Annotation

Збираючись на традиційне спільне полювання, четверо друзів не здогадувались, що для декого з них воно стане останнім у житті. Бо тепер здобиччю стали вони: для інопланетної сутності, якій потрібні носії, щоб захопити ще одну планету, і для навіженого полковника Курца – професійного майстра вбивства, яке він називає зачисткою. Єдиним шансом на порятунок стають незвичайні здібності чоловіка із синдромом Дауна, якого друзі врятували в дитинстві. Але чи вистачить цього, щоб перемогти супротивника настільки чужорідно-ворожого, якого поєднує з людством тільки здатність убивати?

Обережно! Ненормативна лексика!

Стівен Кінг

Спочатку – новини

ДІЛТС

Частина 1

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Частина 2 Сірі чоловічки

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Частина 3

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Епілог

Авторська нотатка

Авторські права

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

Стівен Кінг
ЛОВЕЦЬ СНІВ

Для Сьюзен Молдоу і Нен Ґрем

Спочатку – новини

«East Oregonian», 25 червня 1947 року

СЛУЖБОВЕЦЬ УПРАВЛІННЯ З БОРОТЬБИ З ЛІСОВИМИ ПОЖЕЖАМИ ПОМІЧАЄ «ЛЕТЮЧІ ТАРІЛКИ»

Кеннет Арнольд повідомляє, що бачив дев’ять об’єктів, які мають форму диска, «світяться, сріблясті, рухаються неймовірно швидко».

«Daily Record» (Розвелл, штат Нью-Мексико), 8 липня 1947 року

ВІЙСЬКОВО-ПОВІТРЯНІ СИЛИ ЗАХОПИЛИ «ЛЕТЮЧІ ТАРІЛКИ» НА РАНЧО НЕПОДАЛІК РОЗВЕЛЛА

Співробітники розвідки виявили розтрощений диск.

«Daily Record» (Розвелл, штат Нью-Мексико), 9 липня 1947 року

У ВПС ЗАЯВЛЯЮТЬ, ЩО «ЛЕТЮЧІ ТАРІЛКИ» – ЦЕ ЛИШЕ МЕТЕОЗОНДИ

«Daily Tribune» (Чикаго), 1 серпня 1947 року

ВІЙСЬКОВО-ПОВІТРЯНІ СИЛИ США ЗАЯВЛЯЮТЬ: ВОНИ НЕ МОЖУТЬ ПОЯСНИТИ ТЕ, ЩО ПОБАЧИВ АРНОЛЬД

Ще 850 заяв очевидців після першого свідчення.

«Daily Record» (Розвелл, штат Нью-Мексико), 19 жовтня 1947 року

РОЗГНІВАНИЙ ФЕРМЕР ЗАЯВЛЯЄ: «ТАК ЗВАНА КОСМІЧНА ПШЕНИЦЯ – ЦЕ ПІДРОБКА»

Ендрю Гоксон заперечує «зв’язок із летючими тарілками». «Пшениця з червонуватим відтінком – це не більш ніж розіграш», – наполягає він.

«Courier Journal» (Кентуккі), 8 січня 1948 року

ПІД ЧАС ПЕРЕСЛІДУВАННЯ НЛО ЗАГИНУВ КАПІТАН ВПС

Останнє повідомлення від Ментелла: «…металева, величезного розміру…»

Військово-повітряні сили зберігають мовчання.

«Nacional» (Бразилія), 8 березня 1957 року

ДИВНИЙ КОРАБЕЛЬ ІЗ КІЛЬЦЕМ ЗАЗНАЄ АВАРІЇ В МАТУ-ҐРОСУ!

ДВІ ЖІНКИ МАЛО НЕ ЗАГИНУЛИ БІЛЯ ПОНТУ-ПОРАН!

«Ми чули пронизливий вереск ізсередини», – заявляють вони.

«Nacional» (Бразилія), 12 березня 1957 року

ЖАХ У МАТУ-ҐРОСУ!

Повідомлення про сірих чоловічків із величезними чорними очима

Учені сміються! Повідомлення продовжують надходити!

СЕЛА ОХОПЛЕНІ ЖАХОМ!

«Oklahoman», 12 травня 1965 року

ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ СТРІЛЯЄ У НЛО

Згідно з його доповіддю, летюча тарілка перебувала в 40 футах над автострадою 9.

Свідчення радара на авіабазі в Тінкері підтверджують слова поліцейського.

«Oklahoman», 2 червня 1965 року

«ІНОПЛАНЕТНА РОСЛИННІСТЬ – ПІДРОБКА», – ЗАЯВЛЯЮТЬ ПРЕДСТАВНИКИ МІНІСТЕРСТВА СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА

«Червоні рослини» – робота підлітків, озброєних пульверизаторами.

«Press-Herald» (Портленд, штат Мейн), 14 вересня 1965 року

КІЛЬКІСТЬ СВІДЧЕНЬ ПРО ЗУСТРІЧІ З НЛО В НЬЮ-ГЕМПШИРІ НЕУХИЛЬНО ЗРОСТАЄ

Більшість випадків зафіксовано поблизу Екзетера.

Деякі з місцевих жителів побоюються інопланетного вторгнення

«Union-Leader» (Манчестер, штат Нью-Гемпшир), 19 вересня 1965 року

ПОМІЧЕНИЙ ПОБЛИЗУ ЕКЗЕТЕРА ВЕЛИЧЕЗНИЙ ОБ’ЄКТ БУВ ОПТИЧНОЮ ІЛЮЗІЄЮ

Слідчі ВПС спростовують заяву співробітника поліції про зустріч із НЛО.

Офіцер Кліленд непохитний: «Я знаю, що бачив».

«Union-Leader» (Манчестер, штат Нью-Гемпшир), 30 вересня 1965 року

ЕПІДЕМІЯ ХАРЧОВОГО ОТРУЄННЯ ДОСІ НЕ МАЄ ПОЯСНЕНЬ

Понад 300 постраждалих, більшість одужує.

Представник Управління з контролю за продуктами й ліками заявляє, що ймовірною причиною стали заражені колодязі.

«Journal» (Мічиґан), 9 жовтня 1965 року

ДЖЕРАЛЬД ФОРД ЗАКЛИКАЄ РОЗСЛІДУВАТИ ВИПАДКИ ПОЯВИ НЛО

Лідер Республіканської партії заявляє: «Мічиґанські вогні можуть мати позаземне походження».

«Los Angeles Times», 19 листопада 1978 року

НАУКОВЦІ КАЛІФОРНІЙСЬКОГО ТЕХНОЛОГІЧНОГО ІНСТИТУТУ ПОВІДОМЛЯЮТЬ ПРО ПОЯВУ ВЕЛИЧЕЗНОГО ДИСКА В МОХАВЕ

Тікман: «Він був оточений маленькими яскравими вогнями».

Моралес: «Я бачив червону рослинність, схожу на “волосся янгола”[1]».

«Los Angeles Times», 24 листопада 1978 року

АНІ ПОЛІЦІЯ ШТАТУ, АНІ СЛІДЧИЙ ВПС США НЕ ВИЯВИЛИ «ВОЛОССЯ ЯНГОЛА» В МОХАВЕ

Тікман і Моралес проходять перевірку на «детекторі брехні».

Можливість ошуканства виключена.

«New York Times», 16 серпня 1980 року

«ВИКРАДЕНІ ІНОПЛАНЕТЯНАМИ» НАПОЛЯГАЮТЬ НА СВОЄМУ

Психологи ставлять під сумнів достовірність зображення так званих сірих чоловічків.

«Wall Street Journal», 9 лютого 1985 року

КАРЛ САҐАН: «НІ, МИ НЕ САМОТНІ»

Видатний учений знову підтверджує свою віру в існування позаземного розуму.

Він стверджує: «Ймовірність існування інопланетних цивілізацій надзвичайно висока».

«Sun» (Фінікс), 14 березня 1997 року

НЕПОДАЛІК ПРЕСКОТТА З’ЯВИВСЯ ВЕЛИЧЕЗНИЙ НЛО

ДЕСЯТКИ ЛЮДЕЙ ОПИСУЮТЬ «ОБ’ЄКТ У ФОРМІ БУМЕРАНГА»

Комутатор на авіаційній базі Льюк розривається від повідомлень.

«Sun» (Фінікс), 20 березня 1997 року

ЗАГАДКА «ВОГНІВ ФІНІКСА» НЕ ОТРИМАЛА ПОЯСНЕННЯ

Фотографії обробці не піддавалися, заявляє експерт.

Слідчі військово-повітряних сил зберігають мовчання.

«Weekly» (Полден, штат Аризона), 9 квітня 1997 року

НЕЗРОЗУМІЛИЙ СПАЛАХ ХАРЧОВОГО ОТРУЄННЯ

ПОВІДОМЛЕННЯ ПРО «ЧЕРВОНУ ТРАВУ» ВИЗНАНІ ВИГАДКОЮ

«Daily News» (Деррі, штат Мейн), 15 травня 2000 року

НА ДЖЕФФЕРСОН-ТРАКТ ЗНОВУ ПОМІЧЕНІ ЗАГАДКОВІ ВОГНІ

Місцевий голова Кінеотауна: «Я не знаю, що це таке, але вони постійно повертаються».

ДІЛТС

Це стало їхнім гаслом, хоча Джонсі геть не міг пригадати, хто ж із них перший це сказав. «Розплата – сука» – то його вислів. «Трахни мене, Фредді» і ще кілька подібних непристойностей, не менш яскравих, вигадав Бобер. Генрі навчив їх говорити: «Як гукнеться, так і відгукнеться», – таке типу дзенське лайно подобалося Генрі ще з дитинства. Проте ДІЛТС… от звідки взялося ДІЛТС? Кому першому це спало на думку?

Не має значення. Має значення те, що вони вірили в першу його частину, коли їх було четверо; у все в цілому – коли їх стало п’ятеро; у другу половину – коли їх знову стало четверо.

Коли їх знову стало четверо, на їхні життя мовби наповзла хмара. Стало більше трахни-мене-Фредді-днів. Вони бачили це, але не розуміли чому. Вони знали, що з ними щось негаразд – принаймні відбуваються якісь зміни, – але, що конкретно, не розуміли. Вони відчували, що потрапили в пастку, але як, яким чином? І все це було задовго до вогнів у небі. До Маккарті і Беккі Шу.

ДІЛТС – іноді це всього лише слова. А іноді ти не віриш ні в що, крім темряви. І як тоді жити далі?

1988: Навіть Бобер може занепадати духом

Сказати, що шлюб Бобра виявився невдалим, – це все одно, що сказати: під час запуску «Челленджера» виникли деякі ускладнення. Джо «Бобер» Кларендон і Лорі Сью Кенопенскі протрималися місяців вісім, а потім – бабах – і все, маємо те, що маємо, допоможіть зібрати довбані уламки.

