюся знайти там кілька святих кісток, і потім усе скінчиться. І далі буде порожнеча – ні Россі, ніякої помсти. Кришка труни, здавалося, була прибита цвяхами або прикручена болтами, і я ніяк не міг її відкрити. Коли ми трохи розхитали її, усередині щось зрушилося, здавалось, сухо вдарилось об стінки. Насправді усередині було щось дуже маленьке, хіба що дитяче тіло або частини тіла, але воно було дуже важким. На якусь мить я з жахом подумав, що там тільки голова Влада Дракули, хоча в такому разі все одно залишиться багато чого незрозумілим. Чоло в мене взялося потом, і я подумав, чи не піти нагору по якийсь інструмент, хоча й не сподівався знайти там що-небудь.

– Давай спробуємо поставити це на підлогу, – сказав я крізь зуби. Разом ми якось переставили раку вниз, – тут я краще розгляну гаки й засуви: може, мені вдасться добре смикнути й відкрити.

Я вже збирався зробити це, як раптом Хелен тихенько зойкнула:

– Поле, поглянь!

Квапливо обернувшись, я побачив, що запилений мармур, на якому стояла рака, був не суцільним блоком, верхня плита з’їхала трохи, коли ми намагалися зрушити труну. Мабуть, я не дихав тієї миті, коли разом, без слів, нам вдалося зсунути ту мармурову плиту. Вона була не товстою, але важила десь тонну, ми важко дихали, коли притулили її до стіни. Унизу лежала друга, довга кам’яна плита, з такого ж каменю, як підлога й стіни, плита завдовжки з людський зріст. На поверхні був дуже грубий портрет, вирізаний на твердій поверхні – це було не обличчя святого, а обличчя звичайної людини, суворої людини, з мигдалеподібними очима, довгим носом і вусами, жорстоке обличчя під трикутним капелюхом, що мало самовдоволений вигляд навіть із такими грубими обрисами.

Хелен відсахнулася, і при світлі свічок я побачив, що навіть губи в неї побіліли, а я поборов бажання взяти її за руку й вибігти з нею нагору.

– Хелен, – тихо почав я, але більше не міг нічого сказати.

Я підняв кинджал, а Хелен дістала щось із-під свого жакета – я не побачив звідки саме – маленький пістолет і поклала його на відстані витягнутої руки біля стіни. Потім ми потягнулися до краю могильної плити й підняли її. Камінь легко ковзнув убік, наполовину відкривши могилу: дивна будова. Ми обоє помітно тремтіли, і камінь ледве не вислизнув у нас із рук. Зсунувши його, ми подивилися всередину і побачили тіло, щільно заплющені очі, жовту шкіру, неприродно червоні губи і… почули беззвучний подих. Це був професор Россі.

Розділ 72

Як би мені хотілося сказати, що я повівся хоробро або зробив щось потрібне, коли схопив Хелен у свої обійми, боячись, що вона зомліє. Але я нічого такого не зробив. Немає нічого гіршого, як побачити улюблене обличчя, позначене смертю, або фізичним розкладанням, або жахливою хворобою. Ніякого монстра не можна порівняти з таким обличчям – нестерпно близьким.

– О Россі… – сказав я, і сльози потекли по щоках так несподівано, що я навіть не відчув, як вони підступили.

Хелен зробила крок уперед і подивилась на нього. Тепер я помітив, що він був у тому одязі, який я бачив на ньому тієї ночі, коли розмовляв із ним, приблизно місяць тому, одяг був брудний і порваний, наче він потрапив в аварію. Краватки не було. Патьоки крові виднілися з одного боку на його шиї, вони забарвили комір у пурпуровий колір. Рот був вологим через слабкий подих, і якщо не вважати те, як здіймалися й опускалися його груди, він здавався нерухомим. Хелен простягла руку.

– Не займай! – сказав я різко, і це тільки збільшило мій страх.

Але Хелен, здавалося, була в такому самому трансі, що за мить вона із тремтячими губами вже гладила своїми пальцями його щоку. Я не знаю, чи гірше було те, що він розплющив очі, але він зробив це. Вони все ще були яскраво-блакитними, навіть у тьмяному світлі свічок, але білки були червоними, а повіки набрякли. Ці очі були до жаху живими й здивованими, він дивився навсібіч, намагаючись зрозуміти наші обличчя, але тіло все ще залишалося нерухомим. Потім його погляд зупинився на Хелен, що схилилася над ним, блакить його очей прояснилася з неймовірною силою, наче вони хотіли увібрати всю її в себе.

– О любове моя, – сказав він ніжно.

Його губи потріскалися й розпухли, але голос був тим голосом, що я любив, – цей хрипкий акцент.

– Ні, не я… моя мати… – сказала Хелен ледь чутно. Вона поклала руку на щоку Россі. – Тату, я Хелен… Олена. Я твоя дочка.

Тоді він підвів одну руку, слабко, ніби не міг нею керувати, і взяв її за руку. Його руки були в синцях, нігті виросли й пожовкли. Я хотів сказати йому, що ми врятуємо його, витягнемо звідси за мить, що ми повертаємося додому, але я вже знав, як сильно він поранений.

– Россі, – сказав я, нахиляючись нижче. – Це Пол. Я тут.

Він здивовано дивився то на мене, то на Хелен, потім заплющив очі й зітхнув, і цей подих пройшов через усе його набрякле тіло.

– О Поле, – сказав він. – Ти прийшов по мене. Тобі не треба було цього робити.

Він знову подивився на Хелен, його очі знову затуманилися, здавалось, він хотів сказати щось ще.

– Я пам’ятаю тебе, – прошепотів він.

Я порився у внутрішній кишені піджака й дістав звідти перстень, який дала мені мати Хелен. Я підніс його близько до очей Россі, але не настільки близько, щоб він розгледів його. Тоді він відпустив руку Хелен і незграбно доторкнувся до поверхні персня.

– Для тебе… – сказав він Хелен.

Вона взяла його й наділа на палець.

– Моя мати, – сказала Хелен, тепер вона не могла втримати тремтіння губ. – Ти пам’ятаєш? Ти зустрів її в Румунії.

Він поглянув на неї, наче згадав щось, і посміхнувся, а потім сказав хрипким голосом:

– Так, – прошепотів він нарешті. – Я кохав її. Куди вона поїхала?

– Вона в безпеці, в Угорщині, – відповіла Хелен.

– А ти її дочка? – тепер у його голосі було чутно подив.

– Я твоя дочка.

На його очі повільно, ніби через силу, навернулися сльози і заповнили зморшки у кутиках очей. Вологі озерця блищали у світлі свічок.

– Будь ласка, подбай про неї, Поле… – слабким голосом попросив він.

– Ми одружимось, – сказав я йому. Я поклав руку йому на груди. Я відчував нелюдський подих, але затримав руку.

– Це… добре, – мовив він нарешті. – Її мама жива, здорова?

– Так, тату, – голос Хелен тремтів. – Вона в Угорщині, з нею все гаразд.

– Так, ти говорила це… – він знову заплющив очі.

– Вона все ще любить вас, Россі. – Я тремтячою рукою погладив його плече. – Вона посилає вам свій перстень… І поцілунок.

– Я багато разів намагався згадати… але щось…

– Вона знає, що ви намагалися. Відпочиньте трохи.

Його подих став тривожно хрипким.

Раптом його очі розплющились, і він спробував підвестися. Неможливо було дивитися, як він марно намагається хоч трохи піднятися.

– Діти, ви мусите зараз же піти, – задихаючись, наказав він. – Ви тут у небезпеці. Він повернеться і вб’є вас. – Його очі тривожно бігали.

– Дракула? – тихо запитав я.

Його обличчя дико спотворилося тієї миті, коли він почув це ім’я.

– Так, він у бібліотеці.

– Бібліотеці? – я запитливо озирнувся, відірвавши погляд від жахливого обличчя Россі. – У якій бібліотеці?

– Його бібліотека тут, – він намагався показати очима на стіну.

– Россі, – промовив я. – Скажіть нам, що трапилося і що ми повинні зробити.

Здавалося, йому важко було дивитися, він не міг на мені сфокусувати погляд і тому часто моргав. Засохла кров на його шиї злущувалась, коли він намагався дихати.

– Він несподівано прийшов по мене у мій кабінет і забрав далеко. Я на якийсь час знепритомнів, тому не знаю, що це за місце.

– Болгарія, – сказала Хелен, ніжно тримаючи його опухлу руку.

У його очах знову блиснув інтерес, спалах цікавості.

– Болгарія? Ось чому… – він спробував облизати губи.

– Що він зробив із вами?

– Він забрав мене сюди, щоб я стежив за його диявольською бібліотекою. Я опирався у будь-який спосіб, який я тільки міг придумати. Це моя провина, Поле. Я знову почав робити дослідження для статті… – Йому було важко дихати. – Я хотів показати частину… широкого класу легенд, починаючи із греків. Я… я чув, що в університеті з’явився новий учений, який писав про нього, але не знав імені цієї людини.

Я почув, як Хелен різко вдихнула. Россі перевів очі на неї.

– Мені здавалося, що варто зрештою надрукувати… – він захрипів і на мить заплющив очі.

Хелен тримала його за руку і тремтіла, притулившись до мене. Я міцно обіймав її.

– Все гаразд, – сказав я, – просто відпочиньте.

Але Россі твердо вирішив закінчити.

– Ні, не гаразд, – сказав він усе ще із заплющеними очима. – Він дав тобі книгу. Тоді я знав, що він прийде по мене, і він це зробив. Я боровся з ним, але він майже зробив мене таким, як і він сам…

Здавалося, він був не в змозі підвести другу руку, незграбно крутив головою й шиєю, і ми раптом побачили глибоку рану збоку біля горла. Вона все ще була відкритою, а коли він рухався, вона відкривалася й кровоточила. Наш погляд, здавалося, схвилював його ще більше, і він благально подивився на мене.

– Поле, надворі сутеніє?

Хвиля жаху й розпач пройшла крізь мене, прострілюючи руки.

– Ви відчуваєте це, Россі?

– Так, я знаю, коли сутеніє, я стаю голодним. Будь ласка, він почує вас незабаром. Швидше… Йдіть.

– Скажіть нам, як його знайти, – у відчаї благав я. – Ми вб’ємо його.

– Так, убийте його, якщо ви зможете зробити це, не завдавши собі шкоди. Убийте його за мене, – прошепотів він, і я вперше помітив, що він усе ще може відчувати лють. – Послухай, Поле. Там є книга. Життєпис святого Георгія… – йому знову стало важко дихати. – Дуже стара, у візантійській обкладинці – ніхто ніколи не бачив таку книгу. У нього багато великих книг, але ця… – на мить, здається, він знепритомнів, і Хелен стисла його руку у своїх, мимоволі заплакавши. Отямившись, він прошепотів: – Я сховав її в першій шафі ліворуч. Візьміть її з собою, якщо зможете. Я написав дещо… я поклав це всередину. Швидше, Поле. Він прокидається. Я прокидаюся разом із ним.

– О Боже! – Я озирнувся навсібіч, шукаючи допомоги, але що могло нам допомогти, я не знав. – Россі, будь ласка, я не дозволю йому забрати вас. Ми вб’ємо його, і ви одужаєте. Де він?

Але цього разу Хелен поводилася спокійніше, вона взяла кинджал і показала йому.

Він тяжко зітхнув, і на його обличчі блиснула посмішка. Тоді я побачив, що його зуби подовжилися, як у собаки, і куточки рота були надірвані. Сльози вільно текли з його очей, залишаючи струмочки на впалих жовтих щоках.

– Поле, друже мій…

– Де він? Де ця бібліотека? – ще наполегливіше запитав я, але Россі більше не міг говорити.

Хелен зробила швидкий жест, я зрозумів і схопив камінь біля краю стіни на підлозі. У мене багато часу пішло на те, аби звільнити його, тієї миті мені здалося, що я чую звуки в церкві над нами. Хелен розстебнула йому сорочку, ніжно розвела її краї, а потім приставила кинджал Тургута до грудей Россі.

Він ще мить довірливо дивився на нас блакитними, як у дитини, очима, але потім знову заплющив їх. Щойно вони заплющилися, я зібрав усі свої сили й опустив на руків’я кинджала давній камінь, той камінь, який поклав сюди якийсь невідомий чернець або найнятий селянин у дванадцятому чи тринадцятому сторіччі. Можливо, цей камінь лежав століттями, а ченці ходили по ньому, коли приносили ховати померлого або брали вино. Камінь не зрушився з місця, коли труп іноземного вбивці турків таємно занесли в склеп і поховали поруч у свіжій могилі або коли ченці з Валахії відправляли нову єретичну месу над ним, коли оттоманська варта прийшла сюди й марно намагалася знайти труп або коли оттоманські вершники в’їхали в церкву зі своїми ліхтарями, коли нова церква була споруджена нагорі, й коли мощі святого Петко поклали в раку й поставили поруч, і коли прочани ставали навколішки, щоб дістати благословення мученика. Він лежав там протягом усіх цих довгих століть, поки я грубо не вирвав його і не знайшов йому нове призначення. І це все, що я можу написати.

Розділ 73

Травень 1954 року

Мені нема кому писати цей лист, і я не маю ні крихти надії, що це хтось коли-небудь знайде, але мені здається злочином не спробувати записати те, про що я дізнався, поки я все ще на це здатен, і тільки Бог знає, як довго це триватиме.

Кілька днів тому мене забрали з мого кабінету в університеті, я не впевнений, скільки саме минуло днів, але припускаю, що це все ще травень. Того вечора я попрощався зі своїм улюбленим учнем і другом, який показав мені свою копію демонічної книги, про яку я роками намагався забути. Я бачив, як він пішов і забрав із собою все, чим я міг йому допомогти. Потім я зачинив двері свого кабінету й просидів якийсь час, відчуваючи страх і жаль. Я знав, що сам був винен. Я таємно відновив своє дослідження історії вампірів та збирався оприлюднити свої знання щодо легенди про Дракулу й, можливо, навіть розкрити загадку про місцезнаходження його могили. Я дозволив часу, раціональності й гордості ввести мене в оману щодо відсутності будь-яких наслідків таких досліджень. Я сам собі зізнався у своїй провині навіть у ту першу мить самотності.

Мені було дуже боляче віддавати Полу записи мого дослідження й листи, у яких я описав свій досвід: не тому, що хотів залишити їх у себе – бажання працювати далі над цією темою повністю зникло тієї миті, коли він показав мені свою книгу. Я просто дуже шкодував про те, що доводиться вкладати ці гіркі знання в його руки, хоча був упевнений у тому, що чим більше він зрозуміє, тим краще зможе захистити себе. Мені залишалося тільки сподіватися, що коли й чекає на нас якесь покарання, то жертвою буду я, а не Пол із його юнацьким оптимізмом, легким кроком і ще не випробуваним чудовим розумом. Полові не більше двадцяти семи, а в мене за плечима – десятиріччя життя й багато в чому незаслужене щастя. Такою була моя перша думка. Друга була практичною. Навіть якщо я й хотів захистити себе, я тоді не знав, як це зробити. У мене була тільки моя віра й раціональність. Зберігаючи свої нотатки, я не придбав традиційних засобів захисту від зла: ні хрестів, ні срібних куль, ні хоча б часнику. Я ніколи не вдавався до таких засобів, навіть у самий пік свого дослідження, але зараз починаю шкодувати про те, що порадив Полові застосовувати лише ресурси свого розуму.

Ці думки зайняли в мене хвилину або дві, і, як виявилося, більше часу в мене в розпорядженні не було. Потім увірвався раптовий холодний вітер, і переді мною з’явилося щось величезне, але я майже нічого не бачив. Після цього, здавалося, все моє тіло від страху піднялося зі стільця. В одну мить мене обхопили, засліпили, і я відчув, що помираю, хоча не знав, від чого. Посередині всього цього в мене з’явилося дивне видіння молодості й прекрасного, це було швидше відчуття, а не видіння, я почувався набагато молодшим, сповненим любові до чогось чи до когось. Напевно, саме так помирають люди. Якщо так, коли настане мій час – а він настане незабаром, якою б жахливою не була та мить – я сподіваюся, що це видіння буде зі мною знову.

Що було після цього – не пам’ятаю, це був такий проміжок часу, який я не міг і зараз не можу виміряти. Коли я почав повільно приходити до тями, то був приголомшений тим, що живий. У перші секунди я нічого не бачив і не чув. Мій стан був схожий на той, коли прокидаєшся після жахливої операції, і разом зі свідомістю приходить біль. Усе моє тіло було слабким і боліло скрізь, у мене пекло в правій нозі, у горлі й голові. Повітря було холодним і вологим, і чого б я не торкався, все було холодним. Я змерз до кісток.

За цими почуттями з’явилося світло – тьмяне світло, але його було досить, аби зрозуміти, що я не осліп і лежу з розплющеними очима. Це світло й біль цілком переконали мене в тому, що я живий. Я почав згадувати те, що спочатку вважав подіями минулого вечора: Пол прийшов у мій кабінет із жахливою знахідкою. Потім із раптовим болем у серці я усвідомив, що, напевно, перебуваю в ув’язненні в диявола. Ось чому моє тіло було покалічене і здавалося, що мене оточував запах самого зла.

Я поворухнувся, обережно, наскільки це було можливо, і, долаючи слабкість, повернув голову, а потім підвів її. Погляд мій утупився в стіну, що була менш ніж за десять сантиметрів від мене, а тьмяне світло, яке я вже бачив, ішло зверху. Я зітхнув і почув власний подих, тоді я повірив, що все ще можу чути: просто опинився в такому тихому місці, що через цю тишу подумав, ніби я глухий.

Я прислухався дужче – і нічого не чув, і тоді я обережно підвівся, щоб сісти. Від цього руху я відчув біль по всьому тілу й слабкість у суглобах, а у скронях запульсувала кров. Сидячи, я повернув собі всі свої почуття й зрозумів, що лежу на камені, а плечі спираються на стіни по обидва боки від мене. У голові лунало жахливе дзижчання, так що, здавалося, заповнювало простір навколо мене. Це був похмурий простір, і по кутках ховалася темрява. Я провів навколо себе руками. Я сидів у відкритому саркофазі.

Це відкриття викликало в мені нудоту, але тієї миті я помітив, що на мені був той самий одяг, що й у кабінеті, хоча піджак і сорочка були розірвані, а краватка зникла. Той факт, що на мені був мій одяг, трохи переконав мене в тому, що це була не смерть, не божевілля, я не прокинувся в іншій епосі, якщо тільки не перемістився разом зі своїм одягом. Я торкнувся одягу і знайшов гаманець у кишені штанів. Я був шокований, побачивши цей знайомий предмет у руках. Годинник, на превеликий жаль, зник із зап’ястя, а із внутрішньої кишені піджака – моя гарна ручка.

Потім я підніс руку до горла й обличчя. На обличчі нічого не змінилося, не враховуючи дуже маленької ґулі на чолі, але на шиї я знайшов неприємний прокол, і шкіра під моїми пальцями виявилася липкою. Коли я занадто різко повертав голову або ковтав слину, рана ніби чмокала – цей звук був найогиднішим для мене. Місце укусу також набрякло й пульсувало від болю, коли я торкався його. Я відчув, що можу знову зомліти від горя й безнадії, але потім згадав, що в мене вистачило сили сісти. Напевне, я втратив не так багато крові, як боявся спочатку, і, можливо, мене вкусили лише раз. Я відчував, що був собою, а не демоном, мені не хотілося крові, і серце не прагло жорстокості. Але невдовзі відчай заполонив мене. Хіба це мало якесь значення, що я поки не жадав крові? Де б я не був, це, без сумніву, було всього лише справою часу, поки мене не заразять повністю. Якщо, звичайно, мені не пощастить утекти.

Я повільно повернув голову, озираючись навколо і намагаючись протерти очі, щоб визначити джерело світла. Це було червонувате сяйво далеко в темряві, але наскільки далеко, я не міг сказати. А між мною й цим світлом мерехтіли темні важкі форми. Я провів рукою по зовнішній стіні мого кам’яного ложа. Саркофаг, здавалося, знаходився близько до землі чи кам’яної підлоги, я обмацував її рукою доти, доки не впевнився, що не впаду з великої висоти. Я насилу дотягнувся ногою до підлоги. Мої ноги дуже трусилися, я впав навколішки, як тільки вибрався із саркофага. Тоді я міг бачити трохи краще. Я пішов до джерела ніжного червонуватого світла, простягнувши руки перед собою. Майже відразу я натрапив на щось – це, здавалося, був ще один саркофаг, який виявився порожнім, а потім спіткнувся об якісь дерев’яні меблі. Коли я натрапив на дерев’яну стінку, я почув, ніби впало щось м’яке, але не бачив, що це було.

Іти навпомацки у темряві було жахливо: я щосекунди очікував, що на мене кинеться те чудовисько, котре принесло мене сюди. Мені спало на думку, що я насправді мертвий: може, це була якась жахлива версія смерті, яку я помилково прийняв за продовження життя. Але нічого не накидалося на мене, біль у нозі був досить переконливим, і я дедалі ближче підходив до світла, яке танцювало і тремтіло наприкінці довгої кімнати. Світло затуляла (зараз я міг бачити) велика темна нерухома маса. Коли я був за кілька кроків від неї, я побачив слабкий червоний вогонь. Він горів у візерунчастому кам’яному каміні. Вогонь давав досить світла, щоб можна було розрізнити кілька масивних старовинних предметів-меблів: великий стіл із розкиданими паперами на ньому, різьблена скриня, один чи два високих кутастих стільці. На одному зі стільців, оберненому до мене спинкою й передом до вогню, хтось нерухомо сидів: я побачив маківку темної голови над високою спинкою стільця. Я пошкодував, що не пішов у протилежний бік, далі від світла, до можливого виходу. Але я був приголомшений побаченою головою й королівським стільцем, а також ніжним світлом вогню. З одного боку, мені знадобилася вся моя сила волі, щоб піти в його бік, а з іншого – я не міг відвернутися, навіть якби спробував.

На своїх тремтячих ногах я повільно ввійшов у світло, і коли обійшов величезне крісло, чоловік повільно повернувся й поглянув на мене. Оскільки його спина була обернена до вогню, а навколо нас було так мало світла, я не бачив його обличчя, хоча у першу мить, здається, побачив бліді вилиці й око, що блиснуло. У нього було довге темне кучеряве волосся, що спадало по його плечах на коротку мантію. Було щось у його русі таке, що невимовно відрізняло його від живої людини, але я не міг сказати, був цей рух швидший чи повільніший. Він був трохи вищий за мене, але здавався кремезним і високим, я бачив розмах його широких плечей на тлі вогню. Потім він потягнувся за чимось, нахилившись до вогню. Я подумав, що він хотів убити мене, тож стояв дуже тихо, сподіваючись померти гідно, як би це не сталося. Але він усього лише запалив від вогню тонку свічку і підніс її до інших у канделябрі біля свого крісла, а потім повернувся до мене.