Бобер узагалі-то хлопець веселий, будь-хто з його приятелів це підтвердить, але зараз настали похмурі часи. Він не зустрічається зі своїми друзями (тими, кого вважає справжніми друзями), окрім як протягом одного тижня в листопаді, коли вони збираються всі разом, а минулого листопада вони з Лорі Сью ще трималися, так, насправді за соломинку, але все ж трималися. Зараз же він проводить багато часу – надто багато, і він про це знає – в барах портлендського Старого порту. «Ілюмінатор», «Морський клуб» і «Паб на Фрі-стрит». Він забагато п’є, забагато курить траву і вранці має такий вигляд, що воліє не дивитися на себе в дзеркало у ванній. Очі в червоних набряклих повіках сором’язливо тікають убік, і він думає: «Час припинити швендяти по цих забігайлівках. Інакше незабаром зі мною станеться те саме, що з Пітом. Триндець і святі банани».

Досить забігайлівок, досить гулянок – ага, ідея офігенна, але потім усе повторюється, поцілуй мене в корму і щоб ви добре жили. Цього четверга він іде на Фрі-стрит, і нехай хоч зірки з неба падають, але в його руці буде пиво, в кишені косячок, а з музичного автомата буде литися стара інструментальна музика, яка чимось нагадує «Венчерз»[2]. Назви цього гурту, який був популярний іще до його народження, він не пам’ятає, але добре знає цю музику, бо після розлучення став багато слухати портлендські радіостанції, які грають старі хіти. Старі хіти заспокоюють. Більшість новинок Лорі Сью знала й любила багато з них, але Бобер їх просто не розумів.

На Фрі-стрит майже нікого: може, з півдюжини хлопців біля барної стійки, і ще стільки ж ганяють кулі на більярдному столі в задній кімнаті, Бобер і троє його друзяк сидять в одній із кабінок, потягують кеговий «Міллер» і зрізають колоду засмальцьованих карт, вирішуючи, хто платитиме за наступну порцію. Що ж це за інструментальна мелодія з такими муркітливими гітарними програшами? «Без кордонів»? «Телстар»? Нє, в «Телстар» є синтезатори, а тут синтезаторів не чути. Але чи не насрати? Решта хлопців обговорюють Джексона Брауна[3], який учора ввечері виступав у муніципальному центрі і зробив ульотне шоу, якщо вірити Джорджу Пелсену, який був там.

– Я вам розповім іще про дещо ульотне, – заявляє Джордж, виразно дивлячись на них. Потім задирає гостре підборіддя і показує червону мітку на шиї збоку. – Знаєте, що це?

– Чи, бува, не засос? – трохи боязко питає Кент Астор.

– Та ти геній, бля, – говорить Джордж. – Після концерту я терся біля виходу зі сцени з іншими хлопцями, хотів автограф Джексона отримати. Чи, може, Девіда Ліндлі, він теж крутий.

Кент і Шон Робідо погоджуються з тим, що Ліндлі крутий – не гітарний бог, зрозуміло (Марк Нопфлер із «Дайр Стрейтс» – ось хто справжній бог гітари, ще Ангус Янг з «Ей-Сі/Ді-Сі», ну і Клептон, зрозуміло), але все одно він дуже й дуже гарний. У Ліндлі шалені гітарні ходи, а ще кльові дреди до плечей.

Бобер не став устрявати в розмову. Його раптом охопило бажання забратися звідси, геть із цього смердючого безглуздого бару, щоб ковтнути свіжого повітря. Він знає, до чого хилить Джордж, і це все брехня.

«Її звали не Шанті, ти не знаєш, як її звали, вона пурхнула повз тебе так, ніби тебе там і не було, та й хто ти взагалі для такої дівчини, як вона, всього лише черговий патлатик із робітників у черговому робітничому містечку Нової Англії, шанувальник гурту, але вона пройшла повз і зникла з твого життя. З твого смердючого нецікавого життя. «Шантіз» – це назва гурту, який ми зараз слухаємо, не «Мар-Кетс» або «Бар-Кіз», а «Шантіз», це їхній хіт «Трубопровід», і штука в тебе на шиї – не засос, а слід від бритви».

Він думає про все це, потім чує плач. Не у «Фрі-стрит», а у себе в голові. Плач із далекого минулого. Він проникає в голову, цей плач, входить у неї, як уламок скла, і, трахни мене, Фредді, хтось повинен був змусити його припинити плакати.

«Це я змусив його замовкнути, – думає Бобер. – Це був я. Я змусив його замовкнути. Я обійняв його і заспівав».

Тим часом Джордж Пелсен уже почав розповідати про те, як двері зі сцени нарешті відчинились, але вийшли з них не Джексон Браун і не Девід Ліндлі, а три кралечки з підспівок; одну звали Ренді, другу Сьюзі, а третю Шанті. Апетитні панянки, о, всі такі ногасті та смачненькі.

– Чувак, – каже, мрійливо закочуючи очі, Шон. Це повновидий маленький типчик, чиї сексуальні подвиги обмежуються поодинокими виїздами до Бостона, де він вирячується на стриптизерок у «Фоксі Леді» та офіціанток у «Хутерз». – О, чувак, Шанті. – Він робить жест дрочуна в повітрі. Принаймні в цьому, думає Бобер, він профі.

– Коротше кажучи, я заговорив з ними… Точніше, в основному з нею, Шанті, і запитав у неї, чи, бува, не хоче вона дізнатися про нічне життя Портленда. І ми…

Бобер дістає з кишені зубочистку і вставляє собі в рот. Тієї ж миті ця зубочистка стає єдиним, чого йому хочеться. Ні пиво на столі, ні косячок у кишені і вже точно не порожні балачки Джорджа Пелсена про те, як він і міфічна Шанті розважилися на задньому сидінні його пікапа, «дякувати небесам хоч за якийсь прихисток, коли Джорджі йде на таран, це справжній ураган».

«Усе це нісенітниця і маячня», – думає Бобер, і несподівано йому стає сумно на душі, ще сумніше, ніж того дня, коли Лорі Сью зібрала речі й повернулася до матері. Це абсолютно на нього не схоже, та раптом у нього лишається тільки одне бажання: звалити на хер звідси, наповнити легені прохолодним солонуватим повітрям і знайти телефон.

А потім його тягне зателефонувати Джонсі або Генрі, будь-кому з них. Він хоче сказати: «Привіт, чувак, як життя?» І почути у відповідь: «Та ну, Бобре, все ДІЛТС. Не скакати, не грати».

Він підводиться.

– Гей, хлопче! – гукає Джордж. Бобер навчався з Джорджем у Вестбрукському нижчому коледжі, і тоді Джордж здавався йому цілком нормальним, але Вестбрук був багато-багато порцій пива тому. – Ти куди?

– Відлити, – відповідає Бобер, перекочуючи зубочистку з одного кутка рота в інший.

– То воруши дупою, бо я саме дійшов до найцікавішого.

І Бобер думає: «Трусики з отвором у промежині». Дідько, сьогодні та сама дивна вібрація, це відчуття якесь особливо сильне. Напевне, це щось на зразок барометра.

Знизивши голос, Джордж веде далі:

– Так от, коли я задер їй спідницю…

– Я знаю, на ній були трусики з отвором у промежині, – перебиває Бобер. Він помічає вираз здивування – майже отетеріння – в очах Джорджа, але не звертає на це уваги. – Аж вмираю, так хочу послухати про це.

Він виходить, іде до чоловічого туалету з його жовто-рожевим смородом сечі й дезінфекторів, проходить повз нього, повз жіночий туалет, проминає двері з табличкою «СЛУЖБОВИЙ ВХІД» і виходить у провулок. Небо над головою біле, дощове, але повітря чисте й приємне. Таке приємне. Він глибоко вдихає і знову думає: «Не скакати, не грати». Губ його торкається усмішка.

Бобер прогулюється хвилин десять, просто жуючи зубочистки й провітрюючи голову. Якоїсь миті, точно вже не пригадати коли, він викидає косячок, який лежав у його кишені. Потім телефонує з автомата до крамниці Джо Смоука на Монумент-сквер. Він чекав почути автовідповідач – Генрі ще мав бути на заняттях, – але слухавку на другому кінці знімає сам Генрі.

– Здоров, старий, як життя? – питає Бобер.

– Та ну, – відповідає Генрі. – День інший, лайно те саме. А сам як, Бобре?

Бобер заплющує очі. На якусь мить знову все гаразд, принаймні настільки, наскільки це можливо в такому довбаному світі.

– Так само, приятелю, – відповідає він. – Десь так само.

1993: Піт допомагає дамі в біді

Піт сидить за робочим столом біля виставкового залу «Макдональд Моторс» у Бриджтоні і крутить у пальцях ланцюжок від ключів. Брелок на ньому складається з чотирьох вкритих емаллю літер: NASA.

Мрії старіють швидше, ніж мрійники, цю істину Піт відкрив для себе з роками. Однак помирають вони нерідко на диво болісною смертю, волаючи тихими жалюгідними голосками десь на околицях мозку. Багато часу минуло відтоді, як Піт спав у кімнаті, обклеєній світлинами космічних кораблів «Аполлон» і «Сатурн», астронавтів, виходів у відкритий космос, космічних апаратів, що спускаються з кожухами, закопченими та оплавленими надзвичайним розжарюванням, яке виникає під час входження в атмосферу, місяцеходів і «Вояджерів». Була там і ще одна фотографія: світляний диск над федеральною автострадою 80 і люди, які стоять на дорозі й дивляться на нього, прикриваючи очі руками від світла. На фотографії був і підпис: «ЦЕЙ ОБ’ЄКТ, СФОТОГРАФОВАНИЙ ПОБЛИЗУ МІСТА АРВАДА, ШТАТ КОЛОРАДО, У 1971 РОЦІ, ДОСІ ЛИШАЄТЬСЯ НЕПІЗНАНИМ. ЦЕ СПРАВЖНІЙ НЛО».

Давно це було.

І все ж половину двотижневої відпустки він провів у столиці, Вашингтоні, де щодня ходив до Смітсонівського національного музею авіації та космонавтики і тинявся там серед експонатів зі здивованою усмішкою на обличчі. І більшу частину цього часу він дивився на місячні камені, думаючи: «Ці камені потрапили сюди з місця, де небо завжди чорне, а тиша вічна. Ніл Армстронг і Базз Олдрін узяли двадцять кілограмів іншого світу, і ось вони тут».