Тепер я бачив його краще, хоча обличчя його все ще залишалося в тіні. На голові в нього був гостроверхий зелений із золотом капелюх з приколотою над бровами великою коштовною брошкою, його масивні плечі огортав шитий золотом оксамит і зелений комір щільно прилягав до його великого підборіддя. Брошка над бровами й золоте гаптування на комірі поблискували при світлі вогню. На плечі в нього була накинута мантія з білого хутра й сколена срібним символом дракона. Його дуже оригінальний одяг налякав мене не менше, ніж сама його не жива й не мертва присутність. Це був справжній одяг, живий, свіжий, а не вицвілий зразок музейного експоната. Він, утілення неймовірної розкоші й граціозності, став мовчки переді мною, вкритий, наче снігом, білою мантією. Свічки освітлювали долоню з тупими пальцями, страшну руку, що лежала на руків’ї кинджала, а нижче – міцні ноги в зелених штанях і черевики. Він трохи ворухнувся, повертаючись до світла, але все ще мовчав. Тепер я краще міг бачити його обличчя, і жорстока сила в ньому змусила мене відступити на крок: великі чорні очі під насупленими бровами, довгий прямий ніс, широкі вилиці. Тепер я бачив його міцно стулений рот, розтягнутий у страшній посмішці, яскраво-червоні губи під довгими темними вусами скривились. У куточку його рота я помітив пляму крові – о Боже, я весь зіщулився, побачивши це. Самого лише жахливого вигляду крові було вже досить, але щойно я усвідомив, що це може бути моя власна кров, як голова в мене пішла обертом.

Він із гордістю випростався й подивився мені просто в очі через весь той морок, що роз’єднував нас.

– Я – Дракула, – сказав він.

Слова пролунали чітко й холодно. У мене було таке відчуття, що він говорив невідомою мені мовою, хоч я чудово розумів його. Я не мав змоги говорити і лише стояв, дивлячись на нього, паралізований жахом. Він був усього лише за десять футів від мене і, живий чи мертвий, мав реальний та могутній вигляд.

– Ходімо, – сказав він тим самим холодним і спокійним тоном. – Ви втомилися й голодні після нашої прогулянки. Я накрив для вас вечерю.

Його жест був граціозним, навіть люб’язним, і на коротких білих пальцях блиснули коштовні камені.

Біля каміна я побачив стіл, на якому стояли численні страви. Тепер я відчув запах їжі, гарної, справжньої, людської їжі, і від цього аромату в мене запаморочилося в голові Дракула повільно підійшов до столу й налив у склянку щось червоне із глечика. Мені здалося, що це могла бути кров.

– Ходімо, – повторив він дещо м’якше й сів на стілець, припустивши, що я підійду, якщо він буде на відстані.

Я невпевнено пішов до вільного стільця. Ноги піді мною тремтіли як від страху, так і від слабкості. Я сів серед темних подушок, вірніше впав, і подивився на страви. Навіщо, подумав я, мені їсти, коли я можу померти будь-якої миті? Цю таємницю знало лише моє тіло. Дракула дивився на вогонь: я бачив злісний профіль, довгий ніс і сильне підборіддя, темні завитки волосся на його плечах. Він задумливо склав руки, його вишиті рукави й мантія зсунулись, оголюючи зап’ястя в зеленому оксамиті й великий шрам на зовнішньому боці руки. Він був мовчазний і замислений. Я більше не відчував загрози, і мов уві сні я підняв кришку з якоїсь страви.

Раптом я відчув такий голод, що більше не міг стримуватися: я готовий був їсти, хапаючи їжу обома руками. Але я опанував себе й узяв металеву виделку й ніж і відрізав спочатку шматок смаженої курки, а потім м’яса якоїсь незнайомої дичини. На столі були керамічні тарілки з картоплею й кашею, житнім хлібом, гарячим супом, що духмянів зеленню. Я жадібно їв, змушуючи себе зменшити швидкість, щоб не скорчило шлунок. Срібний келих біля мого ліктя був по вінця наповнений міцним червоним вином, а не кров’ю, і я випив його до дна. Дракула не поворухнувся за весь час моєї вечері, хоч я не міг стриматися й дивився на нього щосекунди. Закінчивши, я майже готовий був померти, відчувши на мить справжнє блаженство. Ось чому, подумав я, годують людину, яку ведуть на страту. Це була моя перша здорова думка після того, як я отямився в саркофазі. Я повільно прикрив порожні тарілки, намагаючись якнайменше шуміти, а потім відхилився, очікуючи.

Минуло досить багато часу, і він повернувся на стільці.

– Ви закінчили свою вечерю, – тихо сказав він. – Тепер, мабуть, ми можемо поговорити, і я розповім, чому приніс вас сюди.

Його голос знову був чистим і холодним, але цього разу я вловив слабке тремтіння у нього всередині, ніби механізм, що видавав цей звук, був неймовірно старим і зношеним. Він задумливо дивився на мене, і я відчув, як зменшуюсь під його поглядом.

– Ви маєте хоч якесь уявлення щодо того, де ви?

Я сподівався, що мені не доведеться говорити з ним, але й у мовчанні не було сенсу, воно могло лише розлютити його, хоча тієї миті він здавався досить спокійним. Мені раптом спало на думку, що, відповідаючи йому і якось зволікаючи, я, може, встигну оглянути все навколо чи продумати можливий план утечі, або, може, мені пощастить знищити його. Мабуть, зараз ніч, інакше він не прокинувся б, звичайно, якщо легенда правдива. Колись настане ранок, і, коли я буду ще живий, він засне, а я не спатиму.

– Ви маєте хоч якесь уявлення про те, де ви? – терпляче повторив він.

– Так, – сказав я. Я не міг змусити себе звертатися до нього за титулом. – Принаймні, я думаю, що так. Це ваша могила.

– Одна з них, – він посміхнувся, – моя найулюбленіша.

– То ми у Валахії? – я не міг утриматись, щоб не запитати.

Він похитав головою так, що світло від багаття перемістилося з його волосся на яскраві очі. Щось нелюдське було в цьому русі, від якого в мені все стислося всередині. Він не рухався, як жива людина, і все-таки я не міг сказати точно, у чому саме різниця.

– Валахія стала занадто небезпечною. Мені треба було б спочивати там вічно, але це, як виявилося, неможливо. Уявіть: після стількох боїв за трон, за нашу волю я не міг навіть залишити там свої кості.

– Тоді де ми?

Я намагався, але знову безуспішно, уявити, що це звичайна бесіда. Потім я раптом зрозумів, що не хочу, аби ніч минала спокійно й швидко, хоч би у мене й був шанс. Я хотів довідатися щось про Дракулу. Ким би не була ця істота, вона прожила п’ятсот років. Його відповідь, звичайно ж, помре разом зі мною, але цей факт не втримав мене від цікавості.

– Так, де ми… – повторив Дракула. – Це не має значення, я думаю. Ми не у Валахії, якою тепер керують дурні.

Я вирячив на нього очі.

– Ви знаєте… ви знаєте, що відбувається в сучасному світі?

Він подивився на мене з подивом, від якого його жахливе обличчя скривилося. Уперше я побачив маленькі ясна і довгі зуби, через які він, коли посміхався, був схожий на собаку. Видіння зникло так само швидко, як і з’явилося: ні, його рот був нормальним, якщо не зважати на маленьку пляму моєї або чиєїсь крові під темними вусами.

– Так, – посміхнувся він, і на мить я злякався, що мені доведеться почути його сміх. – Я знаю сучасний світ. Пізнання світу – це моя улюблена робота.

Я відчув, що настав момент відповідної атаки, яка може захопити його:

– Тоді чого ви хочете від мене? Я багато років ігнорував сучасність, я жив минулим, на відміну від вас.

– О, минуле… – у світлі вогню він знову зчепив пальці. – Минуле дуже корисне, але лише тим, що допомагає збагнути сьогодення. Сьогодення – ось багатство. Але мені дуже подобається минуле. Ходімо, коли ви вже поїли і відпочили, я можу щось показати вам.

Він підвівся і знову зробив такий рух, наче ним керувала якась сила, а не м’язи власного тіла. Я теж поквапився підвестись разом із ним, побоюючись, що це може бути пастка, і він просто зараз може накинутись на мене. Але він повільно повернувся і, взявши зі свічника свічку, високо підніс її над головою.

– Візьміть із собою світло, – порадив він, відходячи далі від вогню у темряву великої кімнати. Я узяв другу свічку й пішов за ним, тримаючись якнайдалі від його дивного одягу й рухів, які холодили душу. Я сподівався, що він не відведе мене назад у саркофаг.

У слабкому світлі наших свічок я почав розрізняти предмети, яких не помічав раніше, – чудові речі Тепер я бачив перед собою довгі столи, міцні старовинні столи. І на них лежали стоси книг: давні шкіряні палітурки й позолочені корінці, які віддзеркалювали світло моєї свічки. Тут були ще й інші предмети – ніколи раніше я не бачив стільки чорнильниць, ручок і пер. Поруч лежала купа пергаменту, який мерехтів від світла свічки, стара друкарська машинка із вставленим аркушем. Я побачив сяйво прикрашених коштовностями обкладинок і коробок, згортки рукописів на мідних тацях, величезні фоліанти й томи іп quatтo, ряди більш сучасних видань на довгих полицях. До речі, ми були оточені – кожна стіна, здавалося, була заповнена книгами. Піднісши свічку, я прочитав кілька назв європейськими мовами, а поруч побачив витончений арабський напис. Більшість книг були занадто старі, щоб на них збереглася назва. Це було книгосховище, яке не можна було порівняти ні з чим, і всупереч собі в мене виникло бажання відкрити деякі книги, доторкнутися до загадкових манускриптів.

Дракула повернувся, тримаючи свічку над головою, і світло заграло в коштовному камінні на його шапці: у топазах, смарагдах, перлинах. Так само яскраво блищали його очі.

– Що ви думаєте про мою бібліотеку?

– Чудова колекція. Скарбниця! – відповів я.

Щось схоже на задоволення відбилося на його страшному обличчі.

– Ви маєте рацію, – тихо сказав він. – Це найкраща бібліотека у світі. Це результат ретельного вікового відбору. Але у вас буде багато часу, щоб вивчити диковини, які я зібрав тут. А тепер дозвольте показати вам інше.

Він повів мене у бік стіни, до якої ми ще не підходили, і я побачив дуже старий друкарський прес, який зображують на середньовічних ілюстраціях: важкий пристрій із чорного металу й темного дерева з великою гвинтовою ручкою вгорі. Кругла пластина була з обсидіану, і в ній, як у демонічному дзеркалі, відбивалися вогники наших свічок. Аркуш цупкого паперу лежав на площині преса. Нахилившись, я побачив, що на ньому недбало випробували друк. Літери були англійськими. «Примара в амфорі, – говорила назва. – Вампіри від грецької до сучасної трагедії». І дрібнішим шрифтом: «Бартоломео Россі».

Дракула, напевно, очікував від мене здивування, і я не розчарував його.

– Бачите, я стежу за сучасними науковими дослідженнями, аж до найсвіжіших. Коли я не можу одержати видану роботу або не хочу її чекати, я іноді починаю друкувати її сам. Але тут є дещо, що зацікавить вас не менше.

Він показав на стіл за друкованим верстатом. Там лежали дерев’яні кліше. Найбільше з них було гарно видно – це був дракон із наших книг, моєї й Пола, тільки, звичайно ж, дзеркальне зображення. Я ледве втримався, щоб не скрикнути.

– Ви здивовані, – сказав Дракула, підносячи свічку до дракона. Лінії його були такі знайомі мені, наче я сам зробив їх власними руками. – Гадаю, ви дуже добре знаєте цей малюнок.

– Так… – я міцно тримав свічку. – То ви самі друкуєте ці книги? І скільки їх тут?

– Частину з них надрукували мої ченці, а я продовжив їхню роботу, – сказав він тихо, дивлячись на гравюру. – Я практично задовольнив свою амбіцію надрукувати тисячу чотириста п’ятдесят три примірники, але я роблю це повільно, так, щоб у мене залишався час розповсюдити їх. Це число вам про щось говорить?

– Так, – відповів я за хвилину. – Це рік падіння Константинополя.

– Я знав, що ви зрозумієте, – сказав він із гіркою посмішкою. – Це найжахливіша дата в історії.

– Мені здається, що багато хто претендує на цю честь, – зауважив я, але він похитав своєю великою головою на міцних плечах.

– Ні, – мовив він.

Він високо підніс свічку, і при її світлі я побачив, як почервоніли його очі, мов очі вовка, – у них було повно ненависті. Це було все одно, що побачити, як мертві очі раптом наповнюються життям. Раніше я думав, що його очі були яскраві, але зараз вони були дикі від світла. Я не міг нічого сказати. Я не міг відвести погляду. Потім він відвернувся й знову подивився на дракона.

– Гарний посланець, – сказав він.

– Це ви залишили для мене книгу? Мою книгу?

– Скажімо, так, я організував це. – Він доторкнувся своїми покаліченими в битвах пальцями до дерев’яної дошки. – Я дуже уважно стежу за тим, як вони поширюються. Їх передають тільки багатообіцяючим ученим і тим, хто, на мою думку, буде досить упертий, щоб іти за драконом до його лігвища. І ви перший, кому в цьому пощастило. Вітаю! Своїх інших помічників я залишаю у світі, щоб вони працювали на мене.

– Але я не стежив за вами, – ледве вимовив я. – Це ви перенесли мене сюди.

– Ах… – Його червоні губи знову скривилися, а довгі вуса сіпнулися. – Вас би не було тут, якби ви не прагнули цього. Ще ніхто й ніколи не знехтував моїм попередженням двічі за своє, життя. Ви самі визначили свою долю.

Я подивився на старий прес, а потім на гравюру дракона.

– Навіщо я вам тут?

Я не хотів гнівати його своїм питанням: завтра вночі він може вбити мене, якщо вдень я не знайду способу втекти. Але втриматися від питання я не міг.

– Я довго чекав, поки знайдеться той, хто складе каталог моєї бібліотеки, – просто сказав він. – Завтра ви переглянете все це, а сьогодні ми поговоримо.

Важко й повільно крокуючи, він повернувся до каміна. Його слова трохи втішили мене: схоже, він не збирався вбивати мене сьогодні. До того ж у мені зростала цікавість. Я не спав, я розмовляв із тим, хто прожив велику частину історії, яку жоден історик не зміг би дослідити навіть в узагальненому вигляді. Я пішов за ним обережно, зберігаючи відстань, і ми знову сіли біля вогню. Коли я сів, то помітив, що стіл із порожніми тарілками зник, на його місці стояла зручна отоманка, на яку я обережно закинув ноги.

Дракула велично сидів у великому кріслі. Його крісло було середньовічним – високе дерев’яне крісло, а моє, як отоманка, – з м’якою оббивкою, наче Дракула хотів влаштувати гостя якомога зручніше, за сучасними побутовими вимогами.

Ми довго сиділи мовчки, і я вже вирішив, що він хотів так просидіти цілу ніч, як раптом він знову заговорив.

– За життя я любив книги, – сказав він, трохи обернувшись до мене, так що я міг бачити сяйво його очей і блиск розсипаного волосся. – Напевно, ви не знаєте, що я був певною мірою ученим. Це, здається, маловідомо, – тон його був байдужим. – Ви знаєте, що в мою епоху книг було мало. Підчас свого смертного життя я читав переважно тексти, освячені православною церквою, Євангелія та коментарі до них. Ці праці так і не знадобилися мені. А на той час, коли я посів своє законне місце на троні, великі бібліотеки Константинополя були зруйновані. Те, що залишилося від них у монастирях, я не міг прочитати своїми очима. – Він уважно дивився на вогонь. – Але в мене були інші джерела. Купці привозили мені багато чудових книг із різних місць: із Єгипту, Святої землі, з великих монастирів Заходу. З них я довідався про давній окультизм. Знаючи, що не зможу потрапити в рай, – і знову цей байдужний тон, – я став істориком для того, щоб зберегти свою історію навіки.

Він замовк, а я боявся запитати більше. Нарешті він, здавалося, зібрав думки докупи й постукав долонею по підлокітнику крісла.

– Це був початок моєї бібліотеки.

Я був занадто зацікавлений, щоб мовчати, але сформулювати питання мені було важко:

– Але після вашої смерті ви продовжували збирати книги?

– О так! – він повернувся й подивився на мене, напевно, тому, що я запитав це з власної волі, а потім похмуро посміхнувся.

Мені страшно було дивитися в його очі, прикриті важкими повіками.

– Я вже казав, що я в серці вчений, не менше, ніж воїн, а ці книги складали мені компанію упродовж довгих років. Тут багато книг практичного характеру, за якими можна вчитися мистецтва керувати державою, наприклад, або ознайомитися з військовою тактикою великих генералів. У мене багато різних книг. Ви самі побачите це завтра.

– А що ви хочете, щоб я зробив для вашої бібліотеки?

– Я ж сказав: скласти каталог. Я ніколи не складав повного списку моїх книг, не записував їх походження й стан. Це буде вашим першим завданням, і ви із вашим знанням мов і широтою світогляду виконаєте його швидше й краще, ніж будь-хто. До того ж ви будете мати справу з найкращими й наймогутнішими книгами, які будь-коли були написані. Чимало з них більше ніде не можна побачити. Напевно, ви знаєте, професоре, що збереглася лише одна сота всіх опублікованих у світі книг. Я поставив собі за мету збільшити цю мізерну частину і присвяти цьому сторіччя.

Коли він говорив, я знову помітив особливу чіткість і холодність його голосу, і те тремтіння всередині, мов брязкальце змії або дзюрчання води, що біжить серед каміння.

– Ваше друге завдання забере значно більше часу. По суті, воно триватиме вічно. Коли ви познайомитесь з моєю бібліотекою й зрозумієте принцип її складання так само добре, як і я, ви під моїм керівництвом вирушите у світ по нові здобутки – і старі теж, бо я ніколи не закінчу збирати скарби минулого. Я віддам у ваше розпорядження безліч найкращих архівів, і ви будете поповнювати мою бібліотеку новими знахідками.

Коли я повною мірою зрозумів цю пропозицію, – якщо я правильно зрозумів її суть, – холодний піт залив мене. Я ледве зміг вимовити щось тремтячим голосом:

– Чому ви не будете продовжувати робити це самі, як раніше?

Він посміхнувся, дивлячись на вогонь, і знову я побачив те, інше обличчя: собаки, вовка…

– Тепер у мене є інші справи. Світ змінюється, і я хочу змінюватися разом із ним. Можливо, незабаром мені не знадобиться така одіж, – він повільним рухом показав на свій середньовічний одяг, на своє могутнє тіло під ним, – і я досягну своєї мети, задовольню свої амбіції. Проте бібліотека дорога для мене, і я хочу, щоб вона збільшувалася. До того ж я іноді почуваю, що це місце стає дедалі небезпечнішим. Кілька істориків дуже близько підійшли до того, щоб його виявити, як і ви виявили б, якби я не перервав ваших досліджень. Але ви потрібні мені тут. Я відчуваю наближення небезпеки, а каталог бібліотеки треба скласти негайно, перш ніж перемістити її.

На якусь мить я уявив, що сплю, і це трохи допомогло.

– Куди ж ви її перемістите? (І мене разом із нею, міг би додати я.)

– У давнє місце, давніше, ніж це, пов’язане в мене з безліччю спогадів. Це далеке місце, але воно знаходиться ближче до великих сучасних міст, і я можу спокійно залишати його і повертатися знову. Ми перенесемо туди бібліотеку, і ви будете її розширювати.

Він поглянув на мене з упевненістю, що межувала з ніжністю, якби це нелюдське обличчя здатне було виражати таке почуття. Потім він підвівся, так само різко й незвичайно рухаючись.

– Для однієї ночі ми досить наговорилися, я бачу, що ви стомлені. Давайте використаємо ці години для читання, як я зазвичай роблю, а потім я піду. Коли настане ранок, ви мусите взяти папір і перо, які знайдете біля друкарського преса, і почнете складати каталог. Мої книги вже розкладено за тематикою, а не за століттями і десятиліттями. Побачите самі. Тут також є друкарська машинка, яку я придбав для вас. Якщо хочете, можете скласти каталог латиною, це я залишаю на ваш розсуд. І звичайно ж, ви вільні читати будь-які книги, котрі захочете.

Сказавши це, він підвівся, вибрав одну з книг на столі, знову сів і почав читати. Я побоявся відмовитися і зробив те саме, узявши перший, що впав у вічі, том. Це виявилася рання версія Макіавеллі «Государ» разом із серією дискурсів на тему моральності, про які я раніше нічого не чув. Я не здатен був зараз у тому стані, у якому я перебував, розуміти прочитане – я просто дивився, бездумно перегортаючи сторінки. Дракула, здавалося, був дуже зайнятий своєю книгою. Я замислився, дивлячись на нього, як після активного життя – життя, проведеного у битвах, – йому вдалося пристосуватися до цього підземного нічного існування, до усамітненого життя вченого.

Нарешті він підвівся й відклав книгу. Не промовивши жодного слова, він пішов у темряву великого залу, і я вже не міг розрізнити його постать. Потім я почув сухий скрегіт, наче тварина рила землю або хтось запалював сірника, але не було ніякого світла, і я відчув себе самотнім. Я прислухався, але все одно не міг зрозуміти, у якому напрямку він пішов. Принаймні, сьогодні він не збирався нападати на мене. Я зі страхом подумав про те, для чого він береже мене. Адже він легко міг перетворити мене на свого раба й водночас вгамувати спрагу. Я кілька годин просидів у кріслі, але перед самим світанком, мабуть, задрімав, тому що раптом прокинувся, відчувши якусь зміну в повітрі. Хоча світло не проникало в цю темну кімнату, я побачив, як Дракула наближається до каміна.

– Добрий день, – тихо сказав він і повернувся до темної стіни, туди, де стояв мій саркофаг.

Я підвівся на ноги, ніби змушений це зробити у його присутності. Але потім він знову зник у темряві, і тиша налягла на мене.

Через кілька довгих хвилин я підніс свою свічку й запалив від неї всі свічки в канделябрах, а також ще кілька свічок, які знайшов у свічниках уздовж стін. На столах я побачив керамічні лампи та маленькі чавунні ліхтарики і запалив їх також. Світло було для мене полегшенням, але я подумав: побачу я ще коли-небудь денне світло чи я вже приречений на вічний морок і мерехтливе світло свічок – саме це вже було для мене пеклом. Але, принаймні, я міг краще розглянути кімнату: вона була дуже широка, стіни заставлені полицями й великими шафами. Усюди я бачив книги, коробки, згортки, рукописи – величезну колекцію Дракули. Уздовж однієї стіни вишикувалися три саркофаги. Я підійшов ближче. Два менших були порожніми – в одному з них я, напевно, прокинувся вночі.

Потім я побачив найбільший саркофаг: величну труну вишуканих пропорцій. Уздовж одного боку було написане єдине слово латинськими буквами: ДРАКУЛА. Я підніс свічку і ледь не проти волі зазирнув усередину. Там нерухомо лежало величезне тіло. Уперше я добре розгледів його жорстоке обличчя і, незважаючи на відразу, продовжував стояти й дивитися на нього. Його брови були суворо зведені на переніссі, наче йому снився поганий сон, завмерлі очі розплющені, й тому він скидався радше на мертвого, ніж на сплячого. Шкіра була кольору жовтого воску, довгі чорні вії не рухалися, сильні, майже гарні риси обличчя здавалися напівпрозорими. На плечі, заповнюючи саркофаг, спадали довгі чорні локони. Найжахливішою для мене була яскравість його губ, рум’янцю й повнота обличчя, яке у бесіді біля каміна здалося мені худорлявим. Він облишив мене на час, це правда, але вночі він випив десь свою частку. Маленька пляма моєї крові зникла з губ, тепер вони були яскраво-червоного кольору під чорними вусами. Тіло його було таким живим і здоровим, що кров застигла в моїх жилах, коли я побачив, що він не дихає. Його груди не здіймалися й не опускалися навіть на міліметр. Дивно, але одяг на ньому був так само багатий і вишуканий, як і той, що я бачив раніше, але інший: черевики й сорочка яскраво-червоних кольорів, мантія й капелюх із пурпурового оксамиту. Мантія була трохи потерта, а капелюх прикрашало коричневе перо. На комірі сяяли перлини.

Я стояв і дивився, поки не відчув, що від цього дивного видовища можу знепритомніти. Я відійшов від нього на крок і спробував зібрати докупи думки. Усе ще був ранок, до заходу сонця в мене було кілька годин. Спочатку я пошукаю вихід, а потім те, чим можна вбити цього монстра, поки він спить. Тоді, навіть незалежно від результату, я зможу утекти. Я міцно тримав свічку. Досить сказати, що протягом двох годин я обшукував величезну кам’яну кімнату, але так і не знайшов виходу. В одному кінці кімнати, проти каміна, були великі дерев’яні двері з чавунним замком. Я штовхав їх, смикав, поки зовсім не ослабнув. Я не зрушив їх ні на міліметр і вирішив, що вони не відчинялися кілька років, а може, й століть. Більше не було жодних ознак виходу: ні дверей, ні тунелю чи каменю, що хоч якось би зрушувався. Звичайно ж, не було й вікон, та я був упевнений, що ми знаходимось глибоко під землею. Єдиною нішею у стіні була та, у якій стояли три саркофаги, і там теж камені не вдалося зрушити. Для мене було мукою ходити уздовж тієї стіни в присутності Дракули, його нерухомого обличчя й широко розкритих очей. Навіть якщо його очі не рухалися, я відчував, що в них була якась сила спостерігати й проклинати.

Я знову сів біля каміна, щоб відновити свої сили. Тримаючи руки над вогнем, я помітив, що він не згасав, незважаючи на те що в ньому горіли справжні колоди й він видавав приємне тепло. Раптом я вперше зрозумів, що не відчуваю диму. Він горів так цілу ніч? Я затулив обличчя рукою, стримуючи себе. Мені потрібна була кожна крапля моєї розсудливості. До речі, тієї миті я прийняв рішення зберігати свій розум і мораль до останнього. Це буде моїм засобом існування, останнім, що в мене залишився.

Коли я спромігся продовжити пошуки, став систематично перебирати все, чим можна було б знищити це чудовисько. Якщо мені пощастить зробити це, я, мабуть, все одно помру тут сам, так і не знайшовши виходу, але тоді він ніколи не спроможеться із цієї кімнати полювати на весь світ. Мені спало на думку (і не вперше) рятівне самогубство, але я не міг собі цього дозволити. Наді мною вже тяжіла загроза стати таким, як Дракула, а легенда стверджувала, що внаслідок самогубства можна стати живим мерцем навіть без додаткових укусів, таких, якого я зазнав. Жорстока легенда, але не можна нехтувати нею – отже, цей шлях був для мене закритий. Я перевірив кожен куточок, кожен гачок у кімнаті, відкривав шухляди й коробки, перевіряв полиці, тримаючи свічку над головою. Напевно, розумний князь не залишив для мене зброї, яку я зможу використати проти нього, але мені треба було шукати. Я не знайшов нічого, навіть старого уламка дерева, який я міг би якось загострити і зробити кілок. Коли я спробував витягти колоду з вогню, полум’я раптом різко розгорілося, обпалюючи мені руки. Я зробив кілька спроб, але все з тим самим демонічним результатом.

Нарешті я повернувся до великого центрального саркофага, зважившись на останній шанс. Це був кинджал, що Дракула носив на ремені. Його скалічена рука лежала на руків’ї. Кинджал міг бути зроблений зі срібла, у такому разі, якщо наберуся сміливості, щоб узяти його, я зумію його встромити йому в серце. Я сів, щоб зібрати всю мужність і перебороти відразу, потім підвівся й обережно поклав руку на кинджал, піднісши свічку другою рукою. Моє обережне торкання не викликало жодних ознак життя на цьому жорстокому обличчі, але я помітив, що вираз його змінився, ставши ще жорстокішим. Я з жахом виявив, що величезна рука всією своєю вагою лежала на руків’ї і стискувала його. Мені доведеться відсунути її, щоб дотягтися до кинджала, і розтиснути пальці. Я торкнувся руки Дракули і від цього дотику відчув такий жах, що навіть не хочу його описувати тут ні для кого, крім мене самого. Його рука, немов камінь, була стиснута на кинджалі. Я не міг ні зняти її, ні навіть відсунути. Це було все одно, що витягти мармуровий кинджал з руки статуї. У мертвих очах, здавалося, блиснула ненависть. Чи згадає він це, коли прокинеться? Із почуттям відрази я відійшов назад, тому що втомився, і знову сів на підлогу разом зі свічкою.

Нарешті, не досягти успіху в жодному з моїх задумів, я надумав новий план дії. По-перше, я засну на короткий час, поки все ще день, щоб прокинутися задовго до Дракули, аби він не застав мене сплячим. Мені вдалося проспати годину чи дві – мабуть, мені треба буде знайти кращий спосіб вимірювати час у такому вакуумі. Я спав біля каміна, поклавши під голову складений піджак. Ніщо не могло змусити мене забратися назад у саркофаг. А на теплих каменях мені все-таки вдалося заспокоїтися.

Коли я прокинувся, то насамперед прислухався до хоч якихось звуків, але в кімнаті було тихо, як у домовині. На столі біля мого стільця стояла смачна їжа, хоча Дракула все ще нерухомий лежав у своїй труні. Я пішов шукати друкарську машинку, яку бачив раніше. І відтоді я став писати швидко, наскільки міг, щоб записати все, що зі мною відбувається. Таким чином, я знайшов спосіб вимірювати час, тому що знав свою швидкість друку – скільки сторінок можу надрукувати за годину. Я пишу ці останні рядки при світлі однієї свічки. Я загасив інші, щоб зберегти їх. Я вмираю з голоду й дуже змерз у темряві, далеко від вогню. Зараз я сховаю ці сторінки, поїм що-небудь і візьмуся за роботу, яку Дракула приготував мені, щоб, коли він прокинеться, побачив мою старанність. Завтра я спробую писати далі, якщо буду досі ще живий і залишуся самим собою.

Другий день

Написавши попередні сторінки, я склав їх і засунув за найближчу шафку, звідки легко зможу дістати їх і де їх не видно ні під яким кутом. Потім запалив нову свічку й повільно пішов між столами. У величезній кімнаті були десятки тисяч книг, можливо, сотні тисяч, з огляду на згортки й інші манускрипти. Вони лежали не тільки на столах: купи книг були складені в шафах, а також розкладені уздовж стін на важких полицях. Середньовічні книги, здавалося, перемішалися з фоліантами доби Відродження й сучасними виданнями. Поруч із томиком Фоми Аквінського я знайшов історичні хроніки Шекспіра – книгу in quatro.

Тут були величезні праці з алхімії шістнадцятого сторіччя і шафа, повна оздоблених арабських згортків (мабуть, оттоманського походження). Там були пуританські проповіді про чаклунство, маленькі томики поезій дев’ятнадцятого сторіччя, величезна кількість праць із філософії й кримінології нашого сторіччя. Ні, у них не було нічого, що вказувало б на час, але я побачив інший принцип систематизації.

На те, щоб розкласти ці книги в історичному порядку, як у звичайній бібліотеці, підуть тижні або місяці, але оскільки Дракула складав їх відповідно до власних інтересів, я залишу їх, як є, і просто намагатимуся визначити систему їх розташування. Я подумав, що перший розділ починався від стіни біля нерухомих дверей, містився у трьох шафах, займав два великих столи, я б назвав його «Керування державою та військові стратегії».

Там я знайшов Макіавеллі, рідкісні зразки Падуа й Флоренса. Я знайшов біографію Ганнібала, написану англійцем у вісімнадцятому сторіччі, і грецький манускрипт, що міг бути сучасником Александрійської бібліотеки, – «Геродот про афінські війни». І знову мене почав проймати дрож, коли я перегортав книгу за книгою, рукопис за рукописом, і кожна здавалася ще більш разючою, ніж попередня. Я знайшов перше видання «Mein Kampf» із загнутими сторінками і французький щоденник, написаний від руки, забруднений коричневими плямами, що належав, судячи з дат записів, до часів «царського терору» – з погляду уряду. Пізніше мені треба буде переглянути його уважніше – автор ніде не написав свого імені. Я знайшов великий том наполеонівських тактик у перших військових кампаніях, надрукований, за моїми розрахунками, у час, коли імператора заслали на острів Ельба. У коробці на одному зі столів я знайшов жовтий аркуш із машинописним кириличним текстом; я майже не знаю російської, але зрозумів із заголовку, що це була особиста вказівка Сталіна одному з його генералів. Я не міг прочитати його, але в ньому було багато російських і польських імен.

Там були такі предмети, призначення яких я взагалі не міг збагнути, було багато книг і манускриптів, мені зовсім не знайомих. Я був уражений тим, що серед такої величезної кількості праць не було жодної, присвяченої отаманській стратегії керування державою, що так турбувало Даркулу за життя. Я тільки-но почав складати список усього, що міг визначити, більш-менш розділяючи їх по сторіччях, як раптом відчув холод, що посилювався, мов принесений вітром, але без вітру, і, обернувшись, побачив його дивну постать за десять футів від мене, по той бік стола.

На ньому був той самий червоно-фіолетовий одяг, який я бачив у саркофазі, і він здавався мені вищим і кремезнішим, ніж минулої ночі. Я мовчки чекав, чи кинеться він на мене одразу – цікаво, чи пам’ятає він, що я хотів забрати в нього кинджал? Але він злегка нахилив голову, наче вітаючись.

– Як я бачу, ви вже почали свою роботу. У вас, без сумніву, є до мене питання. Спочатку поснідаємо, а потім поговоримо про мою колекцію.

Я побачив, як щось блиснуло на його обличчі в темряві (напевно, око). Він пішов не людською, але поважною ходою назад до вогню – там знову була гаряча їжа й питво, включаючи гарячий чай, що зігрів мої промерзлі кості.

Дракула сидів і дивився на бездимний вогонь, прямо тримаючи голову над широкими плечима. Сам не бажаючи того, я пригадав свідчення про його смерть, що збігалися в одному: голову відокремили від трупа. Як він повернув собі голову, якщо це не ілюзія? Комір його гарної туніки був піднятий до підборіддя, темні кучері спадали прямо на плечі.

– А тепер, – сказав він, – давайте проведемо невелику екскурсію.

Він знову запалив свічки, і я ходив за ним від стола до стола, поки він запалював там свічники.

– Нам треба взяти щось почитати.

Мені не сподобалося те, як світло від свічки грало на його обличчі, коли він нахилявся над кожним новим вогником, і я намагався замість цього дивитися на назви книг. Він став майже поруч зі мною, коли я зупинився перед згортками й арабськими книгами, які помітив раніше. Я зрадів з того, що він був усе ще за кілька кроків від мене, але все одно від нього йшов неприємний запах, і я поборов невелике запаморочення. Мені треба бути обережним, подумав я: хто знає, що очікує на мене цієї ночі?

– Я бачу, ви знайшли мої трофеї, – мовив він. У його холодному голосі почулося задоволення. – Це мої оттоманські документи. Деякі з них дуже старі, від перших днів їхньої диявольської імперії, а на цій полиці матеріали останнього десятиліття. – Він посміхнувся в мерехтливому світлі. – Ви не можете собі уявити, яким задоволенням була для мене загибель їхньої цивілізації. Звичайно, їхня віра не мертва, але султани зникли назавжди, а я пережив їх.

Я подумав, що він розсміється, але наступну фразу він сказав серйозним тоном:

– Тут знаходяться великі книги, написані для султана про його великі землі. Ось, – він доторкнувся до згортка, – історія Мехмеда, нехай він згниє в пеклі, написана християнським істориком, що виявився підлабузником.

Нехай він теж згниє в пеклі. Я намагався сам знайти цього історика, але він помер, перш ніж я зміг його знайти. Отут відомості про кампанії Мехмеда, написані його власними підлесниками, тут також написано про падіння Великого міста. Ви не читаєте арабською?

– Дуже погано, – зізнався я.

– А! – здавалося, його це побавило. – У мене була можливість вивчити їхню мову й писемність, поки я був бранцем. Ви знаєте, що мене віддали їм у заставу?

Я кивнув, намагаючись не дивитися на нього.

– Так, мій власний батько віддав мене батькові Мехмеда як заставу того, що ми не будемо розпалювати війну проти імперії. Уявіть: Дракула – застава в руках безбожників! Я не гаяв там часу – вивчив про них усе, що тільки міг, аби перевершити їх в усьому. Саме тоді я заприсягнувся робити історію, а не бути її жертвою.

Його голос був таким гнівним, що я мимоволі подивився на нього й побачив, яким жахливим було його обличчя: ненависть переповняла його, куточки його рота піднялися під довгими вусами. І тоді він розсміявся, і звук цей був застрашливим.

– Я переміг, а вони зникли. – Він поклав руку на красиво оздоблену шкіряну палітурку. – Султан боявся мене: заснував орден лицарів, аби переслідувати мене. Вони досі все ще існують десь у Царграді й намагаються докучати мені. Але їх стає дедалі менше й менше, їх чисельність зменшується на очах, у теж час як кількість моїх слуг збільшується по всій земній кулі.

Він випростався.

– Ходімо, я покажу вам інші скарби, а ви висловите мені свої пропозиції щодо того, як класифікувати їх.

Він водив мене від розділу до розділу, виокремлюючи деякі раритети, і я зрозумів, що мої припущення про його систему класифікації були правильні. Особливо велика шафа містила відомості про катування від давніх часів до наших днів. Там були відомості про в’язниці середньовічної Англії, про камери катувань інквізиторів, про експерименти третього Рейху. У деяких книгах доби Ренесансу наводилися зображення знарядь катувань та різних частин людського тіла. Другу частину кімнати було відведено історії церковної єресі, до якої застосовувалося катування всіма тими інструментами. Інший кут був присвячений алхімії, наступний – чаклунству, далі – філософія найнеприємнішого напряму.

Дракула зупинився перед великою книжковою полицею й ніжно поклав на неї руку.

– Це мене особливо цікавить, як і вас, гадаю, зацікавить. Мої біографії.

Кожна книга на цих полицях була якось пов’язана з його життям. Там були праці візантійських й оттоманських істориків – рідкісні оригінали, а також їх перевидання протягом століть. Там були памфлети середньовічної Німеччини, Росії, Угорщини, Константинополя – в усіх розповідалося про його злочини. Багато які з цих книг я ніколи не бачив або ніколи не чув про них, і в мене виникла неусвідомлена цікавість, але потім я стримав себе, згадавши, що в мене більше не буде можливості продовжувати дослідження. Там була величезна кількість книг із фольклору сімнадцятого сторіччя, у яких містилися легенди про вампірів – мене вразило те, що він відверто додав це до своїх біографій. Дракула поклав руку на одне з перших видань Брема Стокера, посміхнувся й нічого не сказав. Потім повільно перейшов до іншого розділу.

– Це теж вам буде дуже цікаво, – зауважив він. – Це праці з історії вашого століття – двадцятого. Дуже гарне століття, я з нетерпінням чекаю продовження. У мій час князь за один раз міг знищити лише одного докучливого ворога. А ви робите це з неймовірним розмахом. Подумайте, наприклад, про таке вдосконалення – від проклятої гармати, що знищила стіни Константинополя, до божественного вогню, який ваша винахідлива країна скинула на японські міста кілька років тому. – Він величаво уклонився, ніби вітаючи мене. – Ви вже читали ці праці, професоре, але, можливо, тепер подивитесь на них під іншим кутом.

Нарешті він запросив мене сісти до вогню, і я знайшов поруч зі своїм ліктем гарячий чай. Коли ми обидва сиділи в наших кріслах, він звернувся до мене:

– Незабаром мені треба буде освіжитися, – тихо сказав він. – Але спочатку я хочу запитати вас.

Мої руки почали тремтіти, і я нічого не міг вдіяти. До цього часу я намагався говорити з ним якнайменше, щоб не викликати його гніву.

– Ви насолоджувалися моєю гостинністю, такою, яку я можу надати тут, і моєю вірою в вас. Ви будете насолоджуватися вічним життям, яким може мало хто похвалитися. Ви можете вільно користуватися найкращим на землі архівом. Вам відкрито такі рідкісні праці, які більше не можна побачити ніде. Усе це – ваше.

Він ворухнувся у кріслі, наче йому було важко довго тримати прямо своє мертве тіло.

– Більше того, ви людина з оригінальною уявою, винятковою акуратністю і тверезим мисленням. Я багато чого навчився із ваших методів дослідження, ваших неабияких знань й уяви вченого. За всі ці якості, а також за колосальний розум я й переніс вас сюди, у свою скарбницю.

І знову він замовк. Я втупився в нього, не в змозі відвести погляд. А він дивився на вогонь.

– Із вашою незаперечною чесністю ви не можете не визнавати уроків історії, – сказав він. – Історія вчить нас, що природа людини – це зло. Досконалість у добрі недосяжна, але досконалість у злі реальна. Чому б вам не використати ваш чудовий розум для того, щоб служити досконалості? Я прошу, друже мій, з власної волі приєднатися до моїх досліджень. Якщо ви зробите так, то позбавите себе від великих страждань, а мене – від великих проблем. Разом ми приведемо історичну науку до таких вершин, яких ще не бачив світ. Що можна порівняти з яскравістю живої історії? Для вас здійсниться мрія будь-якого історика – історія стане для вас реальністю. Ми обмиємо наші розуми найчистішою кров’ю.

І тоді він спрямував на мене всю могутність свого погляду, і очі його палали мудрістю, а червоні губи розсунулися. Це обличчя могло вразити найвитонченішим інтелектом, якби його не спотворювала така ненависть. Я стримував себе, щоб не зомліти, щоб не кинутися до нього й не впасти перед ним навколішки, не під датися йому. Він був лідером, вождем. Він не терпів заперечень.

Я зібрав усю свою любов, яку відчував до всіх у своєму житті, і вимовив чітко, наскільки міг, лише одне слово:

– Ніколи.

Його обличчя спалахнуло від гніву, сполотніло, ніздрі й губи затремтіли.

– Ви, без сумніву, помрете тут, професоре Россі, – сказав він, насилу стримуючи лють. – Ви ніколи не вийдете із цієї кімнати живим, хоча в новому житті зможете виходити з неї. Чому б не залишити собі певний вибір?

– Ні, – тихо відповів я.

Він підвівся, і в його посмішці була погроза.

– Тоді ви будете працювати на мене всупереч своєму бажанню, – сказав він.

Темрява стала насуватися на очі, але внутрішньо я тримався – за що? Шкіра в мене почала тремтіти, зірки спалахнули на тлі темних стін кімнати. Коли він підступив ближче, я побачив його обличчя без маски: видовище таке жахливе, що я не можу згадати його зараз, хоч і намагаюсь. А потім я нічого не пам’ятав тривалий час.

Я прийшов до пам’яті в саркофазі, у темряві, і подумав, що це знову перший день і я вперше прокинувся тут, – але потім згадав, що точно знаю, де знаходжусь. Я був дуже слабкий, значно слабший цього разу, бо рана на моїй шиї кровоточила й пульсувала. Я втратив кров, але не так багато, щоб позбутися сил. За якийсь час мені вдалося посунутись, а потім і вибратися зі свого ув’язнення. Я згадав ту мить, коли знепритомнів. У тьмяному сяйві свічок я бачив, що Дракула знову спить у своїй величезній труні. Його розплющені очі блищать, як скло, губи червоні, рука міцно тримає кинджал. Я відвернувся, жахаючись тілом і душею, сів біля вогню й спробував поїсти – страви на столі чекали на мене.

Як видно, він хоче знищувати мене поступово, протримати мене до останньої хвилини, пропонуючи той вибір, що він надав мені вчора: щоб я все-таки перейшов на його бік вільно, за власним твердим бажанням. Тепер у мене одна мета… ні, дві: померти, зберігши в собі якнайбільше власних якостей, сподіваючись, що вони потім будуть тим маленьким опором проти злих учинків, які я буду скоювати, коли стану живим мерцем; мені треба залишатися живим якомога довше, щоб більше записати, хоча, можливо, цей запис теж перетвориться на мертвий пил. Тільки ці дві мети підтримують мене. Доля моя занадто жахлива, щоб я міг плакати.

Третій день

Я вже не впевнений, який це день: починаю відчувати, що минуло кілька днів, або я спав кілька тижнів, або моє викрадення трапилося місяць тому. У кожному разі, пишу я втретє. Я цілий день обстежував бібліотеку: не для того, щоб за бажанням Дракули скласти каталог, а для того, щоб знайти якнайбільше інформації, яка б стала у пригоді кому-небудь, хоч це марно. Тож просто запишу, що знайшов сьогодні. Наполеон наказав убити двох своїх генералів під час першого року свого імператорства – про ці смерті я ніде не читав. Я також встиг переглянути короткий твір Анни Комніної, візантійського історика, названий «Застосування імператором катування на благо народу», якщо моя грецька не зраджує мене. У розділі алхімії я знайшов красиво ілюстровану книгу Кабали, можливо, з Персії. На полицях єресі я натрапив на працю візантійського святого Іоана, але там щось не так із початком тексту – там ідеться про темряву, а не про світло. Треба буде уважно перечитати її. Я також знайшов англійське видання, датоване 1521 роком, під назвою «Філософія жахливого» – це твір про Карпати, а я було вважав, що його загублено.