А він тут, сидить за робочим столом, не продавши за день жодної машини (люди не люблять купувати машини, коли йде дощ, а в тій частині світу, де мешкає Піт, мрячить зі світанку), крутячи ланцюжок із брелоком NASA і поглядаючи на годинник. Після полудня час тягнеться повільно, а ближче до п’ятої так і зовсім починає повзти, мов черепаха. О п’ятій настане час першого пива. Але не раніше. У жодному разі. Якщо п’єш зранку, напевне, доводиться підраховувати, скільки ти випив за день, а так поводяться алкоголіки. Але якщо ти в змозі почекати… смикай свій ланцюжок і чекай…

Так само як першого пива, Піт чекає листопада. Подорож до Вашингтона у квітні йому, звичайно, сподобалася, що й казати, і місячні камені були просто приголомшливими (вони досі вражають його, коли він їх згадує), та тільки він був сам. А бути самому йому не сподобалось. У листопаді другий тиждень відпустки він проведе з Генрі, Джонсі та Бобром. І ось тоді він, хай йому чорт, дозволить собі пити вдень. Коли ти в лісі на полюванні і з друзями, пити вдень – це нормально. Це навіть, можна сказати, майже традиція. Це…

Відчиняються двері, і входить ефектна брюнетка. Близько п’яти футів десяти дюймів[4] на зріст (а Пітові подобаються високі), на вигляд років тридцять. Вона дивиться вбік, на моделі у виставковому залі (новенький темно-бордовий «тандерберд» – найкраще, що є в наявності, хоча «експлорер» теж навіть дуже нічого), але не так, як коли б хотіла щось купити. Потім вона помічає Піта і прямує до нього.

Піт підводиться, кинувши ланцюжок із брелоком NASA на розгорнуту книгу записів, і зустрічає її біля дверей свого кабінету. На його обличчі вже сяє найкраща двохсотватна професійна усмішка – не сумнівайся, бейбі, – а рука витягнута для привітання. Рукостискання її спокійне й міцне, але вона явно чимось збентежена, засмучена.

– Мабуть, нічого не вийде, – вимовляє вона.

– О, з продавцем машин так розмову краще не починати, – каже Піт. – Ми любимо складні завдання. Я Піт Мур.

– Привіт, – відповідає вона, але імені свого (а звати її Тріш) не називає. – У мене зустріч у Фрайбурзі через якихось… – вона кидає погляд на годинник, на який цілий день витріщався Піт, – через сорок п’ять хвилин. Клієнт хоче купити будинок, і в мене, схоже, є те, що його влаштує. Тут світять серйозні комісійні, а я… – Її очі наповнюються слізьми, і їй доводиться зробити ковток, щоб позбутися хрипоти в голосі. – А я загубила кляті ключі! Ключі від клятої машини!

Вона відкриває сумочку і риється в ній.

– Але в мене є права… та інші документи… все, що потрібно… і я подумала, раптом ви б змогли добути для мене нові ключі? І я поїду собі. Це було б моєю найкращою угодою в цьому році, містере…

Вона забула його прізвище, але він не ображається. Прізвище Мур майже так само поширене, як Сміт або Джонс. До того ж вона засмучена. Ще б пак, загубити ключі – будь-хто засмутиться. Він бачив таке сотні разів.

– Мур. Але на Піт я теж відгукуюсь.

– Ви допоможете мені, містере Мур? Може, хтось інший із салону зможе допомогти?

Старий Джонні Деймон на місці, і він би залюбки допоміг, але на зустріч у Фрайбурзі вона аж ніяк не встигне, це сто відсотків.

– Ми можемо зробити вам нові ключі, але на це піде щонайменше доба, навіть дві, – каже він.

Вона стрімко підводить на нього повні сліз оксамитово-коричневі очі і з жахом скрикує:

– Чорт! Чорт!

Тут у Піта виникає дивна думка: вона схожа на дівчину, яку він колись давно знав. Не близько, вони були знайомі не близько, але достатньо, щоб він урятував їй життя. Джозі Рінкенгауер її звали.

– Я так і знала! – каже Тріш, уже не намагаючись приховати хрипкість у голосі. – Господи, я так і знала!

Вона відвертається і голосно плаче.

Піт підходить до неї і співчутливо торкається її плеча.

– Зачекайте, Тріш. Зачекайте хвилину.

Це помилка – звертатися до неї на ім’я, коли вона його не називала, але вона надто засмучена і навряд чи пам’ятає, що офіційного знайомства так і не було, тому не страшно.

– А ви звідки? – питає він. – Тобто ви ж не з Бриджтона?

– Ні, – відповідає вона. – У нас офіс у Вестбруці. «Агентство нерухомості Деннісона». Те, яке з маяком, знаєте?

Піт киває, ніби це йому про щось говорить.

– Я прямо звідти. У Бриджтоні зайшла тільки в аптеку купити аспірин – у мене перед великими презентаціями завжди голова болить… Це стрес. Господи, ніби молотом по голові б’ють…

Піт співчутливо киває. Він добре знайомий із головним болем. Ясна річ, його головні болі найчастіше спричинені споживанням пива, а не стресом, але ж це не заважає їх знати.

– Мені потрібно було десь згаяти час, і я пішла до маленької крамнички біля аптеки випити кави… Ну, знаєте, коли болить голова, кофеїн може допомогти…

Піт знову киває. У їхній компанії найкраще в головах розбирається Генрі, але, як Піт не раз йому казав, якщо хочеш успішно торгувати, потрібно добре знати, як працює людський розум. Нині ж він із задоволенням відзначає, що його нова знайома починає трохи заспокоюватися. Це добре. Йому здається, що він-таки зможе допомогти їй, якщо вона дозволить, зрозуміло. Йому аж свербить це зробити. Свербіння йому подобається. Справа, звичайно, нікчемна, статку не принесе, але сама ідея гарна.

- І ще я сходила через вулицю в «Ренні» й купила хустку… Зараз дощ іде, розумієте… – Вона торкається волосся. – А потім я повернулася до машини… і виявила, що мої ключі, бодай їм, пропали! Я повернулася ще раз, пройшла по всіх місцях… від «Ренні» до крамниці, а звідти до аптеки, – але їх ніде не було! І тепер я не потрапляю на зустріч!

Розпач знову затремтів у її голосі, очі кинулися до годинника, який для нього ледве повз, а для неї мчав із божевільною швидкістю. Ось у чому різниця між людьми, думається Піту. Принаймні одна з різниць.

– Заспокойтесь, – каже він. – Заспокойтесь на кілька секунд і послухайте мене. Ми з вами зараз повернемося до аптеки і пошукаємо там ваші ключі.

- Їх там нема! Я шукала по всіх рядах, я дивилася на полиці, з якої брала аспірин, я запитала дівчину на касі…

– Якщо перевіримо ще раз, гірше не буде.

Він уже лагідно підштовхує її до дверей, легенько торкаючись талії. Йому подобається запах її парфумів, а волосся – ще більше. Якщо воно таке розкішне, коли на вулиці дощ, яке ж воно при сонці?

– Моя зустріч…

– У вас іще сорок хвилин у запасі, – перебиває він. – Зараз не літо, туристи роз’їхалися, тому до Фрайбурґа можна запросто за двадцять хвилин доїхати. Десять хвилин витратимо на пошуки ключів, і, якщо не знайдемо, я сам вас повезу.

Вона з сумнівом вдивляється в нього. А він кидає погляд повз неї в один із сусідніх кабінетів і кричить:

– Діку! Агов, Дікі М.!

Дік Макдональд відривається від стосів із рахунками.

– Скажи цій леді, що, коли доведеться везти її до Фрайбурґа, мені можна довіряти.

– О, йому можна довіряти, мем, – каже Дік. – Він не сексуальний маніяк чи швидкий їздець. Лише спробує продати вам нову машину.

– Я міцний горішок, – злегка всміхається вона. – Але, гадаю, я поїду з вами.

– Діку, постеж за моїм телефоном, добре? – просить Піт.

– О, це буде непросто. У таку погоду клієнтів доведеться палицею відганяти.

Піт і брюнетка – Тріш – виходять, перетинають провулок і футів через сорок опиняються на Мейн-стрит. Аптека – друга будівля ліворуч. Мряка посилилась і вже майже перетворилася на справжній дощ. Жінка накидає на волосся нову хустку й дивиться на Піта, голова якого непокрита.

– Ви змокнете, – каже вона.

– Я з півночі, – відповідає він. – А ми там хлопці міцні.

– Гадаєте, ми їх знайдемо? – запитує вона.

Піт знизує плечима.

– Можливо. Я добре вмію знаходити речі. Завжди вмів.

– Ви знаєте щось, чого не знаю я?

«Не скакати, не грати, – думається йому. – От і все, що я знаю, мем».

– Ні, – відповідає він. – Поки що ні.

Вони заходять до аптеки, і над дверима дзеленькає дзвіночок. Дівчина за стійкою відриває погляд від журналу. Двадцять хвилин на четверту. Цього пізнього вересневого дня в аптеці немає нікого, окрім їх трьох і містера Діллера за рецептурним прилавком.

– Привіт, Піте, – каже дівчина.

– Йо, Кеті, як воно?

– Та так, потроху. – Вона дивиться на брюнетку. – Вибачте, мем, я всюди подивилася ще раз і не знайшла їх.

– Нічого, – мляво всміхається Тріш. – Цей джентльмен погодився відвезти мене на зустріч.

– Піт, звичайно, хлопець гарний, – каже Кеті, – але я б не заходила аж так далеко, аби називати його джентльменом.

– Стеж за язичком, дорогенька, – говорить їй із посмішкою Піт. – Бо, в разі чого, у Нейплсі на шосе 302 є чудова аптека «Рексолл»[5].

Він кидає погляд на годинник. Для нього час теж прискорився. Це добре, приємна різноманітність. Піт знову переводить погляд на Тріш.

– Спочатку ви зайшли сюди. По аспірин.

– Правильно. Купила упаковку анацину. Потім у мене був вільний час, тому…

– Знаю, випили кави в «Крісті». Потім пішли через дорогу до магазину «Ренні».

– Так.

– Сподіваюся, ви не запивали аспірин гарячою кавою?

– Ні, я взяла з машини пляшку мінералки «Поланд». – Вона вказує у вікно на зелений «таурус». – Нею й запила. Але сидіння я теж перевірила, містере… Піте. І в запалюванні подивилася.

Вона обпікає його нетерплячим поглядом, який говорить: «Я знаю, про що ви думаєте: “Тупа баба”».

– Ще одне запитання, – говорить він. – Якщо я знайду ключі, ви погодитеся пообідати зі мною? Я міг би зустріти вас біля «Західної верфі». Це на дорозі звідси до…

– Я знаю, де «Західна верф», – говорить вона, всміхаючись крізь сльози. Кеті за стійкою навіть не намагається вдавати, що читає журнал. Звичайно, ця розмова набагато цікавіша за «Редбук»[6]. – Але звідки ви знаєте, що я незаміжня і взагалі вільна?