Я занадто стомився і дуже хворий, щоб вивчити ці тексти так, як треба, як повинен, але щойно побачу щось нове, я забуваю про своє безсилля і вибираю це з почуттям цілковитої безнадії. Тепер мені треба знову трохи поспати, поки спить Дракула, щоб я зустрівся зі своїм наступним випробуванням дещо сильнішим після відпочинку.

Четвертий день

Розум у мене вже теж починає обсипатися по краях, як старий папір. Я це відчуваю, борюся, але не можу нормально стежити за своїм часом, забуваю про свої знахідки в бібліотеці. Я почуваюсь не просто слабким, а хворим: сьогодні в мене було таке відчуття, від якого стислося моє нещасне серце. Я переглядав працю незрівнянного архіву Дракули з катувань і побачив у книзі іп quatro гарною французькою мовою опис дизайну нової машини, що вмить відділяє голову від тіла. Там була ілюстрація: частини машини, елегантно одягнена людина, чию голову теоретично передбачалося відокремити від тіла. Коли я подивився на цей дизайн, я відчув не тільки відразу через мету призначення предмета, не тільки подив від дивного стану книги – я також раптом зазнав гострого бажання побачити реальну картину, почути крики юрби, побачити струмінь крові над вишитим комірцем і оксамитовим піджаком. Кожен історик знає спрагу побачити минуле в реальності, але це було щось інше, новий голод. Я відклав книгу вбік, поклав свою пульсуючу від болю голову на стіл і заплакав уперше з моменту ув’язнення. Я не плакав уже кілька років, від дня похорону моєї матері. Сіль моїх власних сліз трохи заспокоїла мене – такий звичний смак.

День

Монстр спить, учора він не говорив зі мною, хіба що запитав, як просувається каталог, а потім кілька хвилин перевіряв мою роботу. Я надто стомився, щоб продовжувати роботу просто зараз і щоб друкувати теж. Я сяду біля вогню й спробую зібрати залишки самого себе.

День

Учора він знову посадив мене перед вогнем, наче в нас усе ще тривала цивілізована розмова, і сказав, що незабаром перенесе бібліотеку – раніше, ніж збирався, оскільки насувається якась небезпека.

– Це буде ваша остання ніч, а потім я залишу вас тут ненадовго, – сказав він, – але ви прийдете до мене, коли я вас покличу. Потім ви зможете почати роботу в новому й більш безпечному місці. Пізніше ми подумаємо про те, щоб відпустити вас у світ. Подумайте, кого 6 ви могли привести мені, щоб допомогти в нашій справі. Зараз я залишу вас там, де вас нізащо не знайдуть.

Він посміхнувся, від чого в мене все попливло перед очима, і я намагався зосередитися на вогні.

– Ви були дуже упертим. Мабуть, вас варто замаскувати під виглядом святих мощей.

Я не наважувався запитати, що він мав на увазі.

Отже, це всього лише справа часу, коли він закінчить моє смертне життя. Зараз уся моя енергія знадобиться мені, щоб дати сили в останню мить. Я обережний і не думаю про людей, яких я любив, сподіваючись, що не згадуватиму їх у моєму наступному, проклятому стані. Я сховаю цей запис у найкрасивішій книзі, що знайшов тут – в одній із небагатьох книг його бібліотеки, які не дають мені й найменшого задоволення – а потім сховаю й саму книгу так, щоб вона більше не належала його архіву. Якби тільки мені вдалося перетворитися на порох разом із нею! Я відчуваю, як наближається захід сонця у тому світі, де світло й темрява все ще існують, і використаю всю свою енергію, щоб залишитися собою до останньої миті Якщо є хоч якесь добро в житті, в історії, у минулому, я кличу його на допомогу, кличу з усією пристрастю, з якою жив.

Розділ 74

Хелен двома пальцями торкнулася чола свого батька, немов посилаючи благословення. Вона душила в собі ридання.

– Як ми зможемо забрати його звідси? Я хочу поховати його.

– Ми не маємо часу, – з болем відповів я. – Повір, він би хотів, щоб ми самі вийшли звідси живими. Я певен.

Я зняв піджак і дбайливо накрив ним його мертве обличчя. Кам’яна кришка була занадто важка, щоб покласти її назад. Хелен підібрала свій маленький пістолет, обережно перевірила його, навіть у такому збудженому стані.

– Бібліотека, – прошепотіла вона. – Ми повинні знайти її зараз же. Ти чув щось кілька секунд тому?

Я кивнув.

– Гадаю, так, але не зрозумів, звідки йшов звук.

Ми стояли й прислухалися. Тиша висіла над нами. Хелен пробувала стіни, промацувала їх, тримаючи в одній руці пістолет. Світло від свічок було дуже тьмяним. Ми ходили навколо, натискали й стукали. Але там не було ніш, нічого, що здавалося б підозрілим.

– Зовні напевно вже темно, – прошепотіла Хелен.

– Я знаю, – відповів я. – У нас, можливо, є десять хвилин, а потім краще забиратися звідси, я впевнений у цьому. – Ми знову пішли по колу маленької кімнати, перевіряючи кожен міліметр. Повітря стало холодним, особливо зараз, коли на мені не було піджака, але по спині котився піт. – Може, бібліотека в іншій частині церкви або під фундаментом?

– Вона добре захована, мабуть, під землею, – прошепотіла Хелен. – Інакше про неї вже знали б давно. І потім, якщо мій батько в цій могилі… – вона не закінчила, але це питання мучило мене навіть у перші секунди шоку, коли я побачив Россі. «Де ж Дракула?»

– Чи немає тут чогось незвичного? – Хелен дивилася на низьку стелю, намагаючись доторкнутися до неї кінчиками пальців.

– Я нічого не бачу…

Потім раптова думка змусила мене схопити свічку й присісти. Хелен швидко присіла поруч.

– Так, – видихнула вона.

Я доторкнувся до гравюри дракона на вертикалі нижньої сходинки. Тоді я проводив по ньому пальцями під час нашого минулого візиту в склеп, а тепер я щосили натиснув на нього. Він міцно сидів у стіні. Але чутливі пальці Хелен уже обмацували найближчі камені, і раптом вона знайшла один камінь, який просто вивалився їй у руку, як зуб, – він знаходився поруч із гравюрою дракона. Маленька темна діра зяяла на його місці, я засунув туди руку, але намацав тільки порожнечу. Хелен просунула свою й завела її за дракона.

– Поле!.. – тихенько вигукнула вона.

Я зробив те саме, що й вона, і схопився за щось у темряві. Там була ручка, велика холодна залізна ручка, і коли я натиснув на неї, дракон легко зрушив з місця, не зачепивши ні камені поруч, ні сходинки нагорі. Це був чудовий витвір мистецтва: ручка мала форму рогатої тварини і була зроблена так, що, потягнувши її після того, як спустишся вузькими кам’яними сходами, можна поставити камінь на місце. Хелен узяла другу свічку, а я – сірники. Ми пролізли рачки, я згадав синці й подряпане, забите обличчя Россі, його обірваний одяг – скільки разів його тягали через цей отвір? – але незабаром ми змогли випростатися на повний зріст.

Назустріч нам піднімалося неймовірно холодне й вологе повітря, і, спускаючись сходами, я ледве гамував внутрішнє тремтіння, міцно підтримував Хелен, яка теж тремтіла. Унизу, через п’ятнадцять сходів, починався прохід, темний, як пекло, хоча при мерехтінні свічок ми побачили чавунні конуси під стелею, які, мабуть, призначалися для освітлювання. Наприкінці проходу знову були сходи – знов п’ятнадцять, як здалося мені, бо я уважно полічив їх, а внизу – дуже старі дерев’яні двері, розщеплені внизу. Замість ручки – те саме залізне рогате створіння. Я швидше відчув, ніж побачив, як Хелен підводить пістолет. Двері були щільно зачинені, але, уважно придивившись, я помітив, що вони замкнені з нашого боку, і щосили наліг на важкий засув. Двері повільно відчинилися. Мене охопив страх, від якого ледве не сплавилися кістки.

Усередині, при світлі наших свічок, яким би слабким воно не було, ми побачили велику кімнату. Біля дверей стояли столи, довгі старовинні столи й порожні полиці. Після холодного проходу повітря в кімнаті було напрочуд сухим, наче в кімнаті була якась вентиляція чи, може, вона була викопана на такій глибині, куди не проникає вода. Ми стояли, тримаючись одне за одного, і прислухалися, але не було чутно жодного звуку. Дуже шкода, подумав я, що ми не можемо бачити в темряві. Але потім ми побачили канделябр, у якому було багато свічок, які не догоріли, і я запалив їх усі. Тепер ми побачили високі шафи. Обережно зазирнувши в одну з них, я виявив порожні стіни.

– Чи це бібліотека? – скрикнув я. – Тут нічого немає.

Ми знову стояли нерухомо, прислухаючись. Пістолет Хелен блищав у світлі. Мабуть, варто було запропонувати взяти в неї зброю, але я ніколи не тримав у руках пістолета, а вона, як я вже знав, чудово стріляє.

– Поглянь, Поле, – вона показала на щось вільною рукою, і я побачив те, що бачила вона.

– Хелен… – сказав я, але вона вже рушила далі. За мить світло відкрило стіл, що раніше не був освітлений, – великий кам’яний стіл. Але це був не стіл, а вівтар, ні, не вівтар – саркофаг! Поруч був ще один – може, це було продовженням монастирського склепу, місцем, де настоятелі могли спочивати з миром, далеко від візантійських ліхтарів й оттоманських катапульт? Далі за ними ми побачили найбільший саркофаг. На одному його боці просто в камені було вирізано одне слово: ДРАКУЛА. Хелен підвела пістолет, а я схопився за кинджал. Вона зробила крок уперед, я тримався поруч.

І цієї миті ми почули якийсь галас, шум, кроки на сходах, човгання. Цей шум майже заглушив слабкий звук нагорі – ніби сипалася суха земля. Ми разом кинулися вперед і зазирнули у великий саркофаг – він був порожнім, як й інші два. І раптом цей звук: ніби десь у темряві якась маленька тваринка риє землю й коріння трави.

Хелен вистрілила в темряву, почувся звук від падання сухої землі й каменів, а я побіг уперед, прикриваючи свічку. Бібліотека закінчувалася глухим кутом, кілька коренів звисало зі склепистої стелі. У ніші, де колись, мабуть, стояла ікона, я побачив струмочок чогось чорного на голих каменях… кров? Чи волога земля?

Двері за нами широко відчинились, і ми різко обернулися. Я тримав Хелен за вільну руку. До світла наших свічок приєдналося яскраве світло ліхтарів. Ми побачили якісь тіні, почули збуджені голоси. Це був Ранов, а з ним високий чоловік, тінь якого впала на нас, – Гежа Йожеф, за ними – переляканий брат Іван. І ще з ними був маленький чиновник у темному костюмі й капелюсі, з густими чорними вусами. І ще хтось був, хто рухався повільно і невпевнено, гальмуючи на кожному кроці – Стойчев. На його обличчі відбилася суміш страху, жалю й цікавості, на щоці був синець. Його старі очі зустрілися з нашими й затрималися на мить, а потім він поворушив губами, немов дякуючи Богові за те, що ми живі.

Гежа й Ранов одразу ж вибігли до нас. Ранов наставив пістолет на мене, а Гежа – на Хелен. Чернець стояв, розкривши рота, а Стойчев чекав тихо й насторожено позаду. Чиновник у темному костюмі залишався у темряві.

– Кидайте пістолет, – звернувся Ранов до Хелен, і вона слухняно опустила його на підлогу.

Я повільно обійняв її. У світлі свічок їхні обличчя виглядали більш ніж зловісними, крім обличчя Стойчева. Я бачив, що він посміхнувся б нам, якби не був такий наляканий.

– Якого біса ти тут робиш? – накинулася Хелен на Гежу, перш ніж я зміг зупинити її.

– А ти що тут робиш, моя люба? – була його відповідь.

Він здавався вищим, ніж звичайно, у білій сорочці, штанах і в кедах. Я не зрозумів тоді на конференції, як справді ненавидів його.

– Де він? – проревів Ранов.

Він дивився то на мене, то на Хелен.

– Він помер, – сказав я. – Ви пройшли через склеп, тож, мабуть, його бачили.

Ранов насупився:

– Про кого ви говорите?

Щось, якийсь інстинкт, яким я зобов’язаний Хелен, зупинив мене від того, щоб сказати більше.

– А кого ви маєте на увазі? – холодно відгукнулася Хелен.

Гежа ледве не ткнув її пістолетом.

– Ти знаєш, про кого я говорю, Олено Россі. Де Дракула?

На це було легше відповісти, і я дав слово Хелен.

– Його тут немає, це ж очевидно, – неприязно відповіла вона. – Ви можете перевірити труну. – Після цих слів маленький чиновник зробив крок уперед і, здавалося, хотів щось сказати.

– Залишайтеся з ними, – сказав Ранов до Гежі. Ранов обережно, усе розглядаючи, пішов між столами. Було очевидно, що він ніколи не був тут раніше. Чиновник у темному костюмі мовчки подибав за ним. Коли вони підійшли до саркофага, Ранов високо підняв ліхтар, націлив пістолет і зазирнув усередину.

– Тут порожньо, – сказав він Гежі. Потім він повернувся до менших саркофагів. – Що це таке? Ходіть сюди, допоможіть мені.

Чиновник і чернець слухняно зробили крок уперед. Стойчев повільно пішов туди ж, і мені здалося, що його обличчя посвітлішало, коли він оглядав порожні столи й шафи. Мені залишалося тільки гадати, що він про це думав.

Ранов вдивлявся в саркофаги.

– Порожньо, – видихнув він. – Його тут немає, обшукайте приміщення.

Гежа ходив між столами, піднісши ліхтар і зазираючи в шафи.

– Ви чули його чи бачили?

– Ні, – відповів я майже правдиво.

Я сказав собі: якщо вони відпустять Хелен, якщо вони не заподіють їй зла, я буду вважати цю експедицію успішною. Я більше нічого ніколи в житті не попрошу. Я також із вдячністю подумав про те, що Россі назавжди позбувся усіх цих проблем.

Гежа пробурмотів щось – мабуть, була якась лайка угорською, бо Хелен посміхнулася, незважаючи на те що на неї був націлений пістолет.

– Даремно, – сказав він за хвилину. – Могила в склепі порожня, і ці теж. Він більше ніколи не повернеться в це місце, тому що ми знайшли його.

Мені знадобився час, щоб переварити це. Могила у склепі порожня? Де ж тоді тіло Россі, яке ми щойно залишили там?

Ранов обернувся до Стойчева:

– Розкажіть нам, що тут? – вони опустили пістолети, і я пригорнув до себе Хелен, незважаючи на невдоволений погляд Гежі.

Стойчев, ніби чекаючи на це питання, підніс угору свій ліхтар, підійшов до найближчого стола й постукав по ньому.

– Це дуб, я думаю, – сказав він повільно, – і стиль середньовічний. – Він зазирнув під стіл, подивився на ніжки й постукав по шафі. – Але я мало знаю про меблі.

Ми мовчки чекали.

Гежа копнув ніжку одного із старовинну столів.

– Що я скажу міністрові культури? Що Валахія належала нам. Він був угорським бранцем, і його землі були нашою територією.

– Чому б нам не посперечатися про це, коли ми знайдемо його? – зауважив Ранов.

Я раптом зрозумів, що їм доводиться спілкуватися між собою англійською і вони ненавидять одне одного. І тоді я згадав, кого нагадував мені Ранов. Своїм похмурим обличчям і густими чорними вусами він був схожий на молодого Сталіна з фотографії, яку одного разу я бачив. Такі люди, як Ранов і Гежа, не завдають один одному серйозної шкоди тільки тому, що в їхніх руках мало влади.

– Скажи своїй тітці, щоб вона була обережнішою зі своїми дзвінками, – він похмуро подивився на Хелен, і я відчув, як вона напружилася. – А тепер залишіть цього чортового ченця охороняти це місце, – додав він Ранову, і той передав наказ, від якого брат Іван увесь затремтів.

Тієї миті світло від ліхтаря Ранова впало на щось нове. Він підносив угору й опускав його, оглядаючи столи, і промінь світла пройшовся по обличчю чиновника в темному костюмі, який мовчки стояв біля порожнього саркофага Дракули. Можливо, я б узагалі не звернув на нього уваги, якби не дивний вираз, що застиг на ньому: особисте горе, раптом висвітлене ліхтарем. Я добре розглянув кістляве обличчя під незграбними вусами і знайомий блиск очей.

– Хелен! – крикнув я. – Поглянь!

– Що? – Гежа миттєво обернувся до неї.

– Цей чоловік… – Хелен була в шоці. – Цей чоловік… він…

– Він вампір, – спокійно закінчив я. – Він переслідує нас від нашого університету в Сполучених Штатах.

Я ледь встиг щось сказати, як ця істота кинулася бігти в наш бік. Він повернув просто на нас, відштовхнув Гежу, що намагався його зупинити, відіпхнув Ранова. Але Ранов був спритнішим, він схопив бібліотекаря й вони зчепилися. Але Ранов одразу ж відскочив від нього, скрикнувши, а бібліотекар побіг далі. Ранов повернувся і, перш ніж вампір встиг утекти далеко, вистрілив у нього. Але той навіть не спіткнувся, наче Ранов стріляв у повітря. Потім бібліотекар зник – так раптово, що я не був упевнений: дійшов він до проходу чи просто розчинився на наших очах у повітрі. Ранов побіг за ним у двері, але майже одразу повернувся. Ми мовчки дивилися на нього. Обличчя його було біле, а там, де він тримався за порваний піджак, крізь пальці просочувалася кров. Через кілька довгих хвилин Ранов заговорив:

– Якого біса? – його голос тремтів.

Гежа похитав головою.

– Боже, він вас укусив, – Гежа відійшов на крок від Ранова. – А я кілька разів залишався з цією людиною наодинці. Він обіцяв допомогти знайти американців, але він ніколи не говорив мені, що він…

– Ще 6 пак, він сказав би тобі… – презирливо кинула Хелен, але я намагався втихомирити її. – Він хотів знайти свого хазяїна, простежити за нами, а не вбивати тебе. Ти йому був корисніший живим. Це він дав тобі наші папери?

– Заткнися! – Гежа, здається, був готовий ударити її, але я чув жах у його голосі і спокійно відвів Хелен убік.

– Ходімо! – Ранов виводив нас, погрожуючи пістолетом і притримуючи другою рукою поранене плече. – Ви нам нічим не допомогли, я хочу, щоб ми повернулися в Софію і щоб ви якомога швидше потрапили на літак. Вам пощастило, що нам не дозволили організувати ваше зникнення – це було б занадто складно.

По-моєму, він би штурхонув нас так само, як Гежа стіл, але він повернувся і рішуче випровадив нас із бібліотеки. Стойчев пішов попереду: я з жалем подумав про те, через що довелось пройти старому під час цієї гонитви. Без сумніву, Стойчев не хотів, щоб нас переслідували – я повірив у це, як тільки побачив його нещасне обличчя. Чи встиг він повернутися в Софію, перш ніж вони схопили його, щоб переслідувати нас? Я сподівався, що міжнародна репутація Стойчева захистить його надалі, як це було в минулому. Але Ранов – ось що найгірше. Заражений, він повернеться працювати до таємної поліції. Мені спало на думку порадити Гежі простежити за цим, але обличчя угорця було таким неприступним, що я не насмілювався заговорити.

Біля дверей я обернувся і подивився на величний саркофаг, що простояв тут приблизно п’ятсот років. Його хазяїн може бути тепер де завгодно. На верхній сходинці ми проповзли по одному – я сподівався, що жоден пістолет не вистрілить, – і тут я побачив щось дивне. Рака з мощами святого Петко стояла відкритою на п’єдесталі. Напевно, в них були якісь інструменти й вони зуміли відкрити її, чого не вдалося нам. Мармурова плита під низом була на місці, накрита вишитою тканиною, наче до неї й не доторкувалися. Хелен здивовано подивилась на мене. Проходячи повз раки, я зазирнув в одну з них і побачив кілька кісток та череп – усе, що залишилося від місцевого мученика.

Біля церкви, у темряві, юрбилося багато машин і людей. Гежа явно приїхав із супроводом, і двоє людей охороняли вхід до церкви. Без сумніву, Дракула пішов не через ці двері. Гори нечітко вимальовувалися навколо нас, вони були темніші від чорного неба. Деякі селяни довідалися про те, що відбувається, й із запаленими смолоскипами прийшли сюди. Побачивши Ранова, вони позадкували, уп’явшись очима в його порваний, забруднений кров’ю піджак. У нерівному світлі було видно напружені їхні обличчя. Стойчев схопив мене за руку й сказав мені на вухо:

– Ми закрили його.

– Що? – я нахилився, щоб краще розчути.

– Ми із ченцем перші спустилися вниз, у склеп, поки ті… ті вбивці шукали вас у церкві й у лісі. Ми побачили людину в могилі – не Дракулу – і я зрозумів, що ви були тут. Ми закрили могилу, а коли вони спустилися, то відкрили тільки раку. Тоді вони так розлютилися, що здавалося, зараз викинуть кістки бідолашного святого.

Брат Іван був досить міцний на вигляд, але яка ж сила жила в професорові Стойчеві? Стойчев уважно подивився на мене:

– Але хто там був усередині, якщо не…

– Це був професор Россі, – прошепотів я.

Ранов відчинив двері машини, наказуючи нам сідати.

Стойчев мигцем співчутливо поглянув на мене:

– Мені дуже прикро.

Отак ми залишили мого найдорожчого друга спочивати в Болгарії, нехай від спить там з миром до кінця світу.

Розділ 75

Після наших пригод у склепі вітальня сімейства Бора уявлялася небесним раєм на землі. Я відчув надзвичайне полегшення, коли ми знову опинилися там із чашками гарячого чаю в руках (за тиждень помітно похолодало, незважаючи на те що був початок червня) і в компанії Тургута; а він посміхався до нас із подушок дивана. Хелен зняла туфлі біля дверей і взула капці, які місіс Бора принесла їй. Селім Аксой теж був там, а Тургут дбав про те, щоб він і місіс Бора дістали повну інформацію в перекладі.

– Ви впевнені, що могила була порожньою? – черговий раз запитав Тургут: здавалося, він не міг утриматися, щоб ще раз не запитати.

– Цілком упевнені, – я подивився на Хелен. – Чого ми не знаємо, то чи стосувався почутий нами звук Дракули, який, можливо, саме тікав. Тоді на вулиці було вже темно, і йому легко було пересуватися.

– І він, звичайно ж, міг змінити вигляд, якщо легенди говорять правду, – зітхнув Тургут. – Хай будуть прокляті його очі! Ви були ближче до нього, ніж Варта Півмісяця за всі п’ятсот років. Я дуже радий, що ви вижили, але страшенно шкодую, що ви не знищили його.

– Як ви гадаєте, куди він вирушив? – запитала Хелен, нахиляючись уперед, і чорні очі її блиснули.

Тургут торкнувся свого великого підборіддя.

– Навіть не маю припущень, моя люба. Він здатен переміщатися на великі відстані й швидко, але я не маю уявлення, куди він піде. В інше давнє затишне місце, яке не тривожили століттями. Для нього було тяжким ударом піти зі Светі Георгі, але він розуміє, що це місце будуть ще довго пильно охороняти. Я б дав відтяти праву руку, щоб довідатися, покинув він Болгарію чи ще десь залишився. Кордон і політика, я певен, не мають для нього великого значення.

Тургут насупився.

– Ви не думаєте, що він переслідуватиме нас? – запитала Хелен, але щось у її плечах змусило мене зрозуміти, що поставити таке просте питання коштувало їй зусиль.

Тургут похитав головою.

– Сподіваюся, ні, мадам професоре. Гадаю, що тепер він боятиметься вас обох, адже ви знайшли його, коли нікому досі це не вдавалося.

Хелен мовчала, і мені не подобався сумнів у її очах. Селім Аксой і місіс Бора з особливою ніжністю подивилися на неї. Мені здалося, що вони думали, як я дозволив їй потрапити в таку небезпечну ситуацію, навіть якщо нам обом пощастило вижити.

Тургут обернувся до мене.

– Мені дуже жаль вашого друга Россі. Я так хотів познайомитися з ним.

– Я певен, ви сподобалися б один одному, – щиро сказав я, беручи Хелен за руку. Її очі завжди наповнювалися слізьми, коли мова заходила про Россі. І зараз вона відвернулася, щоб приховати зрадливий блиск.

– І ще б мені хотілося познайомитися із професором Стойчевим, – Тургут знову зітхнув і поставив чашку з кавою на мідний столик.

– Це було б чудово, – я посміхнувся, уявляючи, як двоє вчених обмінюються думками. – Ви зі Стойчевим могли б чимало повідомити один одному з історії Оттоманської імперії й Балкан. Можливо, колись ви ще зустрінетесь із ним.

Тургут похитав головою.

– Я так не думаю. Між нами високий і колючий бар’єр, як раніше між царем і пашою. Але якщо ви будете якось говорити з ним або писати йому, у будь-якому разі передавайте йому від мене вітання.

Це було легко пообіцяти.

Селім Аксой попросив Тургута щось запитати в нас, і Тургут уважно вислухав його.

– Нам цікаво, – сказав він, – серед усієї тієї небезпеки й хаосу чи не побачили ви книгу, що описав Россі, – здається, «Житіє святого Георгія»? Болгари забрали її в Софійський університет?

Сміх Хелен міг бути дитячим, якщо він ішов від душі, і я ледве стримався, щоб не поцілувати її при всіх. Вона майже не посміхалася з того часу, коли ми пішли від могили Россі.

– Вона в моєму портфелі, – відповів я. – Зараз.

Тургут був настільки вражений, що лише за хвилину згадав про свої обов’язки перекладача.

– І як вона туди потрапила?

Хелен мовчки посміхалася, тому пояснював я:

– Я не думав про неї, поки ми не повернулися в софійський готель.

Ні, я не міг сказати їм всю правду, тому розповів їм пристойну версію.

Уся правда полягала в тому, що коли ми нарешті залишилися наодинці в кімнаті Хелен, я обійняв її, поцілував її хвилясте темне волосся, пригорнув до себе, незважаючи на наш брудний одяг, як свою другу половину (відсутня Платонова половина, подумав я) – і тоді відчув не тільки полегшення, що ми обоє вижили і можемо обійнятися, не тільки красу її форм і ніжний подих на моїй шиї, – крім цього, було щось нез’ясовно неправильне в її тілі, щось недоречно тверде. Я відхилився, пильно подивився на неї й побачив її хитру посмішку. Вона приклала палець до губ. Це було всього лише нагадуванням: адже ми обоє знали, що нашу кімнату прослуховують.

Наступної миті вона поклала мої руки на ґудзики своєї блузки, що була брудною й зім’ятою після наших пригод. Я розстебнув блузку й зняв її, боячись навіть і подумати про те, що там було. Я вже казав, що нижня білизна жінок у ті роки було набагато складніша, із секретними стрічечками й гачечками, дивними відділеннями – така собі внутрішня збруя. Під нею загорнена в хустку й зігріта тілом Хелен лежала книга: не величезний том, як я уявив собі, коли слухав Россі, а досить маленька книга, що могла 6 поміститися в мене на долоні. Це була дерев’яна, у шкірі, прикрашена золотом, смарагдами, рубінами, сапфірами, лазуритом, перлами книжка – наче невеличке небесне склепіння з коштовностей на честь особи святого у центрі. Його тонкі візантійські риси здавалися начебто намальованими кілька днів тому, а великі сумні очі мисливця на дракона ніби стежили за мною. Над ними гарною аркою здіймалися брови, ніс був прямий і довгий, а рот склався у суворій і сумній посмішці. Портрет відзначався повнотою, округлістю, реалізмом, якого я ніколи раніше не бачив у Візантії. Він мав вигляд давнього римлянина. Якби тоді я не був уже закоханий, то міг би сказати, що це було найкрасивіше з облич, які я будь-коли бачив: людське й водночас божественне – або божественне й одночасно людське. Навколо коміра його ряси були написані слова.

– Грецька, – сказала Хелен, майже у саме вухо, – святий Георгій.

Усередині були маленькі пергаментні сторінки в неймовірно гарному стані, вони були рясно всіяні середньовічним шрифтом, і теж грецькою. На деяких сторінках були багаті ілюстрації: святий Георгій встромлює спис у пащу дракона на очах безлічі вельмож; святий Георгій отримує маленьку позолочену корону з рук Христа, який схилився до нього зі свого небесного трону; святий Георгій на смертному ложі, оплакуваний червонокрилими ангелами. Кожна з ілюстрацій була прикрашена якимись неймовірними мініатюрними деталями. Хелен кивнула і, підсунувши губи ще ближче до мого вуха, сказала ледь дихаючи:

– Я не експерт у цьому, але гадаю, що це робили на замовлення імператора Константинополя, а от якого – треба з’ясувати. Це печатка пізніх імператорів.

Так, на звороті обкладинки був намальований двоглавий орел: птах, що дивився назад, у царське минуле Візантії, і вперед – у її нескінченне майбутнє. Але орел був не досить далекозорим, щоб побачити, як зруйнують імперію докучливі безбожники.

– Отже, вона з першої половини п’ятнадцятого сторіччя, – прошепотів я. – Перед завоюванням.

– О, я гадаю, вона значно старіша, – промовила Хелен, ніжно торкаючись печатки. – Мій батько сказав, він сказав… що вона дуже стара. І ти бачиш, що тут емблема Костянтина Порфирорідного. Він був коронований… – вона пошукала усередині, – у першій половині десятого сторіччя. Ще до заснування Бачковського монастиря. Орла, мабуть, додали пізніше.

Я ледве видихнув слова:

– Ти хочеш сказати, що їй понад тисячу років?

Обережно тримаючи книгу в обох руках, я сів поруч із Хелен на ліжко. Жоден із нас не вимовив ані звуку: ми перемовлялися лише очима.

– Стан практично ідеальний. І ти хочеш вивезти такий скарб із Болгарії? Хелен, – поглядом сказав я, подивившись на неї, – ти збожеволіла. А як щодо того, що це належить болгарському народові?

Вона поцілувала мене, забрала в мене книгу з рук і відкрила на першій сторінці.

– Це подарунок мого батька, – прошепотіла вона.

На внутрішньому боці обкладинки була шкіряна кишеня, і Хелен обережно залізла рукою всередину.

– Я хотіла прочитати це, коли ми будемо удвох.

Вона дістала звідти пачку тонкого паперу, густо вкритого рядками машинопису. Потім ми разом мовчки читали болісні записи Россі. Закінчивши, ми не могли вимовити ні слова. Ми плакали. Нарешті Хелен знову загорнула книгу в хустку й сховала на собі.

Коли я закінчив скорочену версію цієї історії, Тургут посміхнувся.

– Але я вам повинен сказати ще щось, дуже важливе, – сказав я і описав жахливе ув’язнення Россі в бібліотеці.

Вони слухали, сидячи нерухомо з серйозними обличчями, а коли я повідомив, що Дракула знав про існування Варти Півмісяця, Тургут зітхнув.

– Мені дуже прикро, – сказав я.

Він швидко перекладав усе це Селіму, який слухав, схиливши голову, і в цьому місці щось тихо сказав. Тургут кивнув:

– Він висловив і мої почуття. Ці жахливі новини лише означають, що нам треба ще наполегливіше переслідувати Проколюючого і ще пильніше охороняти від його впливу наше місто. Великий Спаситель Світу допоможе нам у цьому, якщо ми будемо живі Це правда. А що ви робитимете з цією книгою, коли повернетеся додому?

– У мене є знайомі в будинку аукціону, – сказав я. – Ми, звичайно ж, будемо обережні і чекатимемо, перш ніж щось робити. Гадаю, цю книгу рано чи пізно придбає який-небудь музей.

– А гроші? – Тургут похитав головою. – Що ви будете робити з такою величезною сумою?

– Ми думаємо про це. Витратимо на те, щоб служити добру. Поки ще не знаємо.

Наш літак у Нью-Йорк вилітав о п’ятій, Тургут почав позирати на годинника, щойно ми закінчили обідати. На жаль, йому треба було йти на вечірні лекції, але містер Аксой захотів відвезти нас на таксі в аеропорт. Коли ми підвелися, щоб іти, місіс Бора принесла шаль із чудового кремового шовку, вишиту сріблом, і наділа його на шию Хелен. Вона сховала потертість її чорного жакета й затертий комір, і ми всі захоплено зітхнули, принаймні я, але не я один. Її обличчя над шаллю було схоже на обличчя імператриці.

– Це на весілля, – сказала місіс Бора, ставши навшпиньки, щоб поцілувати Хелен.

Тургут поцілував руку Хелен.

– Він належав моїй матері, – просто сказав він, а Хелен не могла знайти слів.

Я говорив за нас обох, потискуючи їм руки. Ми будемо писати, ми будемо думати про них. Життя довге, ми ще зустрінемося.

Розділ 76

Останню частину моєї історії мені найважче розповісти, тому що все починається з такого великого щастя, незважаючи ні на що. Ми повернулися в університет і продовжили свою роботу. Мене ще раз допитувала поліція, але їм, схоже, було досить того, що моя подорож за кордон була пов’язана з темою дослідження, а не зі зникненням Россі. Газети схопилися за його зникнення і зробили з нього місцеву загадку, але університет ігнорував ці виступи. Декан розпитував мене теж, і я, звичайно ж, нічого йому не сказав, крім того, що дуже сумую за Россі. Тієї осені ми з Хелен одружилися в церкві моїх батьків у Бостоні. Навіть урочистість церемонії не заважала мені помітити, якою порожньою і простою була церква, позбавлена фіміаму й ладану.

Мої батьки, звичайно ж, спочатку трохи були ошелешені всім цим, але зрештою їм сподобалася Хелен. Ніхто з жорстоких предків Хелен не з’явився, і коли ми приїжджали гостювати в Бостон, я часто чув, як вони з моєю матір’ю сміялися на кухні, коли Хелен учила її готувати угорські народні страви, або бачив мою кохану з батьком у кабінеті, де вони обговорювали етнографічні проблеми. Що ж до мене, незважаючи на те що я все ще сумував через утрату Россі і також відчував смуток Хелен, загалом перший рік у мене був повний неймовірної радості. Я закінчив дисертацію під керівництвом нового куратора, чиє обличчя залишалося для мене упродовж усього спілкування розпливчастою плямою. Мене більше не цікавили голландські купці, але хотілося швидше здобути освіту, щоб улаштувати де-небудь комфортне життя. Хелен опублікувала довгу статтю про марновірства в селах Валахії. Статтю добре сприйняли, а потім вона почала писати дисертацію про пережитки трансільванських звичаїв в Угорщині.

Ми ще дещо написали, як тільки повернулися в Штати: лист матері Хелен через тітку Єву. Хелен не насмілювалася повідомляти багато інформації, але в коротких рядках вона передала своїй матері, що Россі помер, пам’ятаючи й кохаючи її. На обличчі Хелен, коли вона запечатувала лист, читався розпач.

– Колись я розповім їй усе, – сказала вона, – коли зможу прошепотіти це їй на вухо.

Ми так і не дізналися, дійшов цей лист чи ні, бо ні мати Хелен, ні тітка Єва не відповіли, а через рік радянські війська ввійшли в Угорщину.

Я щиро вірив у те, що житиму щасливо вічно, і невдовзі після нашого весілля сказав Хелен, що сподіваюсь мати дітей. Спочатку вона похитала головою, торкнувшись шраму на шиї. Я знав, про що вона думає. Але я нагадав їй, що в неї було мінімальне зараження, вона добре почувалась, була сильною й здоровою. Минув час, і вона повірила у своє повне видужання. Я помітив, як вона мрійливо дивилася на дитячі візочки з немовлятами.

Наступної весни після нашого весілля Хелен здобула звання доктора. Швидкість, із якою вона писала дисертацію, присоромила мене. Того року я часто помічав, як о п’ятій годині ранку її вже не було в ліжку – вона працювала. Вона була блідою й утомленою, а вночі після захисту дисертації я, прокинувшись, побачив кров на простирадлах і Хелен, яка лежала поруч, скорчившись від болю: викидень. Вона мовчала, щоб зробити мені сюрприз. Після цього вона кілька тижнів хворіла й була дуже мовчазною. Її дисертація дістала найвищу оцінку, але Хелен ніколи про неї не говорила.

Коли мені запропонували роботу викладача у Нью-Йорку, вона умовила мене погодитися, і ми переїхали. Ми оселилися у Бруклін-хілл, у приємному старовинному кам’яному будинку. Час від часу ми прогулювалися, спостерігаючи за чи не останніми океанськими лайнерами, що вирушали до Європи. Хелен так само, як і я, викладала в університеті, студенти обожнювали її. Наше життя було збалансованим, і кожен із нас займався своєю улюбленою справою.

Час від часу ми брали книгу «Життя святого Георга» і повільно переглядали її. Настав день, коли ми пішли з нею на аукціон, і англієць, який розкрив її, ледве не зомлів. Її продали анонімно, і книга опинилася у сховищі Верхнього Манхеттена, а ми поклали величезну суму грошей на рахунок, що відкрили на цей випадок. Хелен не подобалося розкішне життя, так само як і мені, і якщо не зважати на те, що ми спробували переказати невеличкі суми її родичам в Угорщину, гроші залишалися на місці.

Другий викидень Хелен був ще драматичніший і небезпечніший, ніж перший. Одного разу, повернувшись додому, я побачив криваві сліди на сходах. Вона сама спромоглася викликати «швидку» і на той час, коли я приїхав у лікарню, була вже в безпеці. Після цього криваві сліди ще не раз будили мене серед ночі. Я почав непокоїтися з приводу того, що в нас ніколи не буде здорової дитини, і особливо хвилювався, як це позначиться на житті Хелен. Але потім вона знову завагітніла, місяць за місяцем минали спокійно. Погляд у Хелен став ніжним, як у мадонни, тіло її округлилося під синьою вовняною сукнею, хода стала трохи нестійкою. Вона завжди посміхалася і повторювала, що цю дитину залишить.

Ти народилася в лікарні, вікна якої виходили на Гудзон. Коли я побачив, що в тебе таке ж темне волосся й гарні брови, як у матері, що ти досконала, як новенька монетка, і що очі Хелен повні сліз задоволення й болю, я підняв тебе – твій кокон, щоб показати тобі кораблі внизу. До того ж я хотів сховати власні сльози. Ми назвали тебе на честь матері Хелен.

Хелен була зачарована тобою: я хочу, щоб ти передусім знала це. Під час вагітності вона залишила роботу і, здавалося, була цілком задоволена, проводячи час удома, граючись із твоїми рученятками й ніжками, котрі, як вона говорила з хитрою посмішкою, були суто трансільванськими. Або вона гойдала тебе у великому кріслі, яке я купив для неї. Ти рано почала посміхатися, а твої очі всюди стежили за нами. Іноді, піддавшись якомусь імпульсу, я кидав роботу і йшов додому, де ви, мої улюблені темноволосі жінки, усе ще лежали сонні на софі.

Одного разу я повернувся додому рано, о четвертій: приніс кошик із китайськими стравами і квіти для тебе, щоб ти ними милувалася. У вітальні нікого не було. Хелен стояла, схилившись над твоїм ліжечком. Уві сні твоє обличчя було неймовірно спокійним, а Хелен була вся в сльозах, і спочатку вона не помітила мене.

Я обійняв її і з тривогою відчув, що вона якось неохоче відповідала на мої обійми. Вона не сказала мені, що її турбувало, і після кількох безрезультатних спроб я не насмілювався запитати. Того вечора вона раділа з принесеної їжі й гвоздик, але наступного дня я знову побачив її мовчазною, у сльозах. Вона переглядала одну з книг Россі, яку він підписав мені, коли ми тільки-но починали працювати разом. У її руках був великий том про мінойську цивілізацію, він лежав на її колінах, розкритий на одній з улюблених фотографій Россі – жертовний вівтар на острові Крит.

– Де дитина? – запитав я.

Вона повільно підвела голову й подивилася на мене, ніби я нагадав їй, який зараз рік.

– Вона спить.

Я придушив у собі бажання піднятись нагору, у спальню, і перевірити, як ти там.

– Люба, що трапилось?

Я відклав книгу й обійняв її, але вона хитала головою й нічого не відповіла.

Коли я нарешті пішов до тебе, ти саме прокидалася в колисці, посміхалася і переверталась на живіт, щоб подивитися на мене.

Тепер щоранку Хелен мовчала й щовечора плакала з якоїсь причини. Але нічого не казала мені. Я наполягав на тому, щоб вона звернулася до лікаря, а потім і до психолога. Лікар сказав, що він нічого поганого не помічає, що перші місяці материнства інколи для жінок бувають сумними і з нею все буде гаразд, коли вона звикне. Я занадто пізно дізнався, коли наш спільний друг побачив Хелен у нью-йоркській публічній бібліотеці, що до психолога вона не ходила. Коли я запитав у неї про це, вона відказала, що спробує підвищити собі настрій дослідженням і найняла няню. Але вечорами вона бувала такою сумною, що я вирішив: їй обов’язково треба змінити обстановку. Я зняв невелику суму з нашого рахунку й купив на весну квитки на літак у Францію.

Хелен ніколи не була у Франції, хоча все своє життя читала про неї й розмовляла чудовою шкільною французькою. Вона весело дивилася на Монмартр, коментуючи зі своїм старим гумором, що «Le Sacre Coeur»[8] був ще потворнішим, ніж вона собі уявляла. Їй подобалося котити твій візочок по квіткових ринках або уздовж Сени, де ми зупинялися, переглядаючи книжки букіністів, а ти у своєму м’якому червоному капелюшку дивилася на річку. У дев’ять місяців ти була прекрасним мандрівником, а Хелен говорила, що це тільки початок.

Консьєржка нашого пансіону виявилася бабусею багатьох онуків, і ми залишали тебе під її доглядом, коли ходили випити що-небудь у бар або йшли випити кави. Але найбільше Хелен, – і тобі, судячи з блиску твоїх великих яскравих оченят, – сподобався величезний Нотр-Дам. Потім ми вирушили далі, на південь, щоб подивитися інші печерні дива – Шартрез із його сяючим склом, Альбі з дивовижним червоним собором-фортецею, притулком єретиків; палаци Каркассона.

Хелен хотіла відвідати стародавній монастир Сен-Матьє-де-Піренеєс-Орієнтале, і ми вирішили поїхати туди на день чи два, перед поверненням до Парижа і відльотом додому. Мені здалося, що вона помітно пожвавішала за час нашої подорожі. Мені подобалося, як вона лежала на готельному ліжку в Перпіньяні, перегортаючи книгу з історії французької архітектури, яку я купив у Парижі. Монастир було закладено 1000 року, сказала вона мені, хоча знала, що я читав цей розділ. Це був найстаріший зразок романської архітектури в Європі.

– Майже такий само старий, як і «Життя святого Георгія», – задумливо сказав я, але раптом вона закрила книгу й замовкла, жадібно дивлячись на тебе, коли ти гралася поруч із нею.

Хелен наполягла на тому, щоб ми пішли в монастир пішки, як прочани. Ми сходили дорогою від Ле Бен прохолодним весняним ранком, а коли втомилися від спеки, зняли й зав’язали светри на талії. Хелен несла тебе у вельветовому рюкзаку на грудях, і коли вона стомлювалася, я ніс тебе на руках. У ту пору року дорогою ми нікого не зустріли; лише один похмурий темноволосий селянин проїхав на коні повз нас. Я сказав Хелен, що нам треба було попросити його підвезти нас, але вона не відповіла – цього ранку до неї повернувся поганий настрій, і я із хвилюванням помітив, що її очі час від часу сповнювали сльози. Я вже знав, що на мої питання вона лише вперто відмахнеться, тому намагався заспокоїтися, ніжно тримаючи тебе, показуючи тобі краєвиди за поворотом – довгі затуманені долини й села внизу. На вершині гори дорога перетворилася на широке озеро куряви, у якому було припарковано кілька старих машин, поряд стояв і кінь того селянина, прив’язаний до дерева, але самого хазяїна ніде не було видно. Перед нами височів монастир: важкі кам’яні стіни пнулися до самої вершини. Ми пройшли у ворота до царини ченців.

У ті дні Сен-Матьє жив повнішим монастирським життям, ніж зараз: там була громада із дванадцяти чи тринадцяти людей, які жили за звичаями предків, за винятком того, що іноді вони проводили екскурси для відвідувачів і паркували монастирські машини за воротами.

Двоє ченців показали нам неймовірні келії – я пам’ятаю, як я був здивований, коли, підійшовши на край двору, побачив величезну прірву, вертикальний стрімчак і долину внизу. Гори навколо монастиря були набагато вищі від вершини, на якій він стояв, і вдалечині на скелях виднілися білі смужки, котрі, як я зрозумів, були водоспадами.

Ми посиділи на лаві біля прірви. Ти сиділа між нами, дивилась на величезне полуденне сонце й слухала дзюрчання води в монастирському фонтані, обрамленому в червоний мармур – тільки небо знає, як вони затягли це нагору тисячоліття тому. Хелен знову повеселішала, і я із задоволенням помітив спокій на її обличчі. Навіть якщо вона все ще інколи сумувала, ця подорож була не марною.