– Обручки немає, – без роздумів каже він, хоча ще навіть не дивився на її руки, принаймні уважно. – До того ж я говорив лише про смажені мідії, салат із капусти й полуничні тістечка, а не про союз на все життя.

Вона дивиться на годинник.

– Піте… Містере Мур… На жаль, зараз мені зовсім не до флірту. Якщо хочете підвезти мене, я із задоволенням з вами пообідаю. Але…

– Мені цього досить, – перебиває він. – Гадаю, ви будете самі вести свою машину, тому я вас зустріну. О пів на шосту влаштує?

– Так, влаштує, але…

– Чудово.

Піт радіє. Це добре. Радість – це добре. За останні років два він жодного разу не відчував у собі поклику радості, і він не знає чому. Забагато блукань вологими пізніми вечорами по барах уздовж шосе 302 між цим містом і Норт-Конвеєм? Так, але чи в цьому причина? Можливо, ні, але зараз не час про це замислюватися. Дама повинна встигнути на ділову зустріч. Якщо вона не запізниться й успішно продасть будинок, хто знає, яке щастя випаде Пітові Муру? І навіть якщо йому не пощастить, він однаково зможе їй допомогти. Він це відчуває.

– Зараз я зроблю щось незвичайне, – каже він, – але не турбуйтеся, гаразд? Це всього лише маленька хитрість, ну, як люди прикладають до ніздрів палець, коли збираються чхнути, або ляскають себе по лобі, коли намагаються пригадати чиєсь ім’я. Домовились?

– Мабуть, – відповідає вона, не знаючи, що й думати.

Піт заплющує очі, піднімає до обличчя не дуже сильно стиснутий кулак, потім виставляє вказівний палець і починає рухати ним уперед-назад.

Тріш дивиться на Кеті за прилавком. Кеті знизує плечима, мовляв, хто його знає.

– Містере Мур? – Голос Тріш уже звучить дещо схвильовано. – Містере Мур, можливо, мені варто…

Піт розплющує очі, робить глибокий вдих і опускає руку. Він дивиться повз неї, на двері.

– Ага, – каже він. – Отже, ви увійшли… – Його очі рухаються, ніби він спостерігає, як вона входить. – І підійшли до прилавка… – Очі дивляться туди. – Імовірно, ви запитали: «Де у вас аспірин?» Або щось подібне.

– Так, я…

– Але ви ще щось узяли. – Він бачить щось на полиці з солодощами, яскравий жовтий знак, подібний до відбитка долоні. – «Снікерс»?

– «Маундс». – Вона широко розплющує карі очі. – Але як ви дізналися?

– Ви взяли батончик і після цього пішли по аспірин… – Тепер він дивиться на прохід номер два. – Після цього розплатились і вийшли… Вийдемо на хвилинку. Чао, Кеті.

Кеті мовчки киває, здивовано кліпаючи очима.

Піт виходить із аптеки, не звертаючи уваги на брязкання дзвіночка, не звертаючи уваги на дощ, уже справжній дощ. Жовтий знак видно на тротуарі, але він слабшає. Його змиває дощ. Однак Піт усе ще його бачить, і бачити його приємно. Це відчуття клацання. Приємно. Це лінія. Востаннє Піт бачив її так виразно вже давно.

– Назад до машини… – бурмоче він, думаючи вголос. – Щоб запити кілька таблеток аспірину водою…

Він повільно переходить тротуар до «тауруса». Жінка йде за ним, у погляді наростає тривога. Майже страх.

– Ви відчинили дверцята. Узяли сумочку… ключі… аспірин… батончик… усе це добро… перекладаючи з руки в руку… ось тоді…

Він нахиляється, занурює руку аж по зап’ясток у воду, яка біжить уздовж бордюру, і щось дістає з неї жестом фокусника. У тьмяному світлі сріблом поблискують ключі.

– …ви й випустили ключі.

Вона не відразу бере їх. Спочатку, роззявивши рота, дивиться на нього, ніби він тільки-но на її очах здійснив акт чаклунства (можливо, чорного чаклунства, в його випадку).

– Ну, беріть уже, – каже він. Його усмішка злегка тьмяніє. – Ніякої страшної магії. Переважно дедукція. У мене непогано виходить робити висновки. Слухайте, вам би не завадило возити мене з собою на випадок, якщо заблукаєте. Я чудово вмію розблуковувати.

Вона нарешті бере ключі. Швидко, акуратно, щоб не торкнутися його пальців, і він одразу розуміє, що вона не збирається зустрічатися з ним пізніше. Щоб здогадатися про це, не потрібен ніякий особливий дар, досить поглянути їй в очі, в яких більше страху, ніж подяки.

– Дякую… Дякую вам, – говорить вона й одразу ж поглядом вимірює відстань між ними, не бажаючи, щоб він підходив надто близько.

– Нема за що. Отже, не забудьте. «Західна верф», о пів на шосту. Обіцяю найкращі смажені мідії в цій частині штату.

Це він каже, щоб підтримати ілюзію. Іноді так необхідно робити, хоч як ти почуваєшся. І хоч день позбувся деякої частки радості, дещо приємне лишилося. Він бачив жовту лінію, а це завжди піднімає настрій. Не бозна-який талант, але втішно знати, що він не зник.

– О пів на шосту, – повторює Тріш, але, відчиняючи дверцята, дивиться на Піта так, як дивляться на собаку, котрий може вкусити, якщо зірветься з прив’язі. Вона страшенно радіє, що їй не доведеться їхати до Фрайбурґа з ним. І не потрібно вміти читати думки, щоб це зрозуміти.

Піт стоїть під дощем, спостерігаючи, як вона здає назад і скочується з розташованого трохи під нахилом паркувального місця, а коли машина проїжджає повз нього, життєрадісним жестом продавця автівок махає їй рукою. Вона у відповідь байдуже ворушить пальцями в повітрі, і, зрозуміло, коли він з’являється в «Західній верфі» (у п’ятнадцять на шосту, тільки щоб продемонструвати пунктуальність, про всяк випадок), її там немає. Минає година, а її все немає. Він іще якийсь час чекає, просто так, сидячи біля стійки, потягуючи пиво і дивлячись на машини на шосе 302. Десь близько сорока хвилин на шосту йому здається, що він бачить, як вона проїжджає повз, не зменшуючи швидкості, – зелений «таурус», який пробирається крізь густу завісу зливи, зелений «таурус», який, можливо (а може, й ні), тягне за собою примарний жовтий слід, що відразу ж розсіюється в сірому повітрі.

«День інший, лайно те саме», – думає він, але радість його покинула, смуток повернувся. Смуток, який чомусь лишає відчуття заслуженого, ніби то ціна за якусь не зовсім забуту зраду. Він закурює цигарку – раніше, в дитинстві, він, бувало, вдавав, що палить, але тепер йому не потрібно вдавати – і замовляє ще пива.

Мілт приносить, але каже:

– Непогано було б закусити, Пітере.

Тому Піт замовляє тарілку смажених мідій і навіть з’їдає кілька, вмочивши їх у соус тартар, під чергові кілька порцій пива. А перед тим, як переміститися до якоїсь іншої забігайлівки, де його обличчя ще не так набридло, він намагається зателефонувати Джонсі в Массачусетс. Проте саме сьогодні у Джонсі з Карлою той рідкісний вечір, коли вони нарешті вирішили сходити кудись удвох, і йому відповідає няня, яка питає, чи передати їм що-небудь.

Піт майже говорить «ні», але передумує.

– Передайте, що телефонував Піт. Передайте, що Піт сказав «ДІЛТС».

– Д… І… Л… Т… С… – записує вона. – Він зрозуміє, що…

– Так-так, – каже Піт. – Він зрозуміє.

До півночі він уже п’яний як чіп, стирчить у якомусь нью-гемпширському генделику, чи то «Мадді Раддер», чи то «Радді Мазер», і намагається втовкмачити якійсь тьолочці, п’яній, як і він, що колись дійсно вірив, що стане першою людиною, яка висадиться на Марс. І хоча вона киває і мимрить «так-так-так», він підозрює, що вона розуміє тільки одне: треба випити ще кави з бренді, поки заклад не зачинився. Але це не має значення. Завтра він прокинеться з головним болем, але все одно піде на роботу, можливо, навіть продасть машину, а може, й не продасть, але, так чи інакше, життя триватиме. Хто знає, може, продасться темно-бордовий «тандерберд», прощавай, серце моє. Колись у житті була різноманітність, а тепер усе однакове. Мабуть, він зможе жити з цим, тому що для такого хлопця, як він, є одне золоте правило: ДІЛТС – ну і хер з ним. Ти виріс, став чоловіком, пристосувався отримувати менше, ніж сподівався. І побачив, що на машині, яка виконує мрії, висить велика табличка: «НЕ ПРАЦЮЄ».

У листопаді він поїде полювати з друзями, і це все, що йому потрібне від життя… ну ще, можливо, старий добрий мінет ковзкими напомадженими губами від цієї п’янючої киці у себе в автівці. Бажати більшого – це лише короткий шлях до головного болю.

Мрії – це для дітей.

1998: Генрі проводить психотерапію

У кімнаті панує півтемрява. Генрі завжди затемнює кімнату, коли приймає пацієнтів. Цікаво, що лише деякі це помічають. Є в нього підозра: це через те, що в них у головах і так панує морок. Найчастіше він зустрічає невротиків. («У лісах їх повно», – як він одного разу сказав Джонсі, коли вони були у, ха-ха, лісах), і за його оцінкою – абсолютно ненауковою – їхні негаразди виконують роль такого собі поляризаційного екрана між ними й рештою світу. Коли посилюється невроз, згущується і внутрішня темрява. Пацієнти найчастіше викликають у нього відсторонене співчуття. Іноді жаль. Декотрі (таких небагато) виводять із себе. Баррі Ньюмен – один із них.

Пацієнтам, які заходять до його кабінету вперше, дається вибір; утім, самі вони навіть не завжди усвідомлюють це. Увійшовши, вони бачать приємну (хоч і темнувату) кімнату з каміном ліворуч від дверей. У каміні – «вічні» сталеві дрова, замасковані під березові, під якими майстерно заховані від очей чотири газові пальники. Поруч із каміном стоїть крісло з підлокітниками, на якому Генрі сидить просто під чудовою репродукцією «Маргариток» Ван Гога (Генрі іноді говорить колегам, що в будь-якого психіатра в кабінеті повинен висіти хоча б один Ван Гог). В іншому кінці кімнати стоять іще одне крісло й кушетка. Генрі завжди з цікавістю чекає, що обере новий пацієнт. Звичайно, він займається цією справою доволі довго, щоб зрозуміти: те, що пацієнт обирає вперше, він або вона обиратиме практично щоразу. На цю тему є наукова стаття, Генрі це точно знає, ось тільки не може збагнути мету такої роботи. Зрештою, такі речі, як наукові роботи, статті в журналах, конференції та колоквіуми, зараз його цікавлять уже не так сильно. Колись вони були важливі, але зараз життя змінилося. Він став менше спати, менше їсти і менше сміятися. Темрява прийшла в його власне життя – той самий поляризаційний екран, – і Генрі виявляє, що його це абсолютно не обходить. Менше вогню.