Хелен сказала, що хотіла б іще раз усе оглянути. Ми посадили тебе у твій рюкзак і пішли до кухонь і довгої обідні, де досі ще їли ченці, потім до готелю, де ставали на ніч прочани, і до приміщення для переписування рукописів. У старих частинах комплексу ми знайшли багато великих манускриптів, скопійованих і виставлених на огляд. Під склом був один зразок: зображення святого Матвія й демонів довкола нього, які тягли один одного вниз. Хелен посміхнулася, розглядаючи це. Потім ми пішли в каплицю: вона була маленькою, як і все в монастирі, але її пропорції були немов мелодія в камені. Я ніколи не бачив романський стиль таким – настільки ніжним і приємним. Наш путівник запевняв, що верхні округлення апсида були першим виявом романського стилю, – промінь світла, що осяяв вівтар. У вузьких віконцях збереглося скло чотирнадцятого сторіччя, а сам вівтар для меси був прикрашений червоними й білими покривалами та золотими свічками. Ми тихо пішли звідти.

Нарешті молодий чернець – наш гід, сказав, що ми подивилися все, крім склепу, і ми вирушили за ним туди. Це була маленька волога діра нижче келій. Склеп був цікавий з архітектурної точки зору: склепіння романського стилю підтримували кілька невеликих колон, а грубо оброблені похмурі кам’яні саркофаги стояли з першого століття існування монастиря – тут, за словами гіда, спочиває з миром перший настоятель. Поруч із саркофагом сидів старий чернець, занурений у молитву. Коли ми ввійшли, він подивився на нас, добрий і збентежений, а потім уклонився, не підводячись зі стільця.

– У нас склалася вікова традиція, за якою один із нас мусить сидіти над настоятелем, – пояснив наш гід. – Зазвичай це літні ченці, яким виявлено таку честь до кінця життя.

– Дуже дивно, – сказав я, але щось у цьому місці, можливо холод, не сподобалося тобі, й ти заплакала на грудях у Хелен. Побачивши це, я попросив винести тебе нагору на свіже повітря.

Я й сам вийшов з тієї сирої діри з почуттям полегшення й пішов показати тобі фонтан біля келій.

Я думав, що Хелен відразу піде за мною, але вона залишилася під землею, а коли вийшла, її обличчя так змінилося, що мене огорнула тривога. Воно було жвавим – таким я не бачив її за всі ці місяці – але блідим і з широко розкритими очима, зосередженими на чомусь, чого я не бачив. Я повернувся до неї, ніби між іншим, і запитав, чи було там унизу щось цікаве.

– Можливо, – промовила вона, але в мене було таке відчуття, що вона не чула мене за власними думками. Потім вона раптом обернулася до тебе й забрала в мене, обіймала, цілувала твою голівку й щоки. – 3 нею все в гаразд, вона не злякалася?

– Усе добре, – запевнив я. – Може, зголодніла. – Хелен сіла на лаву, дістала пляшечку з дитячою їжею й почала годувати тебе, наспівуючи, поки ти їла, ті пісеньки, які я не міг зрозуміти – румунські чи угорські.

– Це чудове місце, – сказала вона за хвилину. – Давай залишимося тут на кілька днів.

– Нам треба бути в Парижі в середу ввечері, – заперечив я.

– Немає різниці, де ночувати, тут чи в Ле Бен, – сказала вежа холодно. – Ми можемо зійти вниз завтра і сісти на автобус, якщо ти вже так поспішаєш.

Я погодився, бо вона здалася мені якоюсь дивною, але відчував якесь власне небажання, коли домовлявся про це з нашим ченцем-гідом. Він звернувся до настоятеля, який сказав, що є вільні місця і ми можемо залишитися. Крім простого обіду й ще простішої вечері, вони нам надали кімнату за кухнею. Ми гуляли по розарію, у фруктовому саду за стінами, зайшли у каплицю, щоб послухати, як співають ченці. Ти спала в Хелен на руках. Ченці застелили наші ліжка чистими грубими простирадлами. Ти заснула на одному з них, серед підтиканого з усіх боків нашого одягу, щоб ти не скотилася. Потім я ліг і почав читати, удаючи, що не спостерігаю за Хелен. А вона сиділа у своїй чорній вовняній сукні на краю ліжка й дивилася у темне вікно. Я був радий, що штори запнуті, але раптом вона встала, відкрила їх і стала дивитись у вікно.

– Там темно, – озвався я, – і міста не видно.

Вона кивнула.

– Так, дуже темно, адже саме так тут завжди й було, як ти гадаєш?

– Чому ти не йдеш спати? – я потягнувся через тебе й провів рукою по її ліжку.

– Іду, – сказала вона, анітрохи не сперечаючись.

До речі, вона навіть посміхнулася мені й нахилилася, щоб поцілувати, перш ніж лягла. Я схопив й обійняв її на якусь мить, відчув силу в її плечах і гладку шкіру на шиї. Потім вона потягнулася, накрилася простирадлом і, здавалося, заснула задовго до того, як я дочитав розділ і вимкнув лампу. Я прокинувся на світанку, відчуваючи якийсь вітер по кімнаті. Було дуже тихо, ти дихала поруч зі мною під вовняною дитячою ковдрочкою, а ліжко Хелен було порожнє. Я тихо підвівся, взув черевики й накинув піджак. Монастирські будівлі були похмурими, двір здавався сірим, а фонтан – якоюсь темною масою. До мене раптом дійшло, що мине якийсь час, перш ніж сонце досягне цих вершин. Я шукав Хелен мовчки, не кликаючи її, бо знав, що вона любить вставати рано і, можливо, сидить десь на лаві, замислившись, очікуючи світанку. Але її ніде не було видно, і коли трохи розвиднілося, я почав шукати з більшою старанністю, щоразу підходячи до лави, на якій ми сиділи, і зазирнув у каплицю, де пахло димом.

Нарешті я почав кликати її – тихо, потім голосніше, а потім злякано. За кілька хвилин вийшов чернець, мабуть, після першої тихої трапези і запитав мене, чи не може він мені допомогти. Я пояснив, що моя дружина зникла, і він почав шукати разом зі мною.

– Можливо, мадам пішла прогулятися?

Але її не було ніде: ні у фруктовому саду, ні біля паркування, ні в темному склепі. Ми шукали скрізь, а коли зійшло сонце, чернець пішов по своїх братів, і один із них сказав, що візьме машину й поїде в Ле Бен, аби розпитати про неї там. Я попросив його викликати поліцію. А потім я почув, як ти плачеш у кімнаті, і поспішив до тебе, боячись, що ти впала з ліжка, але ти просто щойно прокинулась. Я швидко погодував тебе й носив на руках, поки ми вже вкотре обшукували ті самі місця.

Нарешті я попросив, щоб зібрали й розпитали всіх ченців. Настоятель охоче погодився й зібрав усіх. Але ніхто не бачив Хелен після того, як вона пішла вчора ввечері у готель. Усі розхвилювалися.

– Бідолашна, – сказав один старий чернець, що викликало в мені роздратування.

Я запитав, чи розмовляв з нею хто-небудь: може, помітили щось незвичайне.

– Як правило, ми не розмовляємо з жінками, – чемно сказав настоятель.

Але один чернець зробив крок уперед, і я впізнав у ньому того, хто сидів учора в склепі. У нього було спокійне й добре обличчя, яке воно було й при світлі ліхтаря в склепі день тому, і з такою ж зніяковілістю, яку я помітив учора.

– Мадам говорила зі мною, – сказав він. – Мені не хотілося порушувати наше правило, але вона була такою тихою та ввічливою, що я відповів на її запитання.

– І про що вона запитала у вас?

Серце в мене вже й так вискакувало із грудей, але зараз воно почало скажено калатати.

– Вона запитала, хто похований тут, а я відповів, що це був один із наших перших настоятелів, пам’ять якого ми шануємо. Коли вона запитала, що великого він учинив, я пояснив їй, що в нас є легенда… – при цьому він подивився на настоятеля, який кивнув, щоб той продовжив. – У нас є легенда, що він вів святе життя, але при смерті, на нещастя, зазнав прокляття і піднімався з труни, аби шкодити ченцям, і його тіло треба було очистити.

Коли воно було очищене, з його серця виросла біла троянда на знак прощення Святої Матері.

– Тому ви його охороняєте? – запитав я.

Настоятель знизав плечима.

– Це просто наша традиція, ми шануємо його пам’ять.

Я повернувся до старого ченця, тамуючи в собі бажання задушити його, щоб подивитися, як його ніжне обличчя посиніє.

– І цю історію ви розповіли моїй дружині?

– Вона запитувала про нашу історію, монсеньйор. Я не бачив нічого поганого в тому, щоб відповісти їй.

– І що ж вона сказала вам?

Він посміхнувся:

– Вона подякувала мені своїм ніжним голосом і запитала, як мене звати, і я сказав їй – брат Кирил. – Він склав руки на поясі.

Мені знадобився час, щоб усвідомити ці звуки, ім’я здалося мені незнайомим через французький наголос на останньому складі і через те безневинне слово frere – брат. Потім я сильно обійняв тебе, щоб не впустити.

– Ваше ім’я Кирил? Ви так сказали? Напишіть його.

Здивований чернець послухався.

– Звідки це ім’я? – запитав я, не в змозі утримати тремтіння в голосі. – Це ваше справжнє ім’я? Хто ви?

Настоятель зробив крок уперед, бо старий, здавалося, був абсолютно спантеличений.

– Це не справжнє його ім’я, – пояснив він. – Ми всі беремо нові імена, коли даємо клятву. У нас завжди є Кирил – комусь дають це ім’я, – і Михаїл, а це…

– Ви хочете сказати, – промовив я, міцно тримаючи тебе, – що до цього брата був ще брат Кирил, і до того теж?

– О так, – відповів настоятель, явно здивований моїми запальними питаннями. – Упродовж усієї нашої історії, наскільки ми тільки пам’ятаємо. Ми пишаємося нашими традиціями і не приймаємо нововведень.

– Звідки пішла ця традиція? – я майже кричав.

– Ми не знаємо цього, монсеньйор, – терпляче промовив настоятель. – У нас завжди так було.

Я підійшов ближче до нього, ледве не торкнувшись його носом.

– Я вимагаю, щоб ви відкрили саркофаг у склепі.

Він, уражений, відійшов назад.

– Що ви кажете? Ми не можемо цього зробити.

– Ходімте зі мною, тримайте… – я передав тебе молодому ченцеві, що показував нам учора монастир. – Будь ласка, потримайте мою дочку.

Він узяв тебе досить незграбно, як можна було очікувати, і ти почала плакати.

– Ходімо, – повторив я настоятелеві.

Я потяг його до склепу, а він жестом наказав іншим ченцям не йти за нами. Ми швидко пішли сходами вниз. У сирій кімнаті, де брат Кирил залишив дві свічки, я обернувся до настоятеля.

– Вам нема чого комусь говорити про це, але мені треба зазирнути всередину саркофага. – Я замовк, збираючи думки докупи. – Якщо ви не погодитесь, я спрямую всю силу закону на ваш монастир.

Він подивився на мене. Страх? Обурення? Жалість? А потім пішов, не сказавши ні слова, до краю саркофага. Разом ми відсунули важку плиту. Я підніс угору свічку. Саркофаг був порожній. Настоятель розкрив від подиву очі й одним сильним рухом засунув кришку. Ми дивились один на одного. У нього було типове галльське обличчя, що сподобалося б мені за інших обставин.

– Будь ласка, не кажіть про це братам, – понизивши голос, сказав він, обернувся й пішов нагору зі склепу.

Я піднімався за ним, думаючи про те, що мені робити далі. Я візьму тебе й одразу повернуся в Ле Бен, вирішив я, і перевірю, чи справді сповістили поліцію. Може, Хелен вирішила повернутися в Париж без нас, але чому – я не міг собі уявити. А може, вона полетіла додому? У вухах у мене пульсувала кров, серце підскакувало до горла.

На той час, як я знову ввійшов у двір монастиря, де сонце вже зігрівало фонтан, а птахи співали й сідали на тротуар, я вже знав, що сталося. Я цілу годину намагавася не думати про це, але зараз мені вже не потрібні були новини. Двоє ченців бігли до настоятеля, я згадав, що їх послали за стіни монастиря обшукати фруктовий сад, городи, зарості сухих дерев, урвище. Вони щойно повернулися з боку урвища, один із них показував у той бік, де ми з Хелен сиділи вчора, а ти між нами на лаві, і дивилися в бездонну прірву.

– Отче-настоятелю! – крикнув один із них, не наважуючись звернутися одразу до мене. – Отче-настоятелю, там кров на каменях! Там, унизу!

У мене не було слів. Я побіг на край прірви, тримаючи тебе міцно, відчуваючи твою ніжну щічку на моїй шиї. Сльози наповнили мої очі, вони були гарячими й гіркими, якими ще не були ніколи. Я зазирнув через низьку стіну. За п’ять метрів від мене, на виступі скелі, була яскрава червона пляма, не велика, але її добре було видно при вранішньому сонці. А нижче розверзалась прірва, піднімався туман, літали орли, і гора обривалася до самих коренів. Я помчав до головних воріт, спотикаючись, пробіг під стінами. Прірва була такою крутою, що навіть якби в мене не було тебе на руках, я 6 не зміг спуститися й до першого виступу. Я стояв і дивився, відчуваючи, як через це священне повітря з того прекрасного ранку насувається на мене хвиля втрати. Потім горе опустилося на мене. Вогонь, який не можна описати.

Розділ 77

Я провів там ще три тижні, у Ле Бен і в монастирі, обшукуючи стрімчаки й ліси з місцевою поліцією та командою, спеціально викликаною з Парижа. Батько з матір’ю прилетіли у Францію й годинами гралися з тобою, годували тебе, катали тебе на візочку по місту – гадаю, вони саме цим займалися. Я заповнював різні бланки в маленьких млявих кабінетах. Я робив марні дзвінки, шукав французькі слова, аби висловити важливість моєї втрати. День у день я обшукував ліси й гори, іноді в компанії байдужого детектива і його команди, а іноді наодинці зі своїми слізьми.

Спочатку я лише хотів побачити Хелен живою: як вона йде до мене зі своєю іронічною посмішкою, але потім мої бажання стали більш гіркими, я почав сподіватися, що натраплю на її останки в горах або в кущах. Якби тільки я міг забрати її тіло додому або в Угорщину (хоча як я міг забрати її в радянську Угорщину, було для мене загадкою). Тоді в мене було б щось, щоб пам’ятати, поховати, якось закінчити все це й залишитися наодинці зі своїм горем. Я нізащо не міг зізнатися самому собі, що її тіло потрібне було мені для інших цілей, щоб визначити, чи була її смерть природною, чи не доведеться мені виконати для Хелен той гіркий обов’язок, що ми виконали для Россі. Чому я не можу знайти її тіла? Іноді, особливо вранці, я відчував, що вона просто впала, вона ніколи 6 не залишила нас із власної волі. Я міг повірити в те, що вона лежить у якійсь природній могилі десь у лісах, нехай навіть я ніколи не знайду її. Але вечорами я згадував тільки її депресії, її дивну тугу.

Я знав, що буду журитися до кінця своїх днів, але відсутність її тіла була для мене мукою. Місцевий лікар дав мені заспокійливе, котре я приймав щоночі, аби виспатися й зібратися на силі для нових пошуків наступного дня. Коли поліція була зайнята іншими справами, я шукав сам. Іноді в заростях я знаходив інші останки: камені, труби, а іноді частинку ринви готичної архітектури – горгулію (вони впали так само низько, як і Хелен?). На стінах монастиря було кілька горгулій.

Нарешті батько з матір’ю переконали мене в тому, що так не може тривати вічно, тож я мушу забрати тебе додому в Нью-Йорк, а повернутися, щоб продовжити пошуки, я можу завжди. Французи сповістили поліцію по всій Європі; якщо Хелен усе ще жива, умовляли вони, заспокоюючи, хто-небудь її знайде. Зрештою, я погодився – не тому, що піддався на ці умовляння, а завдяки самому лісу, неймовірним стрімчакам, густим заростям, які розривали мені штани й піджак, коли я продирався крізь них, величезних розмірів і висоти деревам, тиші, що огортала мене, як тільки я зупинявся й не рухався кілька хвилин.

Перед тим як поїхати, я попросив настоятеля помолитися за Хелен на краю прірви, звідки вона стрибнула. Він відправив службу, зібравши всіх ченців і піднімаючи вгору один ритуальний предмет за іншим, – мене не цікавило, що це були за предмети, – і голос настоятеля був таким урочистим, що вже не нагадував голос. Мої батько й мати стояли поруч зі мною, мати витирала очі, а ти крутилася в мо’іх руках. Я міцно тримав тебе. Я майже забув, яким ніжним було твоє темне волосся, якими сильними були твої ніжки. Але найважливішим було те, що ти жива, ти дихала мені в підборіддя, співчутливо обійнявши мене своєю ручкою за шию. Коли ридання підступали мені до горла, ти хапала мене за волосся, тягла за вухо. Тримаючи тебе на руках, я присягнувся, що намагатимусь повернутися до життя, хоч якогось життя.

Розділ 78

Ми з Барлі сиділи, дивлячись одне на одного крізь листівки моєї матері. Як і листи батька, вони обривалися й не давали пояснень. Єдине, що лунало в моїй голові, – це дати. Вона писала їх після своєї смерті.

– Він пішов у монастир, – сказала я.

– Так, – озвався Барлі.

Я зібрала листівки й поклала їх на мармуровій поверхні туалетного столика.

– Ходімо, – сказала я.

Зазирнувши в сумку, я витягла звідти срібний кинджал у чохлі й обережно поклала його в кишеню.

Барлі нахилився й поцілував мене в щоку, здивувавши мене цим.

– Ходімо, – погодився він.

Дорога в Сен-Матье була довшою, ніж я пам’ятала, до того ж брудною й спекотною навіть пізно ввечері. У Ле Бен не було машин – принаймні, ми їх не бачили, – тому ми вирушили пішки, швидко пройшли повз зорані селянські городи, поки не дійшли до лісу. Відтіля дорога йшла вгору. Увійшовши в ліс, де росли оливи, сосни, величезні дуби, – ми відчули себе, ніби знаходимося в соборі: тут було темно й прохолодно, і ми стали говорити тихіше, хоча й так говорили мало. Моє збудження посилювалося голодом – ми навіть не дочекалися кави від метрдотеля. Барлі зняв кепку й витер чоло.

– Вона не могла вижити після такого падіння, – крізь клубок у горлі вимовила я.

– Не могла.

– Батько ніколи не думав (принаймні, в листах) про те, що її хтось зіштовхнув.

– Так, – сказав Барлі, знову надягаючи кепку.

Я замовкла. Ми йшли по нерівній бруківці – тут дорога все ще була вимощена, і наші ноги видавали монотонний звук.

– Професор Россі писав, що у разі самогубства виникає ризик стати… перетворитися…

– Я пам’ятаю, – відгукнувся Барлі.

Я пошкодувала, що сказала це. Дорога пішла круто вгору.

– Може, хто-небудь проїде на машині, – додав він.

Але машин не було, і ми дедалі більше прискорювали крок, тому за якийсь час уже не могли вимовити ані слова. Я була здивована, коли раптово, вийшовши з-за останнього повороту, ми побачили стіни монастиря. Я не пам’ятала ні цього повороту, ні галявини на вершині гори. Уже був пізній вечір. Я ледь пам’ятала відкритий майданчик перед воротами монастиря, сьогодні на ньому не було жодної машини. Де ж туристи? Цікаво б дізнатися. За хвилину ми прочитали напис, де говорилося, що в монастирі ремонт і цього місяця відвідувачі не приймаються. Але це не змусило нас сповільнити кроки.

– Ходімо, – сказав Барлі і взяв мене за руку – я дуже зраділа, бо моя рука почала тремтіти.

Уздовж монастирських стін височіли ліси. Бетономішалка (цемент? тут?) загороджувала шлях. Дерев’яні ворота були щільно зачинені, але не замкнені, як ми зрозуміли, нерішуче потягнувши за чавунне кільце. Мені не подобалося вдиратися без дозволу, не подобалося, що я не бачила там сліду батька. Може, він досі знаходився у Ле Бен або десь в іншому місці? Можливо, він обшукував підніжжя гори, на сотню метрів униз, продовжуючи перервані багато років тому пошуки? Я спочатку пошкодувала про наше рішення відразу піти в монастир. До того ж, хоча до повного заходу сонця залишалася приблизно година, сонце ось-ось мало сховатися за високим хребтом Піренеїв. Ліс, із якого ми щойно вийшли, уже поринув у морок, і незабаром останні світлі барви дня згаснуть на монастирських стінах.

Ми обережно ввійшли всередину й пішли через подвір’я. Було чутно, як у центрі шумів фонтан із червоного мармуру. Там були тонкі кручені колони, які я пам’ятала, довгі келії і розарій. Золотаве світло змінилося темно-коричневою тінню. Навколо нікого не було видно.

– Як, на твою думку, може, нам повернутися у Ле Бен? – прошепотіла я Барлі.

Перш ніж він відповів, ми почули звук – спів із церкви на іншому боці монастиря. Двері її були зачин? ні, але ми добре чули, як усередині проходила служба, що інколи переривалася паузами тиші.

– Вони всі там, – сказав Барлі. – Можливо, і твій батько теж. Але я була не впевнена в цьому.

– Якщо він і був тут, то він пішов униз… – я замовкла й оглянула подвір’я.

Минуло майже два роки після нашого з батьком візиту сюди, мого другого візиту, – тепер я вже знала. І я не могла згадати, де був вхід у склеп. Раптом я побачила дверний отвір, ніби він з’явився в одній зі стін монастиря, коли я цього не бачила. Тоді я згадала кам’яних тварин, вигравіруваних у стіні: грифонів і левів, драконів і птахів, дивних істот, яких я не могла визначити – суміші добра і зла.

Ми з Барлі дивилися на церкву, але її двері залишалися зачиненими, і ми стали обережно пробиратися через подвір’я туди, де мав бути вхід у склеп. Зупинившись там, під поглядом цих застиглих тварин, я бачила лише тінь, у яку нам доведеться спуститися, і серце в мене стиснулося. Але потім я згадала, що там може бути мій батько – може, у якійсь жахливій ситуації. Барлі, впертий і зухвалий, усе ще тримав мене за руку. Я цілком готова була почути, що він скаже щось про якісь дивні справи, у які вскочила моя родина, але він був напружений, спокійний, як і я.

– У нас немає світла, – прошепотів він.

– Ми ж не можемо по нього піти в церкву, – уїдливо й недоречно відгукнулася я.

– У мене є запальничка, – Барлі потягнувся в кишеню.

Я не знала, що він палить. Він запалив її на мить, освітивши сходи, і ми почали спускатися в темряву.

Спочатку було справді темно, ми спускалися крутими давніми сходами, а потім я побачила світло, що замерехтіло у глибині, але не через спалахи запальнички Барлі, яку він запалював кожні кілька секунд. Я була дуже налякана. Це похмуре світло чомусь здалося жахливішим за темряву. Барлі так сильно стис мені руку, що мені здалося, ніби в ній не залишилося життя. Унизу сходи повертали, і, зробивши останній поворот, я згадала слова мого батька: колись це був неф першої церкви. Там знаходився величезний кам’яний саркофаг першого настоятеля. На давньому трансепті був вигравіруваний хрест – один із ранніх штрихів романської культури в Європі.