Баррі Ньюмен від самого початку був пацієнтом кушетки, але Генрі не робив помилкового припущення, що це якось стосується психічного стану Баррі. Кушетка всього-на-всього зручніша для нього, хоча після п’ятдесятихвилинного сеансу Генрі іноді доводиться піднімати Баррі з неї за руку. Зріст Баррі Ньюмена – п’ять футів сім дюймів[7], а важить він чотириста двадцять фунтів[8]. Отож кушетка – його найкращий друг.

Сеанси з Баррі Ньюменом – це найчастіше довгі, монотонні щотижневі розповіді про його гастрономічні пригоди. Не те щоб Баррі був гурманом, о ні, Баррі – пряма цьому протилежність. Баррі поїдає все, що трапляється на його шляху. Баррі – це машина для поїдання. І він наділений феноменальною пам’яттю, принаймні щодо цього. До їжі він ставиться так само, як Піт, старий друг Генрі, – до орієнтування на місцевості та географії.

Генрі вже майже облишив спроби відвести погляд Баррі від дерев, щоб показати йому ліс. Частково через м’яке, але невблаганне бажання Баррі обговорювати їжу в усіх подробицях, частково через те, що Генрі від початку недолюблює Баррі. Батьки Баррі померли. Батька не стало, коли тому було шістнадцять, а матір він втратив у двадцять два. Вони залишили після себе велику спадщину, але вона лежить у трастовому фонді, доки Баррі не виповниться тридцять. Тоді він зможе отримати основну суму… у разі якщо буде продовжувати терапію. Якщо ж ні, сума залишиться у фонді до його п’ятдесятиріччя.

Генрі сумнівається, що Баррі Ньюмен дотягне до п’ятдесяти.

У Баррі тиск (про що він повідомив Генрі не без гордості) сто дев’яносто на сто сорок. При загальному рівні холестерину двісті дев’яносто він просто справжня золота жила жирів.

«Я – ходячий інсульт, я – ходячий серцевий напад», – якось сказав він Генрі з життєрадісною серйозністю людини, яка може говорити важку, невблаганну правду, оскільки в душі точно знає, що подібний кінець чекає не на нього, о ні, не на нього.

– На обід я з’їв два екстрабургери з «Бургер Кінга», – говорить він. – Обожнюю їх, тому що в них сир по-справжньому гарячий. – Його м’ясисті губи, напрочуд маленькі для такої великої людини, губи карася, стискаються і тремтять, немов куштуючи цей чудовий гарячий сир. – Іще я взяв шейк, а дорогою додому з’їв трішки шоколадного печива. Потім поспав, а коли прокинувся, розігрів у мікрохвилівці пачку заморожених вафель. Віддай мої «Еґґо»[9]! – раптово вигукує він і регоче.

Це безтурботний сміх людини, охопленої приємним спогадом: краєвид із заходом сонця, пружність дівочих грудей під тонкою шовковою блузкою (утім, за оцінками Генрі, Баррі навряд чи коли-небудь це відчував) або тепло піску на пляжі.

– Більшість людей гріють вафлі «Еґґо» в тостері, – продовжує Баррі, – але, на мій смак, так вони виходять занадто хрусткими. А от після мікрохвилівки вони стають що треба: гарячі і м’які. Гарячі… і м’які. – Він чмокає маленьким риб’ячим ротом. – Я відчув деяку провину через те, що з’їв цілу пачку.

Останнє речення він промовляє майже недбало, ніби згадавши, що Генрі потрібно виконувати свою роботу. Баррі під час кожного сеансу по чотири-п’ять разів робить йому подібні дрібні приємності… а потім повертається до їжі.

Розповідь Баррі досягла вечора вівторка. Оскільки зараз п’ятниця, до закінчення переліку різноманітних страв і закусок іще далеко. Генрі дозволяє думкам відволіктися. Баррі – його останній клієнт на сьогодні. Коли Баррі закінчить свій облік калорій, Генрі піде до себе збиратися. Завтра вранці він прокинеться о шостій, і десь між сьомою і восьмою до будинку під’їде Джонсі. Вони завантажать речі у старий «скаут» Генрі, який він зараз тримає виключно для їхніх осінніх виїздів на полювання, і о пів на дев’яту вже прямуватимуть на північ. Дорогою підхоплять Піта у Бриджтоні, а потім заїдуть по Бобра, який досі живе поруч із Деррі. Надвечір вони дістануться «Діри в стіні», мисливського будиночка на Джефферсон-тракт, гратимуть у вітальні в карти і слухатимуть, як вітер гуде під дахом. Рушниці будуть стояти в кутку на кухні, мисливські ліцензії вони повісять на гачок над задніми дверима.

Його оточуватимуть друзі, а це все одно що повернутися додому. На тиждень поляризаційний екран трохи підніметься. Вони згадуватимуть минулі часи, сміятимуться над неперевершеними непристойностями Бобра, а якщо хтось із них іще й підстрелить оленя, це стане додатковою приємністю. Разом їм, як і раніше, добре. Разом вони, як і раніше, здатні перемогти час.

Десь далеко, тлом, звучить нескінченне мимрення Баррі Ньюмена. Свинячі відбивні, картопляне пюре, кукурудза, з якої аж скрапує масло, шоколадний торт, чаша пепсі-коли, у якій плавають чотири ложки морозива «Бен енд Джерріс Чанкі Манкі», варені яйця, смажені яйця, яйця-пашот…

Генрі киває в потрібних місцях і вислуховує, не чуючи. Стара навичка психіатрів. Господь свідок, у Генрі та його старих друзів і своїх проблем більш ніж досить. Бобру страшенно не щастить у сімейному житті, Піт багато п’є (забагато, як на Генрі), Джонсі і Карла за два кроки від розлучення, а сам Генрі зараз бореться з депресією, яка здається йому настільки ж спокусливою, наскільки неприємною. Отже, так, у них свої проблеми. Але разом вони, як добрі друзі, можуть і далі смалити і завтра ввечері будуть разом. Цього року аж вісім днів. Це чудово.

– Я знаю, що не повинен був, але сьогодні з самого ранку відчув непереборний потяг. Можливо, це через низький цукор у крові? Гадаю, річ у цьому. Коротше, я доїв бісквітний торт, який стояв у холодильнику. Потім сів у машину й поїхав до «Данкін Донатс», де з’їв дюжину порцій яблучного десерту і чотири…

Генрі, все ще думаючи про щорічну поїздку на полювання, яка розпочнеться вже завтра, сам не усвідомлює, що говорить, поки слова не вилітають із нього.

– Може, це просто непереборний потяг до їжі, Баррі, а можливо, це якось пов’язане з вашими думками про те, що ви вбили свою матір. Як гадаєте, таке може бути?

Бурмотіння Баррі припиняється. Генрі піднімає погляд і бачить, що Баррі вирячився на нього, так що в складках жиру навіть стало видно його очі. І хоча Генрі знає, що потрібно зупинитися – він не повинен робити подібні речі, бо це не має нічого спільного з терапією, – він не хоче зупинятися. Можливо, частково причиною є думки про друзів, але головне – це ошелешений вираз на обличчі Баррі та блідість його щік. Що в Баррі найбільше дратує Генрі, то це його вічне самовдоволення. Внутрішня переконаність у тому, що немає необхідності щось змінювати у своїй самогубній поведінці і тим паче шукати її коріння.

– Ви ж гадаєте, що це ви вбили її, чи не так? – питає Генрі ніби мимохідь, майже безтурботно.

– Я… я ніколи… як ви сміє…

– Вона кликала й кликала вас, розповідала про болі в грудях… Але, звичайно, вона говорила про це занадто часто, так? Щотижня. Часом здавалося, що кожного дня. Кричала вам униз: «Баррі, зателефонуй лікарю Вітерсу». «Баррі, виклич “швидку”». «Баррі, набери 911».

Вони ніколи не обговорювали батьків Баррі. У своїй м’якій, тлустій і невблаганній манері він усі подібні розмови зводив нанівець. Він починав говорити про них (у всякому разі, такий вигляд це мало), а потім раз – і він уже знову говорить про смажене ягня, або смажену курку, або смажену качку під апельсиновим соусом. Усе те саме. Оскільки Генрі нічого не знає про батьків Баррі, він не знає і того, як помирала мати Баррі, коли трьохсотфунтовою[10] горою плоті випала з ліжка та обмочила килим, не припиняючи волати. Він не може цього знати, тому що йому про це не розповідали, а проте знає. І Баррі тоді був не таким гладким. Лише сто дев’яносто фунтів[11].

Це така лінія. Так її бачить Генрі. Він не бачив її вже майже років п’ять (хіба що в снах), думав, що цьому покладено край, але ось вона знову з’явилася.

– Ви сиділи перед телевізором, слухаючи, як вона волає, – говорить він. – Ви дивилися шоу Рікі Лейк[12] і їли – що? Чізкейк «Сара Лі»? Відерце морозива? Не знаю. Але ви не звертали уваги на її крики.

– Припиніть це!

– Нехай собі кричить. Та й що тут такого? Вона все своє життя, як у тій старій казочці, кричала: «Вовк, вовк!» Ви не дурна людина і знаєте, що це правда. Такі речі трапляються, гадаю, ви це теж знаєте. Ви зробили себе персонажем власної маленької п’єси Теннессі Вільямса лише тому, що любите поїсти. Тільки знаєте що, Баррі? Це вас уб’є по-справжньому. Ви потайки не вірите в це, але це правда. Ваше серце вже б’ється, як похована живцем людина, яка стукає кулаками у віко труни. Що буде, коли ви наберете ще фунтів вісімдесят чи сто[13]?

– Заткніться…

– Коли ви випадково впадете, Баррі, це буде все одно що руйнування Вавилонської вежі. Люди, які побачать ваше падіння, потім будуть роками його обговорювати. Та з полиць посуд посиплеться…

– Припиніть це! – Баррі тепер сидить. Цього разу йому не знадобилася допомога Генрі, і він мертвотно блідий, лише на щоках горять дві троянди.

– …з чашок вихлюпнеться кава, і ви обмочитесь, як вона обмочилася…

– ПРИПИНІТЬ! – нестямно верещить Баррі Ньюмен. – ПРИПИНІТЬ ЦЕ, ВИ ЧУДОВИСЬКО!

Але Генрі не може. Генрі не може. Він бачить лінію, а коли її бачиш, не можеш її не помічати.

– …Якщо ви не припините жити в цьому отруйному сні. Розумієте, Баррі…

Але Баррі не хоче розуміти, абсолютно не хоче розуміти. Він вибігає з кімнати, трясучи неосяжними сідницями, і зникає за дверима.

Спочатку Генрі сидіть на своєму місці, не рухаючись і прислухаючись до затихання гуркоту стада бізонів, яке складається з однієї людини на ім’я Баррі Ньюмен. У приймальні нікого, секретаря в нього немає, і після Баррі робочий тиждень завершується. От і чудово. Тиждень видався ще той. Він підходить до кушетки й лягає.

– Лікарю, – вимовляє він уголос, – я щойно наламав дров.

– Як, Генрі?

– Я сказав пацієнтові правду.

– Хіба правда не робить нас вільними, Генрі?

– Ні, – відповідає він сам собі, дивлячись у стелю. – Ані краплі.

– Заплющте очі, Генрі.

– Гаразд, лікарю.

Він заплющує очі. На зміну кімнаті приходить темрява. І це добре. Темрява стала його подругою. Завтра він побачиться з іншими друзями (принаймні з трьома) і світло знову буде здаватися приємним. Але поки… поки що…

– Лікарю?

– Так, Генрі?

– Це типовий клінічний випадок під назвою «день інший, лайно те саме». Ви це знаєте?

– А що це означає, Генрі? Що це означає для вас?

– Усе, – відповідає він, не розплющуючи очей, а потім додає: – Нічого. – Але це брехня. Не перша неправда, сказана в цих стінах.

Він лежить на кушетці, очі заплющені, руки складені на грудях, і через деякий час засинає.

Наступного дня вони вчотирьох поїдуть до «Діри в стіні» і проведуть там вісім чудових днів. Таким мисливським виїздам незабаром настане кінець, їх залишилося всього декілька, хоча вони, звичайно, про це ще не знають. До настання справжньої темряви ще кілька років, але вона наближається.

Темрява наближається.

2001: Джонсі. Бесіда викладача зі студентом

Ми не знаємо, який із днів змінить наше життя. Мабуть, воно й на краще. У день, коли його життя зробить різкий поворот, Джонсі сидить у своєму кабінеті на третьому поверсі коледжу Джона Джея, дивиться у вікно на крихітний шматочок Бостона і думає про те, як помилявся Т.С.Еліот, називаючи квітень найжорстокішим місяцем лише тому, що якийсь мандрівний тесля з Назарета був розіп’ятий за підбурювання до заколоту. Будь-який житель Бостона знає, що найжорстокіший місяць року – це березень, який спершу дражнить кількома днями оманливої надії, а потім із задоволенням виливає вам на голову відро лайна. Сьогодні один із таких брехливих днів, коли здається, що весна дійсно вже не за горами, і він подумує піти прогулятися, після того як розбереться з однією неприємністю. Звичайно ж, у цю хвилину Джонсі й не здогадується, яким неприємним може бути день, як не здогадується й про те, що день цей він закінчить у лікарняній палаті, покалічений, борючись за своє кляте життя.

«День інший, лайно те саме», – думає він, ось тільки цього разу лайно буде зовсім іншим.

Цієї ж секунди дзвонить телефон, і він одразу знімає трубку, переповнений приємним передчуттям: це буде Дефаньяк, він дзвонить, аби скасувати зустріч об одинадцятій. «Мабуть, відчув, куди вітер дме», – думає Джонсі, і це цілком імовірно. Зазвичай студенти просять викладачів про зустріч. Коли ж хлопцеві передають, що хтось із викладачів хоче зустрітися з ним… Ну, тут, як то кажуть, не потрібно мати розуму аж понад голову.

– Алло, Джонс слухає, – говорить він.

– Привіт, Джонсі, як життя?

Цей голос він упізнає де завгодно.

– Генрі, привіт! Чудово! Життя чудове!

Узагалі-то життя зараз здається йому не таким уже й радісним, тим паче що за чверть години має з’явитися Дефаньяк, але все відносно, чи не так? Порівняно з тим, де він перебуватиме за дванадцять годин, підключений до всіх цих апаратів, одна операція позаду, а три ще чекають, зараз Джонсі, що називається, пердить крізь шовк.

– Радий це чути.

Сумовитість у голосі Генрі він скоріше не чує, а відчуває.

– Генрі? Що трапилось?

Мовчанка. Джонсі вже хоче повторити запитання, коли Генрі відповідає:

– Учора помер мій пацієнт. Я випадково побачив некролог у газеті. Баррі Ньюмен його звали. – Генрі на хвилину замовкає. – Він був пацієнтом-кушеточником.

Джонсі не знає, що це означає, але його старому другові зараз погано. Це він знає напевне.

– Самогубство?

- Інфаркт. У двадцять дев’ять років. Сам вирив собі могилу виделкою й ложкою.

– Сумно.

– Він останні три роки не був моїм пацієнтом. Я його відлякав. У мене була… одна з тих штук. Знаєш, про що я?

Джонсі думає, що знає.

– Ти про лінію?

Генрі зітхає. Джонсі це зітхання не видається схожим на жаль. Це, швидше, полегшення.

– Так, і я вихлюпнув це на нього. Він помчав, як у дупу вжалений.

– Це не робить тебе винним у його інфаркті.

– Може, ти й правий. Тільки відчувається не так. – Пауза. І потім, із відтінком цікавості: – Це ж рядок із пісні Джима Кроча? Ну а ти як, Джонсі? Усе гаразд?

– У мене? Так. А чому питаєш?

– Не знаю, – каже Генрі. – Просто… Я весь час думаю про тебе з тієї хвилини, коли розгорнув газету і побачив фотографію Баррі в некролозі. Ти там обережніше, гаразд?

Усередині, навколо кісток (багато з яких незабаром будуть поламані), Джонсі відчуває холодок.

– Про що це ти?

– Не знаю, – каже Генрі. – Може, це яйця виїденого не варте, але…

– Це лінія? – Джонсі стривожений. Він повертається на кріслі й визирає у вікно на мінливе весняне сонце. Йому раптом спадає на думку: ану як у Дефаньяка в голові всі клепки повилітали і зараз він іде сюди з якимось пістолетом («замислюючи недобре», як пишуть у детективах і трилерах, що їх любить читати у вільний час Джонсі), а Генрі якимось чином це відчув?

– Не знаю. Скоріш за все, це в мене зміщена реакція на портрет Баррі зі сторінки небіжчиків. Але все одно – будь обережнішим якийсь час, гаразд?

– Ну добре. Чому б ні?

– Чудово.

– А ти як?

– Усе гаразд.

Але Джонсі не думає, що в Генрі все так уже й добре. Він збирається щось сказати з цього приводу, але в нього за спиною лунає покашлювання, і він розуміє, що, мабуть, то прийшов Дефаньяк.

– От і добре, – говорить він і розвертається в кріслі.

Точно, у дверях стоїть його відвідувач, абсолютно не небезпечний: звичайний хлопчина, загорнутий у старе мішкувате пальто з капюшоном і дерев’яними ґудзиками – надто тепле як для такого дня, – худенький, недогодований, в одному вусі сережка, панківська зачіска, що стирчить над схвильованими очима.

– Генрі, до мене прийшли, я передзвоню тобі пізніше…

– Та ні, не потрібно. Справді.

– Ти впевнений?

– Так. Але ще дещо. Є півхвилини?

– Звичайно. Для тебе завжди. – Він піднімає палець, і Дефаньяк киває, але стоїть на місці, поки Джонсі не вказує на стілець у маленькій сусідній кімнатці, єдиний, на якому не лежать книжки. Дефаньяк неохоче прямує до нього. У телефон Джонсі каже: – Слухаю.

– Я гадаю, нам потрібно чкурнути у Деррі. Нашвидку, туди й назад. Тільки ти і я. Відвідаємо давнього друга.

– Ти маєш на увазі… – Але він не хоче вимовляти це ім’я, цей відгомін дитинства, коли поряд сторонній.

Йому й не доводиться, бо Генрі сам його вимовляє. Колись вони були квартетом, потім на короткий час їх стало п’ятеро, а потім знову лишилося четверо. Однак п’ятий не покинув їх у повному розумінні цього слова. Генрі вимовляє це ім’я, ім’я хлопчика, який дивним чином так і залишився хлопчиком. Щодо нього тривоги Генрі більш виразні, і висловити їх легше. Нічого конкретного, каже він Джонсі, лише таке відчуття, що до давнього приятеля варто навідатися.

– Розмовляв із його матір’ю? – цікавиться Джонсі.

– Мені здається, буде краще, якщо ми просто… ну, знаєш, з’явимося там на обрії. Які в тебе плани на ці вихідні? Або на наступні?

Джонсі не потрібно звірятися зі щоденником. Вікенд починається післязавтра. У суботу вдень факультетський захід, але від нього можна легко звільнитися.

– Обидва дні в мене вільні, – каже він. – Якщо я заїду в суботу? О десятій?

– Чудово, – з деяким полегшенням відповідає Генрі. Він уже більше схожий на себе. Джонсі трохи розслабляється. – Точно будеш?

– Якщо ти вважаєш, що ми повинні провідати… – Джонсі секунду вагається, – провідати Дуґласа, то потрібно їхати. Давно вже не бачились.

– Твій відвідувач іще в тебе?

– Угу.

– Гаразд. Отже, чекаю на тебе в суботу о десятій. Слухай, може, візьмемо «скаут»? Дамо йому провітритися. Що скажеш?

– Це буде шикарно.

Генрі сміється.

– Карла все ще готує тобі обіди з собою, Джонсі?

– Еге ж. – Джонсі скоса дивиться на портфель.

– Що в тебе сьогодні? Тунець?

– Яєчний салат.

– М-м-м. Ну, гаразд, я вшиваюся. ДІЛТС, так?

– ДІЛТС, – погоджується Джонсі. Він не може назвати справжнє ім’я їхнього давнього друга перед студентом, але ДІЛТС – це нормально. – Поговоримо в…

- І бережи себе. Я серйозно. – Особлива інтонація в голосі Генрі очевидна і трохи лякає, але, перш ніж Джонсі встигає щось відповісти (а що можна сказати, коли поруч сидить і слухає Дефаньяк, він не знає), Генрі відключається.