Але я не звернула на це увагу, тому що тінь з іншого боку саркофага відокремилася від темнішої тіні й випросталася – чоловік тримав ліхтар. Це був мій батько. У мерехтливому світлі я побачила, що він розлючений. Він побачив нас тієї самої миті, що й ми його, і вигукнув:

– Господи!

Ми дивилися одне на одного.

– Що ви тут робите? – закричав він, дивлячись то на мене, то на Барлі й освітлюючи ліхтарем наші обличчя.

Голос його був лютий, повний гніву, страху, любові. Я відпустила руку Барлі й побігла до батька повз саркофаг. Він обійняв мене.

– Боже, – повторив він, пестячи моє волосся. – Це останнє місце, у якому ти повинна бути.

– Ми прочитали уривок в оксфордському архіві, – прошепотіла я. – Я боялася, що ти…

Я не могла закінчити. Тепер, коли ми знайшли його і він був живий і здоровий, я почала вся труситися.

– Забирайтеся звідси, – наказав він, але при цьому пригорнув мене до себе. – Ні, вже занадто пізно, я не хочу, щоб ти виходила сама. У нас є ще кілька хвилин перед заходом. Ось… – він простягнув мені ліхтар, – тримай, а ти, – звернувся він до Барлі, – допоможи мені підняти кришку.

Барлі відразу пішов уперед, хоча що ноги його теж тремтіли, і допоміг батькові зсунути кришку із саркофага. Тепер я побачила, що у батька під рукою приставлений до стіни довгий кілок. Можливо, він приготувався побачити в труні жахливу істоту, на яку так довго полював, а не те, що там насправді було. Я піднесла ліхтар, бажаючи і водночас не бажаючи дивитися, і ми всі зазирнули всередину – у порожнечу, порох.

– О Боже… – сказав батько.

У його голосі був такий відчай, якого я раніше ніколи не помічала, це був звук абсолютного розпачу, і тоді я згадала, що він одного разу вже дивився в цю порожнечу. Він нахилився, і я почула, як кілок вдарився об кам’яну підлогу. Я думала, він заплаче або почне рвати не собі волосся, схилившись над саркофагом, але він мовчав у своєму горі.

– Боже… – знову сказав він ледь чутно. – Я думав, що визначив правильне місце, правильний час, нарешті… я думав…

Він не договорив, тому що тієї миті із давнього трансепту, звідти, куди не проникало світло, вийшла істота, не схожа на жодну, котру будь-коли хтось із нас бачив. Це була така дивна істота, що я не змогла б скрикнути, навіть якби в той момент у мене не перехопило подих. Мій ліхтар висвітлював ступні, ноги, руку й плече, але обличчя залишалося темним, а я була занадто налякана, щоб вище піднести ліхтар. Я притиснулася ближче до батька, що зробив і Барлі, тому ми всі якось перегородили дорогу до порожнього саркофага.

Істота підійшла трохи ближче й зупинилася. Обличчя все ще було в тіні. Тоді я зрозуміла, що це людська постать, але рухалася вона не як людина. На ногах у того чоловіка були вузькі чорні чоботи – таких я ще ніколи не бачила, – і коли він зробив крок уперед, вони видали дивний глухий звук. Донизу спускалася мантія, а може, це просто була густа тінь, його сильні стегна огортав чорний оксамит. Він був не такий високий, як мій батько, але через широкі плечі під важкою широкою мантією здавався якимось неймовірно величезним. Напевно, мантія була з каптуром, оскільки його обличчя залишалося повністю в тіні. Після першої секунди шоку я побачила його руки, що біліли на тлі чорного одягу, і на одному пальці – перстень із каменем.

Він був таким реальним, стояв так близько до нас, що я не могла дихати, але в мене було таке відчуття, що, пересиливши себе й підійшовши до нього ближче, я знову зможу дихати, і мене вже щось штовхало до нього. Я пам’ятала про срібний кинджал у моїй кишені, але ніщо б не могло примусити мене потягнутися по нього. Щось блиснуло в його обличчі: червоні очі? зуби? посмішка? А потім із тіні потоком полилися слова – він заговорив. Я сказала потоком, бо ніколи не чула такої мови. У цій гортанній вимові змішалися безліч усіляких мов – чи це була одна мова, якої я раніше не чула? За мить звуки перетворилися на слова, які я почала розуміти, але не слухом, а кров’ю.

– Добрий вечір. Вітаю.

Ці слова, здається, повернули батька до життя. Не знаю, як він знайшов у собі сили говорити.

– Де вона? – крикнув він, і голос його тремтів від гніву й страху.

– Ви чудовий учений.

Не знаю чому, але тієї миті моє тіло повільно стало рухатися до нього, наче за власним бажанням. Майже відразу батько схопив мене за руку й міцно стис її так, що аж ліхтар сіпнувся й навколо нас затанцювали страшні тіні та світло. Тієї миті я побачила обличчя Дракули: вигин звислих довгих вусів і частину вилиці, що, безперечно, не була голою кісткою.

– Ви виявилися найрішучишим з них усіх. Ходімо зі мною, і я дам вам знання десяти тисяч життів.

Не знаю, як я розуміла його, але вирішила, що він звертається до батька.

– Ні! – скрикнула я.

Налякана тим, що сказала щось цій істоті, я ледве не знепритомніла.

У мене було таке відчуття, що істота, яка стоїть перед нами, посміхається, хоча його обличчя знову опинилося в темряві.

– Ідіть зі мною або нехай піде ваша дочка.

– Що? – ледве чутно запитав у мене батько, і тоді я зрозуміла, що він не розуміє Дракулу, можливо, навіть не чує його.

Батько відгукнувся лише на мій крик.

Монстр, здавалося, замислився. Він зробив кілька кроків по кам’яній підлозі. Щось було таке в його тілі під давнім одягом, що було не тільки жахливим, але й граціозним, зі старою звичкою владарювати.

– Я довго чекав ученого ваших талантів.

Голос його був м’яким і водночас якимось загрозливим. Ми стояли в темряві, що, здавалося, поступово заповнювала все навколо нас.

– Ідіть до мене за власним бажанням.

Тепер батько трохи наблизився до нього, усе ще тримаючи мене за руку. Якщо він і не розумів, то щось відчував. Плечі Дракули сіпнулися, він переніс свою жахливу вагу з однієї ноги на другу. Близькість його тіла була подібна до близькості смерті, але він усе-таки був живий і рухався.

– Не змушуйте мене чекати. Якщо ви не прийдете, я сам прийду по вас.

Батько, здавалося, зібрав останні сили.

– Де вона? – крикнув він. – Де Хелен?

Постать випросталася, і я побачила гнівний блиск очей та зубів у тіні насунутого каптура, нелюдську руку, стиснуту в кулак на краю світлої плями. У мене було жахливе відчуття, наче причаївся звір, готовий стрибнути, кинутися на нас, і раптом на невидимих сходах за його спиною почулися кроки і ворухнулося повітря. Я з криком, який, здавалося, ішов зсередини мене самої, піднесла ліхтар, побачила на мить обличчя Дракули, якого ніколи не забуду, а потім, на свій подив, побачила ще одну постать, яка стояла просто за ним. Ця друга людина, очевидно, щойно зійшла зі сходів – це була така сама темна незрозуміла постать, тільки незграбніша; з обрисами живої людини. Вочевидь, ця людина рухалася дуже швидко, у піднесеній руці в неї було щось блискуче. Проте Дракула вже відчув її присутність, і, раптом обернувшись, він ударом відкинув ту людину. Сила Дракули, мабуть, була неймовірною, тому що кремезний чоловік відлетів назад, ударившись об стіну склепу. Ми почули стукіт, а потім стогін. Дракула, страшенно розгублений, повертався на різні боки, наче збожеволівши або втративши над собою контроль, – то до нас, то до тієї людини.

Але раптом знову почулися кроки на сходах – цього разу легші кроки – і висвітився яскравий промінь ліхтаря. Дракулу заскочили зненацька, він повернувся надто пізно, і коли ворухнувся, хтось швидко освітив кімнату й вистрілив.

Замість кинутися до нас через саркофаг, як, здавалося, він мав зробити, Дракула почав падати, спочатку назад, знову відкривши бліде гостре обличчя, а потім уперед, дедалі нижче, поки ми не почули стукіт об камінь – звук, схожий на тріск кісток. Він бився в конвульсіях хвилину, а потім затих, і його тіло стало перетворюватися на порох, на ніщо – і перед нами залишився тільки його одяг, що став одразу розкладатися у тьмяному світлі.

Батько відпустив мою руку й побіг до променя світла, перестрибуючи через темну масу на підлозі.

– Хелен!.. – кричав він, а може, плакав або шепотів її ім’я.

І Барлі уже кинувся кудись уперед, схопивши ліхтар батька.

Кремезний чоловік лежав на кам’яній підлозі, а поруч із ним лежав кинджал.

– О Елсі, – сказав нерівний англійський голос.

З його голови юшила темна кров, жах паралізував нас, коли ми дивилися на це, але в цієї людини погляд був спокійний.

Барлі кинувся в пилюку до покаліченого тіла. Він задихався від подиву й горя:

– Майстер Джеймс?

Розділ 79

Прикрасою готелю в Ле Бен була вітальня з високою стелею й каміном. Метрдотель розпалив вогонь і зачинив двері, щоб не зайшли інші відвідувачі.

– Ви стомилися від прогулянки в монастир, – це було все, що він сказав, ставлячи перед батьком пляшку коньяку і келихи, п’ять келихів – наче ми всі повернулися і могли випити разом. З того погляду, яким обмінялися батько й метрдотель, я зрозуміла, що їх пов’язувало щось більше.

Цілий вечір метрдотель не відходив від телефону, йому якимось чином пощастило владнати справи з поліцією, яка допитувала нас просто в готелі й відпустила під його доброзичливий нагляд. Я підозрювала, що це він зателефонував у морг або в похоронне бюро: він знав, що було там насправді у маленькому французькому місті. Зараз, коли всі офіційні особи пішли, я сіла на затишний диван із дамасту поруч із Хелен, яка кожні кілька хвилин простягала руку, щоб погладити моє волосся, я намагалася не згадувати доброго обличчя майстера Джеймса і його тіла, нерухомого під простирадлом. Мій батько сидів у глибокому кріслі біля каміна й дивився на неї, на нас. Барлі витягнув свої довгі ноги на отоманку й намагався, як мені здалося, не дивитися на коньяк, поки мій батько не отямився й не наповнив наші келихи. Очі Барлі були червоними від мовчазного плачу – може, він хотів залишитися наодинці. Коли я поглянула на нього, мої очі мимоволі теж наповнилися слізьми.

Батько подивився на Барлі, і я подумала, що він теж заплаче.

– Він був дуже сміливим, – тихо сказав батько. – Ти ж знаєш, що ця атака дала можливість Хелен вистрілити, як вона й зробила. Вона не змогла б влучити в серце, якби монстр не відвернувся. Гадаю, Джеймс в останню хвилину свого життя зрозумів, який подвиг він учинив. Він помстився за людину, яку любив найбільше у світі, і за багатьох інших.

Барлі, все ще не в змозі говорити, кивнув, і між нами запанувала тиша.

– Я обіцяла тобі, що розповім усе, коли ми зможемо спокійно посидіти, – сказала нарешті Хелен, опускаючи келих.

– Ви впевнені, що мені варто залишитися? – неохоче запитав Барлі.

Хелен засміялася, і я була здивована, як мелодійно звучить її сміх, зовсім не схожий на її звичайний голос. Навіть у тій кімнаті, наполовину заповненій горем, її сміх не здавався недоречним.

– Ні, ні, любий, – сказала вона Барлі. – Ми не зможемо без вас. – Мені подобалася її груба, приємна англійська вимова, котру, здається, вона знала вже дуже-дуже давно.

Хелен була високою стрункою жінкою у чорній сукні із німбом сивуватого волосся на голові. У неї було дивовижне обличчя: у зморшках, виснажене, але з молодими очима. Вона вражала мене своїм виглядом щораз, коли я дивилась на неї, – не тільки тому, що вона була тут, справжня, жива, а й тому, що я завжди уявляла лише молоду Хелен. Я ніколи не думала про роки, що розділяли нас.

– Щоб розповісти, знадобиться багато-багато часу, – тихо сказала вона, – але зараз я можу сказати найголовніше. По-перше, мені дуже жаль. Я завдала тобі такого болю, Поле, я знаю, – вона подивилась на батька крізь вогонь у каміні. – Але собі я завдала болю ще більшого. По-друге, я повинна тобі сказати: тепер наша дочка, – на губах у неї засяяла мила посмішка й сльози з’явилися в очах, – наша дочка та наші друзі можуть бути свідками. Я жива, а не живий мрець. Він не дістався до мене втретє.

Я хотіла подивитися на батька, але не могла зібратися на силі навіть для того, щоб повернути голову. Це була його мить. Хоча я чула, що він не схлипував.

Вона замовкла й перевела подих.

– Поле, коли ми були в Сен-Матьє, я почула їхню легенду – про настоятеля, що встав із мертвих, а потім про брата Кирила, який охороняв його – я була у розпачі і водночас мене охопила страшенна цікавість. Я відчувала, що це не міг бути збіг, і я захотіла подивитися на це місце, мене тягло до нього. Перш ніж ми поїхали у Францію, я займалася дослідженням у Нью-Йорку, не сказавши тобі ні слова, Поле. Я сподівалася знайти друге лігвище Дракули, щоб помститися за свого батька. Але мені ніколи нічого не траплялося про Сен-Матьє. Я захотіла туди тільки тоді, коли прочитала про нього у твоєму путівнику. Це було просто бажання, без наукового підґрунтя.

Вона подивилася на нас і опустила голову.

– Я знову почала дослідження в Нью-Йорку, бо відчувала, що була причиною смерті мого батька, – через своє бажання перевершити його, викрити його зрадництво стосовно моєї матері, я не могла цього пережити. Потім я почала думати, що головна моя провина – це моя кров, диявольська кров Дракули, і я зрозуміла, що передала цю кров своїй дитині, навіть якщо сама вилікувалася від дотику живого мерця.

Вона замовкла і взяла мене за руку. Я здригнулася від цього дотику, від близькості цієї дивної знайомої й чужої жінки на дивані поруч зі мною.

– Я почувалась дедалі більш негідною, і коли брат Кирил розповів мені легенду Сен-Матьє, я зрозуміла, що ніколи не зможу спати спокійно, поки не дізнаюся більше. Я вірила в те, що коли знайду Дракулу й знищу його, то зможу повністю видужати, стати гарною матір’ю, розпочати нове життя.

– Як тільки ти заснув, Поле, я вийшла з монастиря. Я вирішила піти в склеп із пістолетом, спробувати відкрити саркофаг, але подумала, що сама не впораюся. Поки я вирішувала, будити тебе чи ні, щоб попросити допомогти мені, я сіла на лаву над прірвою. Я знала, що мені не треба бути там самій, але мене тягло до того місця. Місяць був чудовий, уздовж гір линув туман.

Очі Хелен дивно збільшилися.

– Я сиділа там і раптом відчула, як мурашки повзуть по моїй спині, ніби щось стояло просто за мною. Я різко обернулася і на іншому боці подвір’я, куди не доходило світло місяця, побачила темну постать. Обличчя її залишалося в тіні, але я скоріше відчувала, ніж бачила на собі пильний погляд. Якась мить була потрібна їй, щоб розкрити крила й кинутися на мене, адже я була сама на лаві. Раптом я почула голоси – дикі голоси в моїй голові, які говорили мені, що я ніколи не здобуду перемогу над Дракулою, що це був його світ, а не мій. Вони наказували мені стрибати, поки ще я була собою, я підвелася, наче уві сні, й стрибнула.

Хелен сиділа прямо, дивлячись на вогонь, а батько затулив очі руками.

– Я хотіла загинути вільною, як Люцифер або як ангел, та не побачила цих каменів. Я впала на них, розбила голову, порізала руки, але там була ніби подушка із трави, тому це падіння не вбило мене і я нічого не поламала. Мабуть, за кілька годин я отямилася. Була глибока ніч, я відчула, як кров тече по обличчю й шиї, і побачила, як заходить місяць. Боже мій, якби я скотилася, якби не знепритомніла… – вона помовчала. – Я знала, що не зможу пояснити тобі, що намагалася зробити, ганьба й сором охопили мене, немов божевілля. Я відчувала, що після цього не буду гідна тебе або нашої дочки. Коли я змогла підвестися, то зрозуміла, що втратила дуже багато крові. І хоча в мене все боліло, я нічого собі не зламала і відчувала, що він не напав на мене, – мабуть, він теж вирішив, що це мій кінець, коли я стрибнула. Я була дуже слабкою, мені було важко йти, але я обійшла стіни монастиря й вийшла на дорогу в темряві.

Я подумала, що батько знову заплаче, але він мовчав, не відводячи від неї очей.

– Я пішла у світ. Це було не так важко зробити. Я за звичкою взяла із собою сумочку, мабуть, тому, що в ній був мій пістолет і срібні кулі. Я ледь не розсміялася, коли побачила, що сумка досі в мене на плечі. У ній були гроші, багато грошей, і я мудро використала їх. Моя мати теж завжди носила всі свої гроші з собою. Саме так робили всі селяни в її селі. Вона ніколи не довіряла банкам. Пізніше, коли мені знадобилося більше, я зняла певну суму з нашого рахунку в Нью-Йорку й поклала її у швейцарський банк. Потім я покинула Швейцарію так швидко, як тільки було можливо, боячись, що ти кинешся шукати мене по сліду, Поле. О, пробач мені! – вона раптом заплакала, міцніше схопивши мене за руку, і я знала, що вона вибачалася за відсутність, а не за гроші.

Батько стиснув руки.

– Цей інцидент дав мені надію на кілька місяців або, принаймні, спантеличив мене, але мій банк не зміг відстежити ці гроші. Незабаром мені повернули суму. «Але не тебе», – міг би він додати, проте не зміг. Його обличчя, втомлене й радісне, сяяло.

Хелен опустила очі.

– У будь-якому разі я знайшла місце, де можна було зупинитися на кілька днів, недалеко від Ле Бен, доки мої подряпини не загоїлись. Я ховалася, поки не змогла вийти на люди.

Рука її потягнулася до горла, і я вкотре помітила тонкий білий шрам.

– Я знала, що Дракула не забув про мене і знову мене шукатиме. Я наповнила свої кишені часником і стала набиратися духу. Я завжди тримала при собі пістолет, кинджал, мій хрестик. Куди б не йшла, я заходила в сільські церкви й просила благословення, хоча іноді, навіть просто проходячи крізь двері церкви, відчувала, як моя рана починає пульсувати. Я завжди закривала шию. Зрештою я підстригла й пофарбувала волосся, радикально змінила стиль одягу, почала носити темні окуляри. Дуже довго я трималася подалі від великих міст, а згодом навідувала архіви, необхідні для продовження пошуків. Я дуже наполегливо працювала і знаходила його скрізь, куди б не вирушала: у Римі в 1620-х, у Флоренції за часів Медичі, у Мадриді, у Парижі під час революції. Іноді говорилося про дивну чуму, іноді про вампірів на великих цвинтарях – наприклад, Пер-Лашез. Здавалося, йому завжди подобалися книгарі, архіваріуси, бібліотекарі, історики – усі, хто спілкувався з минулим через книги. З його дій я намагалася визначити, де була його нова могила, де він сховався після того, як ми знайшли її у Свєті Георгі, але не могла визначити системи. Я мріяла, як тільки я знайду і вб’ю його, повернуся до вас і скажу, яким безпечним став світ. Я жила, боячись, що він знайде мене раніше, ніж я його. Куди б не йшла, я думала про вас. О, я була така самотня!

Вона взяла мою руку й погладила її, як ворожка, і я мимоволі відчула гнів: усі ці роки бути без неї!

– Нарешті я вирішила: навіть якщо я не гідна вас, усе-таки мушу хоча б здалека глянути на вас. На вас обох. Я читала в газетах про твій фонд, Поле, я знала, що ви в Амстердамі. Мені було неважко знайти вас, посидіти в кафе біля твого офісу або обережно супровожувати вас у ваших подорожах. Я ніколи не дозволяла собі зустрітися з вами віч-на-віч – боялася, що ти побачиш мене. Я приїжджала і від’їжджала. Якщо дослідження просувалося нормально, я дозволяла собі поїхати в Амстердам і стежити за тобою звідти. Потім одного разу, в Італії, у Монтепердуто, я побачила його на площі. Він теж ішов за вами, стежив за вами. Тоді я зрозуміла, що він став достатньо сильним, аби виходити іноді при денному світлі. Я знала, що ви в небезпеці, але боялася підійти до вас і попередити, щоб не наблизити загрозу. Зрештою, він міг шукати мене, а не вас: може, він хотів прийти до вас через мене. Це була агонія. Я знала, що ти, напевно, знову зайнявся дослідженням, що ти знову ним зацікавився, Поле, щоб привернути його увагу. Я не могла вирішити, що робити.

– Це була я, це моя провина, – пробурмотіла я, стискаючи її зморщену долоню. – Я знайшла ту книгу.

Вона подивилася на мене, схиливши голову.

– Ти історик, – сказала Хелен за мить.

Це не було питанням. Потім вона зітхнула.

– Кілька років я писала тобі листівки, моя донечко, але, звичайно ж, не надсилала їх. Одного разу я подумала, що можу поговорити з вами на відстані, дати вам знати, що я жива, не показуючись на очі. Тоді я надіслала листівки в Амстердам, у ваш будинок, у пакеті, адресованому Полові.

Після цих слів я повернулася до батька з обуренням і подивом у погляді.

– Так, – сумно відповів він на мій погляд. – Я відчував, що не зможу показати їх тобі, не зможу засмутити тебе, не знайшовши твою матір. Ти можеш уявити, який для мене це був період.

Так, я могла уявити, раптом пригадавши його жахливу слабкість в Афінах, той вечір, коли я побачила його напівживим у номері. Але він посміхнувся нам, і я зрозуміла, що тепер він буде посміхатися нам щодня.

– О, – Хелен теж посміхнулася. Навколо її рота, біля куточків очей у неї були глибокі зморшки.

– І я почав шукати тебе і його.

Його посмішка стала сумною. Хелен невідривно дивилася на нього.

– А потім я припинила своє дослідження й просто стежила за ним, поки він стежив за вами. Я іноді бачила тебе – як ти знову повернувся до дослідження, до бібліотек, Поле, як ти виходив із них. Як мені тоді хотілося передати тобі все, про що я дізналася сама. Потім ти поїхав в Оксфорд. Я не була в Оксфорді під час свого дослідження, хоча багато читала про вампірів, які спостерігалися там у часи середньовіччя. А в Оксфорді ти залишив книгу розкритою…

– Він закрив її, коли побачив мене, – вставила я.