Джонсі секунду задумливо дивиться на телефон, потім вішає слухавку. Перегортає сторінку на настільному календарі, на суботі перекреслює «Пиятика вдома у Діна Джейкобсона» і пише: «Відпроситися. Їду до Деррі з Генрі провідати Д.». Однак його планам не судилося збутися. До суботи Деррі і друзі випаруються з його думок.

Джонсі глибоко вдихає, випускає повітря і переносить увагу на проблемного відвідувача. Хлопчина скуто ялозить на стільці. «Він чудово розуміє, навіщо його сюди покликали», – думає Джонсі.

– Отже, містере Дефаньяк, – починає він, – згідно з вашою особовою справою, ви народились у Мейні.

– Е-е, так. Піттсфілд. Я…

– Також у вашій справі зазначено, що ви тут отримуєте стипендію і добре встигаєте у навчанні.

Хлопець, бачить Джонсі, не просто схвильований. Він набагато більше, ніж схвильований. Він ось-ось розплачеться. Чорт, а це, виявляється, важко. Джонсі ще ніколи не доводилося звинувачувати студента у шахрайстві, але він підозрює, що це востаннє. Можна тільки сподіватися, що таке буде відбуватися не надто часто. Тому що це важко. Бобер сказав би: «Повний пиздець».

– Містере Дефаньяк – Девіде, – ви знаєте, що буває зі стипендією, якщо студентів, які її отримують, ловлять на брехні? Скажімо, на семестровому іспиті?

Хлопець смикається так, ніби якийсь жартівник, що сховався під стільцем, торохнув несильним електричним розрядом його худі сідниці. Губи його починають тремтіти, і перша сльоза, о Господи, стікає по неголеній щоці.

– Можу розповісти. Такі стипендії випаровуються, ось що з ними відбувається. Чпок! – і вони зникають.

– Я… я…

На столі перед Джонсі лежить папка. Він розкриває її і дістає екзаменаційний аркуш із європейської історії, один з тих моторошних тестів із відповідями на вибір, на яких у своїй безмежній дурості наполягає міністерство. Угорі листа чорними лініями олівця («Стежте за тим, щоб ваші позначки були чіткими й нерозривними, у разі необхідності зітріть позначку повністю») накреслено ім’я ДЕВІД ДЕФАНЬЯК.

– Я переглянув вашу курсову, Девіде. Я ще раз вивчив вашу роботу з феодалізму в середньовічній Франції та погортав ваші характеристики. Зірок з неба ви, звичайно, не хапаєте, але справляєтеся цілком непогано. Однак я знаю, що тут ви лише робите те, що від вас вимагають. Насправді ж ваші інтереси не лежать у моїй галузі знань, чи не так?

Дефаньяк мовчки хитає головою. В оманливому березневому світлі на його щоках поблискують сльози.

У кутку на столі Джонсі лежить пачка паперових носовичків «Клінекс». Він кидає її хлопцю, і той, незважаючи на розгублені почуття, з легкістю ловить пачку на льоту. Гарні рефлекси. Коли тобі дев’ятнадцять, усі твої внутрішні проводи натягнуті міцно й туго, контакти начищені і надійні.

«Нічого, зачекайте кілька років, містере Дефаньяк, – думає Джонсі. – Мені лише тридцять сім, а вже дроти починають відходити».

– Можливо, вам варто дати можливість виправитися, – продовжує він.

Повільно, демонстративно Джонсі жмакає підозріло досконалу, на А з плюсом, семестрову роботу Дефаньяка.

– Напевне, сталося ось що: у день написання роботи ви захворіли і тому взагалі її не писали.

– Я захворів, – палко підхоплює Девід Дефаньяк. – Гадаю, у мене був грип.

– У такому разі, мабуть, я задам вам написати вдома есе замість тесту, який складали ваші однокурсники. Якщо хочете. Вам же потрібно скласти іспит, який ви пропустили. Ви не проти?

– Ні-ні! – вигукує хлопець, відчайдушно витираючи очі оберемком паперових хусточок. Дякувати Богу, хоч не став занурюватись у жалюгідне лайно про те, що Джонсі нічого не доведе, що він не може нічого довести, що хлопець поскаржиться на нього до студентської ради, протестуватиме і таке інше. Ні, він плаче, видовище не з приємних, але, ймовірно, це можна вважати добрим знаком. Дев’ятнадцять іще не вік, але надто багато хто з них втрачає совість іще до того, як з’являється тут. Дефаньяк виявився доволі відкритим, і це означає, що десь там усередині в нього лишилося щось людське, що чекає на мить, аби вийти назовні.

– Ви ж розумієте, коли щось подібне повториться…

– Не повториться, – з великою переконаністю вимовляє хлопець. – Не повториться, професоре Джонс.

Джонсі всього лише доцент, але виправляти він не поспішає. Зрештою, колись він таки буде професором Джонсом. Не стати професором він просто не має права. У них із дружиною повна хата дітлахів, і, якщо в його зарплатні не трапиться хоча б декількох стрибків, їхнє життя перетвориться на непросте випробування. Кілька таких випробувань вони вже пережили.

– Сподіваюся, що не повториться, – говорить він. – Напишіть есе на три тисячі слів про наслідки норманського завоювання, домовились? Цитуйте джерела, але виноски можна не робити. Стиль викладу вільний, та висновки повинні бути переконливими. Здасте роботу наступного понеділка. Все зрозуміло?

– Так. Так, сер.

– Тоді йдіть і беріться до роботи. – Він вказує на брудні кросівки Дефаньяка. – І наступного разу, коли надумаєте купувати пиво, купіть краще нове взуття. Не хочу, щоб ви знову захворіли.

Дефаньяк іде до дверей, але зупиняється. Йому кортить хутчіше вшитися, поки містер Джонс не передумав, але йому всього тільки дев’ятнадцять. І він допитливий.

– Як ви дізналися? Вас навіть там не було того дня. Іспит проводили старшокурсники.

– Дізнався, і цього достатньо, – надавши голосу суворості, відповідає Джонсі. – Іди, синку. Напиши гарну роботу і збережи стипендію. Я сам із Мейну – Деррі – і знаю Піттсфілд. Краще бути родом із того місця, ніж туди повертатися.

– Це точно, – гаряче вимовляє Дефаньяк. – Дякую. Спасибі, що дали мені шанс.

– Будете виходити, зачиніть за собою двері.

Дефаньяк – який витратить пивні гроші не на кросівки, а на букет із побажанням одужання для Джонсі – йде, слухняно причинивши двері. Джонсі розвертається і знову дивиться у вікно. Сонячне світло й далі мінливе, але зачаровує. І через те, що з Дефаньяком усе пройшло краще, ніж він очікував, у нього виникає бажання вийти на це світло, перш ніж наповзе ще більше березневих хмар або навіть, хай йому грець, піде сніг. Поїсти він збирався в кабінеті, але в нього виникає новий план. Це, без сумніву, найгірший план у його житті, але Джонсі, зрозуміло, цього ще не знає. А план такий: узяти портфель, газету (бостонський «Фенікс») і сходити через річку в Кембридж. Там можна буде посидіти на лавочці і з’їсти сендвіч із яєчним салатом на сонечку.

Він підводиться й ховає особову справу Дефаньяка в шухлядку, позначену «Д-Ж». «Як ви дізналися?» – питав хлопець. Гарне запитання. Запитання на відмінно. І відповідь на нього: він дізнався, тому що… іноді він просто знає. Це істина, й іншої відповіді немає. Якби йому до голови приставили пістолет, він би розповів, що побачив це під час першого заняття після іспиту, що це було написано просто в мозку Дефаньяка величезними яскравими літерами, миготливими, як червона неонова реклама: ШПАРГАЛОЧНИК, ШПАРГАЛОЧНИК, ШПАРГАЛОЧНИК.

Але все це нісенітниця – він не вміє читати думки. Ніколи не вмів. Ніколи-ніколи, ніколи-ніколи, ніколи-ніколи не вмів. Іноді в нього бувають осяяння – так він дізнався про проблеми дружини з таблетками, і, напевне, так само він дізнався, що в Генрі було неспокійно на душі, коли той телефонував («ні, дурню, це було чути в його голосі, тільки й того»), – але останнім часом подібне з ним майже не трапляється. Нічого справді дивного не відбувалося з часів тієї історії з Джозі Рінкенгауер. Ну гаразд, може, одного разу й було щось; може, воно тяглося за ними все дитинство і юність, але все це залишилося в минулому. Або майже все.

Майже.

Він обводить у кружечок слова «Їду до Деррі» на настільному календарі, потім бере портфель. І тільки-но він це робить, у голові в нього виникає нова думка, несподівана й безглузда, але надзвичайно потужна: «Стережися Сірого».

Він зупиняється, взявшись за ручку дверей. Це був його власний голос, безсумнівно.

– Що? – питає він у порожнього кабінету.

Нічого.

Джонсі виходить, замикає двері й перевіряє замок. У кутку дошки оголошень на дверях висить чиста біла картка. Джонсі відколює її, перевертає. На зворотному боці надруковано: «ПОВЕРНУСЬ О ПЕРШІЙ – ДО ТОГО ЧАСУ Я В ІСТОРІЇ».

Він приколює записку назад на дошку, щоб було видно напис, абсолютно спокійно; але мине майже два місяці, перш ніж Джонсі знову ввійде до свого кабінету й побачить настільний календар, досі розкритий на дні Святого Патрика.

«Бережи себе», – казав Генрі, але Джонсі не думає про безпеку. Він думає про березневе світло. Він думає про те, як їстиме сендвіч. Він думає про те, що можна буде подивитися на дівчат з боку Кембриджа – спіднички короткі, а березневий вітер такий грайливий. Він думає про різні речі, але тільки не про те, що потрібно стерегтися Сірого або берегти себе.

Це помилка. І ось так назавжди змінюються життя.

Частина 1
Рак

Чи знаєш, що тремтіння нас тримає?
Як близько те, що впало й не знайти.
Прокинувшись у сон, не поспішаю.
Учуся по дорозі до мети.

Теодор Рьотке

Розділ 1
Маккарті

1

Джонсі мало не пристрелив мужика, коли той вийшов із заростей. Як саме «мало не»? Один фунт тиску на спусковий гачок «ґаранда»[14]. Можливо, лише півфунта. Згодом, розбурханий ясністю, яка іноді вшановує своєю присутністю охоплений жахом розум, він пошкодував, що не вистрілив до того, як побачив помаранчеву шапку і помаранчевий сигнальний жилет. Вбивство Річарда Маккарті нікому б не зашкодило, але могло допомогти. Вбивство Маккарті могло врятувати їх усіх.