– І мене, – посміхнувся Барлі. Тоді він уперше заговорив, і мені було приємно, що він усе ще міг бути веселим.

– Ну, коли він уперше переглядав її, то забув закрити, – Хелен підморгнула нам.

– Це правда, – погодився батько, – подумати тільки – забув.

Хелен обернулася до нього зі своєю милою посмішкою.

– Ти знаєш, раніше я ніколи не бачила цю книгу – «Vampires du Moyen Age».

– Класика, – відгукнувся батько, – але дуже рідкісна.

– Гадаю, майстер Джеймс теж її бачив, – повільно вставив Барлі. – Знаєте, я бачив його там після того, як ми застали вас, сер.

Батько здивувався.

– Так, – продовжував Барлі. – Я забув свій макінтош у бібліотеці й повернувся приблизно за годину. І побачив, як майстер Джеймс виходить із ніші на балкон, а він мене не помітив. Мені здалося, що він дуже схвильований або розгніваний. Я подумав про це, коли вирішив зателефонувати йому.

– Ти телефонував майстеру Джемсу? – здивувалася я, більше не обурюючись. – Коли? Коли ти зробив це?

– Я зателефонував йому з Парижа, бо дещо згадав, – сказав Барлі, витягуючи довгі ноги.

Я хотіла підійти до нього й обійняти його за шию (але ж не перед моїми батьками!). Він подивився на мене:

– Я говорив тобі, що намагався щось згадати у потязі, щось про майстера Джеймса, а коли ми приїхали в Париж, я згадав це. Одного разу, коли він забирав якісь папери, я побачив лист на його столі – конверт, якщо говорити точніше. Мені сподобалася марка, тому я придивився уважніше. Лист був із Туреччини, дуже старий, ось чому я придивився до марки. На ньому стояв штамп двадцятирічної давнини, лист був від професора Бора. Тоді я подумав, що колись у мене буде такий самий великий стіл, а на ньому – листи з усього світу. Мені запам’яталося ім’я Бора, навіть тоді воно здавалося мені екзотичним. Я не розкрив його й не прочитав, звичайно ж, – швидко додав Барлі. – Мені б і на думку не спало.

– Звичайно, ні, – пирхнув батько, але в його очах я побачила симпатію.

– Коли ми сходили з потяга в Парижі, я побачив на платформі старого, мабуть, мусульманина, у темно-червоній шапці з китичкою, у довгому халаті, як в оттоманського паші, і раптом я згадав про лист. Потім історія твого батька, ну, ім’я турецького професора, – він серйозно глянув на мене. – Тоді я й зателефонував. Я зрозумів, що майстер Джеймс був якось пов’язаний з усіма цими пошуками.

– А я де була? – ревниво запитала я.

– У ванній, напевно. Дівчата більшу частину часу проводять у ванній.

Він теж хотів би мене поцілувати, але не на очах в інших.

– Майстер Джеймс дуже суворо говорив зі мною по телефону, але коли я пояснив йому, що відбувається, він сказав, що тепер усе життя молитиметься за мене. – Червоні губи Барлі ледь здригнулися. – Я не насмілювався запитати його, що він збирається робити, але тепер ми вже знаємо.

– Так, ми знаємо, – зі смутком у голосі сказав батько. – Мабуть, він підрахував по тій давній книзі, що минуло рівно шістнадцять років після попереднього візиту Дракули в Сен-Матьє. Тоді він, звичайно ж, зрозумів, куди я поїхав. До речі, він напевно стежив за мною, коли я пішов у відділ рідкісної книги. В Оксфорді він кілька разів запитував, що зі мною не так, турбувався про моє здоров’я й самопочуття. Я не хотів втягувати його в це, знаючи, який це для нього може бути ризик.

Хелен кивнула.

– Так. Я думаю, що я була там саме перед ним. Я знайшла розкриту книгу й сама все підрахувала, потім почула кроки на сходах і відійшла вбік. Як і наш друг, я зрозуміла, що ти поїдеш у Сен-Матьє, Поле, щоб знайти мене й того монстра. Я їхала швидко, як могла. Але не знала, яким потягом ти поїхав і, звичайно ж, не знала, що наша дочка поїде за тобою.

– Я бачила тебе! – згадала я.

Вона подивилася на мене, але нічого не розпитувала. У нас тепер буде багато часу для розмов. Я бачила, що вона втомилася, що ми всі були вичавлені, як лимон, і не могли навіть почати говорити про те, яка це перемога для нас. Чи став світ безпечнішим, коли ми всі разом, а його більше немає в ньому? Я подивилася на меблі, яких раніше не помічала. Хелен житиме з нами й задуватиме свічки у вітальні. Вона прийде на мій випускний у школі, на мій перший день в університеті, допоможе мені надягти весільну сукню, якщо я коли-небудь вийду заміж. Вона читатиме нам щось уголос після вечері. Вона повернеться у світ і знову викладатиме, ми будемо купувати туфлі й блузки, будемо ходити обійнявшись.

Тоді я ще не знала, що іноді вона буде віддалятися від нас, годинами не розмовляти, мацаючи шию пальцями. Я не знала тоді й те, що за дев’ять років її забере від нас хвороба – це станеться задовго до того, як ми звикнемо до її повернення, хоча ми ніколи б, мабуть, не звикли до цього, ніколи б не втомилися від її присутності. Тоді я не могла передбачити, що нашою останньою втіхою стане думка про те, що вона спочиває з миром, хоча могло бути інакше, і що ця впевненість, розбиваючи нам серця, водночас вилікує їх. Якби я змогла передбачити все це, то знала б, що після її похорону мій батько зникне на цілий день, і що маленький кинджал з вітальні зникне разом із ним, і що я ніколи, ніколи не запитаю його про те, де він був.

Але тоді біля каміна в Ле Бен, роки, які ми проживемо разом із нею, здавалися нескінченним благословенням. Вони почалися майже одразу, коли батько підвівся й поцілував мене, палко потис руку Барлі і допоміг підвестися Хелен.

– Ходімо, – сказав він, і вона пригорнулася до нього, втомлена й щаслива. Він узяв її руки у свої. – Ходімо спати.

Епілог

Кілька років тому, коли я була у Філадельфії на міжнародній конференції істориків з середньовіччя, мені випала дивна нагода. Раніше я ніколи не була у Філадельфії, і мене захопив контраст між нашими зборами, присвяченими минулому феодалів та монастирів, і справжнім життям, яке зберігало аромат недавньої історії республіканства й революційної доби. З вікна мого готельного номера на чотирнадцятому поверсі було видно дивну суміш хмарочосів і районів із будинками сімнадцятого-вісімнадцятого сторіч, які здавалися поруч із ними іграшковими.

Скориставшись кількома годинами вільного часу, я тікала з нескінченних розмов про залишки візантійської культури, щоб подивитися на них у чудовому музеї художніх мистецтв. Там я натрапила на буклет маленького музею літератури і міської бібліотеки в центрі міста, назву якої я чула кілька років тому від свого батька. До того ж у мене були причини пам’ятати цю колекцію: її знали всі, хто вивчав історію Дракули, а їх кількість помітно зросла після перших статей мого батька. Це місце було важливим, як і багато архівів у Європі. Там дослідник може побачити записи Брема Стокера для книги «Дракула» з різних джерел у Британській бібліотеці, а також важливі середньовічні памфлети. Я не могла встояти перед такою нагодою. Батько завжди хотів побачити цю колекцію, заради нього я готова була провести там годину. Понад десять років тому він загинув на міні в Сараєво, працюючи там на врегулюванні одного з найскладніших європейських конфліктів десятиліття. Я не знала про це тиждень. Коли новини дійшли до мене, я замкнулася в собі й мовчала цілий рік. Я все ще сумую за ним – щодня, щогодини.

Ось як я опинилася в маленькій кімнаті з кондиціонером, в одному із цегляних будинків дев’ятнадцятого сторіччя, розглядаючи документи, які дихали не тільки сивою давниною, а й незабутньою історією досліджень мого батька. З вікон будинку було видно слабкі вуличні деревця, навпроти – такі ж цегляні будинки, їхні елегантні фасади були доповнені модними штрихами. Того ранку у маленькій бібліотеці сиділа лише одна читачка: італійка, яка щось прошепотіла в мобільний телефон, а потім взялася за якийсь рукописний щоденник (я ледве приборкала бажання не зазирнути в нього) і почала читати. Коли я сіла у легкому светрі ближче до кондиціонера і розкрила зошит, бібліотекарка принесла мені записи Стокера й маленьку коробку, перев’язану стрічечкою.

Записи Стокера мене приємно потішили. Я ніколи не бачила таких хаотично зроблених записів. Деякі були написані нерозбірливим почерком, інші – надруковані на тонкому давньому папері Серед них лежали вирізки з газет про загадкові події й вирвані сторінки з календаря. Як би це сподобалося моєму батькові, як би він посміхнувся безневинному поверховому вивченню окультних даних Стокером. За півгодини я акуратно відклала зошит убік й узялася за коробку. У ній лежала одна тонка книга, в акуратній палітурці дев’ятнадцятого сторіччя. Сорок сторінок являли собою бездоганний пергамент п’ятнадцятого сторіччя – це був середньовічний скарб, чудо. На фронтиспісі малюнок – обличчя, яке я після своїх довгих мук запам’ятала назавжди: великі очі, широко розкриті й хитрі, що пильно дивилися на мене, важкі вуса спадали на квадратну щелепу, довгий ніс, тонкий, але водночас злісний, ледь помітні чутливі губи.

Це був памфлет із Нюрнберга, надрукований 1491 року, у якому розповідалося про злочини Драколе Вайди, його жорстокість і криваві бенкети. Я могла розібрати перші рядки німецькою, тому що вони були знайомі мені: «У рік Бога нашого 1456 Дракула вчинив багато страшного й цікавого». Бібліотека подавала переклад, і я вдруге із тремтінням прочитала про злочини Дракули проти людства. Він засмажував людей живцем, здирав шкіру, закопував їх по шию, проколював дітей на грудях їхніх матерів. Мій батько, звичайно ж, бачив подібні памфлети, але цей він оцінив би за свіжість, твердість пергаменту, за його практично ідеальний стан. Він виглядав так, наче щойно був надрукований. Ця чистота змушувала мене нервуватися, і за якийсь час я поквапилася відкласти його й зав’язати стрічечку, дивуючись сама з себе: навіщо мені знадобилося згадувати про нього? Той нахабний погляд переслідував мене, поки я не закрила книгу.

Я зібрала свої речі з почуттям звершеного паломництва і подякувала добрій бібліотекарці. Здавалося, вона була задоволена моїм візитом: цей памфлет був одним з її улюблених, і вона сама написала про нього статтю. Ми тепло попрощалися й потисли одна одній руки, я пішла вниз, у магазин подарунків, а звідти – на теплу вулицю з її запахами вихлопних газів, щоб десь поїсти. Саме через контраст між очищеним повітрям музею і метушнею гучного міста мені здалося, що дерев’яні двері за мною зачинені й неприступні. Тому я дещо оторопіла, коли побачила, як з них вибігає бібліотекарка.

– Ви забули оце! – вигукнула вона. – Добре, що наздогнала вас.

Вона посміхнулася мені сором’язливою посмішкою, яка з’являється на обличчі в усіх, хто повертає тобі скарб (який ти не хотіла б втратити) – твій гаманець, ключі або гарний браслет.

Я подякувала їй і, все ще вражена, забрала зошит і книгу, які вона простягала мені, вдячно кивнула їй. Вона зникла в старому будинку так само швидко, як і з’явилася. Зошит був мій, звичайно ж, хоча мені здалося, що я поклала його в сумку перед тим, як піти. А книга була… я навіть не можу сказати, що подумала про неї тієї миті, коли побачила палітурку з потертого старого оксамиту, дуже-дуже старого, водночас знайому мені і не знайому. Пергамент усередині не був свіжим, як памфлет, щойно розглянутий у бібліотеці: порожні сторінки пахнули сторіччями. Єдина картинка в центрі книги сама розкрилася в моїх руках, перш ніж я встигла отямитися, і, ледь глянувши, я одразу ж закрила книгу.

Я непорушно стояла посеред вулиці, відчуваючи, як руйнується світ навколо мене. Машини, що проїжджали повз мене, були такі самі, як і раніше, десь пролунав гудок. Людина із собакою на повідку намагалася пройти повз мене, між мною й деревом. Я підвела голову й подивилася на вікна бібліотеки, очікуючи побачити бібліотекарку, але в них відбивалися тільки сусідні будинки. На вікнах не сіпнулася жодна мереживна штора, жодні двері не зачинилися тихенько. На вулиці не було нічого незвичайного.

Прийшовши у свій номер, я поклала книгу на скляний столик і вмилася. Потім я вийшла на балкон. Чому? Я раптом подумала, що це небезпечно для жителів готелю – балкони на такій висоті. Я стояла й дивилася на місто. Нижче на один квартал я бачила патриціанське каліцтво міського палацу Філадельфії зі статуєю миролюбного Вільяма Пенна вгорі. Далі зеленіли квадрати скверів і парків, сонце грало на вежах банку. Далеко ліворуч я бачила урядовий будинок, підірваний місяць тому. Жовто-червоні крани схилили шиї до руїн, і я чула шум відбудовних робіт.

Але мій погляд захопила не ця картина. Я мимоволі думала про інший краєвид, що я вже спостерігала раніше. Я нахилилася через поручні балкона, відчуваючи літнє сонце й дивну безпеку, незважаючи на те що знаходилася на такій висоті від землі, наче небезпека могла загрожувати мені зовсім з іншого світу.

Я уявила ясний осінній ранок 1476 року, досить прохолодний, туман здійнявся з поверхні озера. Човен огинає острів навколо стін монастиря й бань із залізними хрестами. Дерев’яний ніс злегка торкається каменів, а двоє ченців вибігають з-за дерев, щоб затягти човен на берег. Із човна виходить один чоловік. Ноги, які він ставить на кам’яну набережну, взуті в черевики з червоної шкіри, на кожному – гостра шпора. Він нижчий на зріст за молодих ченців, але здавалося, що він височить над ними. На ньому фіолетово-червоний костюм під довгою чорною оксамитовою мантією, застебнутою на широких грудях гарною брошкою. На голові в нього конусоподібний капелюх, чорний, із червоною пір’їною спереду. Його вкрита шрамами рука, закинута за спину, грає з коротким мечем на поясі. У нього зелені очі, неприродно великі й широко посаджені, вигнутий рот і ніс, у чорному волоссі й вусах можна побачити сивину.

Настоятеля вже сповістили: він поспішає і зустрічає гостя під деревами.

– Яка честь для нас, мілорде! – вигукує він, простягаючи руку. Дракула цілує його перстень, а настоятель хрестить його в повітрі. – Нехай благословить тебе Господь, сину мій, – додає він, наче дякуючи спонтанно.

Він знає, що появу князя можна вважати удачею, Дракулі напевно довелося пройти через турецьку територію. Це вже не вперше патрон настоятеля з’являвся, ніби перенесений божественною силою. Настоятель чув, що митрополит у Курте де Арджес незабаром проголосить Дракулу правителем Валахії, і тоді, без сумніву, Дракула нарешті звільнить усю Валахію від турків. Настоятель торкається пальцями чола князя на знак благословення.

– Ми думали про гірше, коли ви не прийшли навесні. Хвала Господу!

Дракула посміхається й нічого не говорить, даючи настоятелеві велику книгу. Вони раніше вже сперечалися про смерть, згадує настоятель. Дракула кілька разів запитував настоятеля, чи вірить він, свята людина, що кожен грішник, щиро покаявшись, потрапить у рай. Настоятель занепокоєний тим, що коли настане цей момент, чи встигне його патрон пережити останній ритуал, але не наважується про це сказати. Звичайно, все це відбудеться, якщо настоятель наполягатиме. Дракула вдруге перехрестився в істинну віру, аби висловити своє покаяння за тимчасовий відступ від неї у західну єретичну віру. Настоятель простив йому все, від себе простив усе. Хіба Дракула не присвятив своє життя боротьбі з безбожниками, з жахливим султаном, що руйнує стіни християнського світу? Але настоятель також думає про себе, що ж Всемогутній призначить цій дивній людині Він сподівається, що Дракула не порушуватиме цієї теми. Настоятель полегшено зітхає, коли князь просить показати, що нового зроблено за його відсутності. Вони разом обходять двір монастиря, і кури розбігаються перед ними. Дракула оглядає нові будинки, густі сади, городи, і на його обличчі з’являється задоволення, а настоятель поспішає показати йому нові підземні ходи, які вони побудували після його останнього візиту.

У келії вони п’ють чай, Дракула ставить перед настоятелем оксамитовий міх.

– Відкрийте, – пропонує він, розгладжуючи вуса. Він сидить у кріслі, розкинувши свої міцні ноги, завжди присутній поруч із ним меч усе ще висить на поясі. Настоятелеві хотілося б, щоб Дракула давав подарунки з більшою лагідністю, але він мовчки відкриває мішок.

– Турецький скарб, – говорить Дракула, широко посміхаючись.

У нижньому ряді в нього не вистачає одного зуба, але решта сильні й білі. Усередині настоятель бачить дорогоцінні камені невимовної краси, Грона смарагдів і рубінів, оттоманські важкі золоті персні й брошки та декілька речей, включаючи золотий гарний хрест із темними сапфірами. Настоятель не хоче знати, звідки це взялося.

– Ми прикрасимо вівтар і нову купіль для хрещення, – говорить Дракула. – Замовляйте кращих майстрів, звідки хочете. Це оплатить будь-яку роботу, і ще досить залишиться на мою могилу.

– Вашу могилу, мілорде? – настоятель шанобливо дивиться на підлогу.

– Так, ваше преосвященство. – Його рука знову тягнеться до руків’я кинджала. – Я думав про це. Я хотів би, щоб мене поховали перед вівтарем, а зверху накрили мармуровим каменем. Ви, звичайно ж, відправите найкращу службу. Можете запросити ще й другий хор заради такого випадку.

Настоятель уклоняється, але обличчя цієї людини, розважливий блиск у його очах змушує його нервуватися.

– На додаток до всього в мене є кілька прохань, які ви добре запам’ятаєте. Я хочу, щоб на могильному камені намалювали мій портрет, а не хрест.

Настоятель, уражений, підводить голову.

– Не буде хреста, мілорде?

– Ніякого хреста, – вперто повторює князь.

Він дивиться просто на настоятеля, а той не зважується заперечувати. Але він – духовний наставник цієї людини, і за хвилину він говорить знову:

– На кожній могилі ставиться знак страждань нашого Спасителя, і ваша могила повинна мати таку саму честь.

Дракула засмучується.

– Я не збираюся надовго віддавати себе смерті, – говорить він, понизивши голос.

– Є тільки один спосіб уникнути смерті, – сміливо каже настоятель, тільки через Христа, якщо Він дарує нам вічне життя.

Дракула пильно дивиться на нього кілька хвилин, і той намагається не відводити погляду.

– Можливо, – нарешті говорить він. – Але нещодавно я познайомився з людиною, купцем, який побував в одному західному монастирі. Він розповів, що в Галлії є таке місце – найстаріша церква в нашій частині світу, – де кілька латинських ченців знайшли спосіб пережити смерть. Він запропонував мені купити їхню таємницю, записану ним у книгу.

Настоятель здригається.

– Нехай зберігає нас Бог від такої єресі, – квапливо вимовляє він. – Я певен, сину мій, що ви відмовилися від цієї спокуси.

Дракула посміхається.

– Ви ж знаєте, я дуже люблю книги.

– Є тільки одна істинна Книга, яку ми повинні любити всім своїм серцем і душею, – говорить настоятель, але водночас не може відвести погляду від порізаної шрамами руки князя, якою він бавиться коштовним руків’ям кинджала. На мізинці Дракула носить перстень, і настоятель добре знає символ на ньому – не треба навіть придивлятися – лютий звір.

– Досить про це. Ходімо. – Настоятель радіє. Дракула, очевидно, стомився від суперечок і легко підводиться. – Я хочу подивитися на ваших переписувачів, у мене для них незабаром знайдеться робота.

Вони разом проходять у невелике приміщення для переписування рукописів, у якому троє ченців, за старими правилами, вручну копіюють манускрипти, а один чернець вирізає букви, щоб надрукувати сторінку «Житія святого Антонія». Друкарський прес стоїть у кутку. Це перший друкарський прес у Валахії, і Дракула гордо проводить по ньому своєю важкою широкою рукою. Найстаріший із ченців, стоячи біля преса, вирізує щось із дерева. Дракула нахиляється над ним.

– Що це буде, отче?

– Святий Михаїл убиває дракона, мілорде, – бурмоче старий чернець, зводячи на князя старечі очі, обрамлені густими сивими бровами.

– Нехай краще дракон убиває безбожника, – посміхаючись, говорить Дракула.

Чернець киває, але настоятель знову здригається.

– У мене для вас є нова робота, – говорить йому Дракула. – Я залишу начерк у настоятеля.

На залитому сонцем дворі він зупиняється.

– Я залишуся, щоб послухати службу й прийняти у вас причастя. – Він повертається й посміхається настоятелеві: – У вас знайдеться для мене ліжко в одній із келій на сьогодні?

– Як завжди, мілорде. Цей будинок Бога – ваш будинок.

– А тепер ходімо на мою вежу.

Настоятель добре знає цю примху покровителя. Дракула любить дивитися на озеро й навколишні береги з найвищої точки церкви, наче перевіряючи, чи не йде ворог. У нього на це є поважні причини, думає настоятель. Оттомани шукають його голову рік у рік, король Угорщини ненавидить його, власні бояри теж ненавидять і бояться. Чи є у світі хто-небудь, хто не є йому ворогом, окрім жителів цього острова? Настоятель повільно піднімається за ним крутими сходами, підбадьорюючи себе перед дзенькотом дзвонів. Невдовзі пролунає подзвін, і нагорі звук дуже гучний.

Під куполом вежі є довгі отвори з кожного боку. Коли настоятель піднімається на верхній майданчик, Дракула вже стоїть на своєму улюбленому місці й дивиться на озеро, закинувши за спину руки: звичайна поза, коли він щось планує, обмірковує. Настоятель бачив, як князь стояв отак перед своїми воїнами, даючи вказівки на наступний день. Він не схожий на людину, якій постійно загрожує небезпека, – це володар, чия смерть може статися будь-якої миті і який повинен щохвилини думати про спасіння своєї душі. Але ні, думає настоятель, він схожий на людину, перед якою лежить увесь світ.

notes

Примітки

1

Крик серця (фр.).

2

Матьє – святий апостол Матвій (звідси й назва монастиря).

3

«Вампіри в добу Середньовіччя» (фр.)

4

«Вампіри у селах Прованса…» (фр.)

5

«Одна легенда розповідає…» (фр.)

6

Мій брат страх як хропить.

7

Кава з молоком (фр.).

8

Мається на увазі собор Святого Серця Ісуса.