2

Піт і Генрі поїхали до «Ґосселіна», найближчого магазину, запастися хлібом, консервованими продуктами та пивом (пивом – обов’язково). На найближчі два дні продуктів було більш ніж досить, але по радіо передали, що може піти сніг. Генрі вже підстрелив здобич – чималу оленицю, – і в Джонсі склалося враження, що Піта набагато більше хвилює запас пива, ніж власне полювання. Полювання для Піта Мура було хобі, а пиво – релігією. Бобер теж пішов до лісу, але Джонсі не чув пострілів у радіусі найближчих п’яти миль, тому гадав, що Бобер, як і він, швидше за все, сидить десь у засідці.

Ярдів за сімдесят[15] від табору в кроні клена було облаштовано поміст, там і сидів Джонсі, попиваючи каву та читаючи детектив Роберта Паркера, коли почув, що наближається якийсь шум. Книжку й термос він одразу ж відклав. У минулі роки він міг розхлюпати каву від хвилювання, але не цього разу. Цього разу він навіть витратив кілька секунд на те, щоб закрутити яскраво-червону кришку термоса.

Вони вчотирьох приїздили сюди на полювання в перший тиждень листопада вже майже чверть століття, якщо враховувати ті роки, коли їх возив батько Бобра, і у Джонсі досі ніколи не виникало бажання забратися на поміст. У його друзів теж, бо там і повернутися ніде. Цього року Джонсі вирішив його випробувати. Решта думали, що знають причину, але вони знали тільки половину її.

У середині березня 2001 року Джонсі збила машина, коли він переходив вулицю в Кембриджі, недалеко від коледжу Джона Джея, де викладав. Тоді в нього було пошкоджено череп, зламано два ребра і роздроблено стегнову кістку – її замінили якоюсь химерною штукою з тефлону й металу. За кермом машини, яка збила Джонсі, сидів професор історії університету Бостона, який вийшов на пенсію і, за словами його адвоката, перебував на ранній стадії хвороби Альцгеймера, тож заслуговував радше на співчуття, ніж на покарання. «Як же часто буває, – думав Джонсі, – що, коли пил осідає, з’ясовується, що звинувачувати й нікого». А навіть якщо знайти винного, яка від цього користь? Усе одно доводиться жити з тим, що в тебе залишилось, і втішатися тим, що могло бути й гірше, як казали йому люди щодня (поки те, що трапилося з ним, не вивітрилося в них із голови).

А й справді могло. Череп у нього був міцним, і тріщина затяглася. Пам’ять його не зберегла подій останньої години, що передувала нещасному випадку біля Гарвард-сквер, але щодо решти його розум працював, як годинник. Ребра зрослися за місяць. Найгірше було зі стегном, але Джонсі зліз із милиць уже до жовтня, і тепер кульгавість ставала помітною лише під кінець дня.

Піт, Генрі та Бобер вважали, що якраз стегно, і тільки воно, змусило Джонсі віддати перевагу сидінню на дереві, а не вогким холодним заростям, і стегно дійсно відіграло свою роль, та були й інші причини. Він не став їм розповідати, що полювання на оленів тепер його практично не цікавило. Вони були б у відчаї. Чорт, та Джонсі й самому було від того ніяково. Але що поробиш, у його житті з’явилося щось нове, про існування чого Джонсі навіть не підозрював до того, як розчохлив «ґаранд» одинадцятого листопада, коли вони приїхали сюди. Ні, сама ідея полювання не викликала в нього відрази, зовсім ні, просто він перестав відчувати колишній ентузіазм. Смерть пройшла за дюйм від нього того сонячного березневого дня, і в Джонсі не було бажання кликати її назад, нехай навіть він сам її ніс, а не був жертвою.

3

Хай як дивно, перебувати в таборі йому подобалося, наче колись, а в деякому розумінні навіть і більше. Особливо – нічні бесіди: про книжки, про політику, про свої дитячі витівки, про плани на майбутнє. Їм усім іще не було сорока, ще можна було будувати плани на майбутнє, багато планів, і старі невидимі нитки, що зв’язували їх, іще не провисли.

Вони теж були гарні, ті години на помості, коли він залишався сам. Він брав із собою спальний мішок, у який ховався по пояс, коли замерзав, книжку і плеєр. Першого ж дня він перестав слухати плеєр, виявивши, що йому більше до вподоби музика лісу: шовковий шелест вітру в соснах, перегук ворон. Трохи почитавши, він пив каву, потім знову трохи читав, іноді вибирався зі спального мішка (червоного, як стоп-сигнал) і відливав з краю платформи. Він був головою великої родини, мав велике коло знайомих серед колег. Він був товариською людиною, отримував задоволення від усіх видів стосунків як з родичами, так і з колегами (і зі студентами, звичайно ж, не можна забувати ще й про нескінченний потік студентів) і вміло поєднував їх. Лише тут, нагорі, він усвідомив, що принади тиші все ще існують, все ще потужні. Це було як зустріти старого друга після довгої розлуки.

– Ти впевнений, що хочеш туди лізти, друже? – запитав у нього вчора вранці Генрі. – У разі чого можеш іти зі мною. Обіцяю не перевантажувати твою ногу.

– Слухай, відчепись від нього, – вставив Пітер. – Йому там подобається. Правда, малий Джонсі?

– Більш-менш, – буркнув він, не бажаючи розкривати душу, наприклад розповідати, як сильно йому це подобається насправді. Про деякі речі краще не розповідати навіть найближчим друзям. Але іноді найближчі друзі самі про все дізнаються.

– Ось що я тобі скажу, – подав голос Бобер, беручи олівець і починаючи його покусувати – його найстаріша і найсимпатичніша звичка, яка з’явилась у нього ще в першому класі. – Мені подобається повертатись і бачити, що ти сидиш там, ніби якийсь… корабельний далекогляд, у воронячому гнізді з книжок про сраного Горнбловера. Ніби на варті.

– Підняти вітрила! – крикнув Джонсі, і всі розсміялись, але Джонсі знав, що має на увазі Бобер. Він це відчував. На варті. Думає про щось своє і спостерігає, чи не з’являться кораблі, акули або щось таке. Стегно боліло, коли доводилося спускатись, важезний рюкзак на спині тягнув униз, і на дерев’яних сходах, прибитих до стовбура клена, він почувався незграбним телепнем, але то все дурниці. Насправді навіть добре. Часи змінюються, але лише дурень вважає, що вони змінюються тільки на гірше.

Ось про що він тоді думав.

4

Почувши шелест гілок, що розсувались, і тихе клацання зламаної гілки – в його уявленні ці звуки міг видавати тільки олень, наближаючись, – Джонсі згадав батькові слова: «Не можна змусити себе бути щасливчиком». Ліндсі Джонс прожив життя невдахи й видав лише декілька висловів, гідних того, аби зберегти їх у пам’яті, але це один із них, і щойно він отримав підтвердження: після прийняття рішення покінчити з полюванням на оленів минуло лише декілька днів, а олень сам прийшов до мисливця. До того ж, судячи зі звуку, великий, найімовірніше самець, можливо, навіть з людину на зріст.

Про те, що це й може бути людина, у Джонсі навіть думки не виникало. У цій глушині, за п’ятдесят миль від Рейнджлі, де до найближчого мисливського табору дві години дороги? Найближча асфальтована дорога, та, яка вела до крамниці Ґосселіна («ПИВО БЕЗ АКЦИЗУ, ЛОТЕРЕЯ БЕЗ ОБМАНУ»), проходила миль десь за шістнадцять, а то й більше.

«Що ж, – подумав він, – жодних обітниць або зарікань я собі не давав».

Авжеж, обітниць він не давав. Наступного листопада він приїде сюди з «ніконом» замість «ґаранда», тільки поки ще не наступний рік і під рукою в нього лежить рушниця. У зуби дарованому небесами оленю заглядати він не збирався.

Джонсі загвинтив червону кришечку на термосі з кавою і відставив його вбік. Потім стягнув спальний мішок з нижньої частини тіла, як велику товсту шкарпетку (скривившись від болю в затерплому стегні), і взяв рушницю. Не треба було заряджати патрон, видаючи гучний звук, що відлякав би оленя. Звичка – друга натура, «ґаранд» був готовий до стрільби, достатньо зняти з запобіжника. Це він і зробив, коли міцно став на ноги. Колишнього збудження Джонсі не відчув, але відгомін його лишився: серце закалатало швидше, і це було приємно. Після нещасного випадку він радів подібним проявам, ніби тепер його стало двоє: колишній Джонсі, яким він був до того, як його збила машина, і втомлена постаріла людина, яка прокинулася в Массачусетській лікарні… Якщо цей тягучий, наркозний напівсон-напівдійсність можна назвати пробудженням. Він досі іноді чує голос – хтозна чий, але точно не його, – що вигукує: «Будь ласка, припиніть, я цього не витримаю, зробіть укол, де Марсі, я хочу до Марсі». Подумки він називав цей голос голосом смерті – смерть випустила його на дорозі і з’явилася в лікарні, щоб закінчити свою справу, набувши подоби чоловіка, який зазнавав нестерпного болю (хоча, може, це була жінка – важко сказати), людини, яка кликала Марсі, але насправді мала на увазі Джонсі.

Ця думка минула – усі химерні думки, які приходили йому в голову в лікарні, рано чи пізно минали, – але осад від неї лишився. З’явилась обережність. Він не пам’ятав, як Генрі телефонував йому і просив бути надзвичайно обережним деякий час (а сам Генрі про це не нагадував), але відтоді Джонсі став берегтися. Він був обережний. Адже смерть могла причаїтися десь поруч, і хто знає, коли вона назве твоє ім’я.

Але минуле залишилося в минулому. Він вижив після близького знайомства зі смертю, і сьогодні вранці тут ніхто не повинен був померти, крім оленя (самця, сподівався він), який пішов не в той бік.

Шелест гілок і хрускіт хмизу наближалися з південного заходу, і це означало, що йому не доведеться стріляти з-за стовбура клена – добре, – до того ж він виявився з навітряного боку. Мало того, майже все листя клена опало, і крізь переплетення гілок йому відкривався чудовий, якщо не сказати ідеальний, вид у потрібному напрямку. Джонсі підняв «ґаранд», умостив торець приклада в заглибину плеча і приготувався вполювати собі тему для майбутніх розмов.

Що врятувало Маккарті – принаймні тимчасово, – то це розчарування Джонсі в полюванні. А ось мало не згубило явище, яке Джордж Кілрой, друг його батька, називав очною гарячкою. Очна гарячка, заявляв Кілрой, є формою мисливської гарячки і, можливо, другою за частотою причиною нещасних випадків на полюванні. «Перша – це пияцтво, – додавав Джордж Кілрой, який, подібно до батька Джонсі, в цьому питанні тямив. – Перша – це завжди пияцтво».

Кілрой казав, що жертви очної гарячки бувають вражені, коли, отямившись, дізнаються, що підстрелили стовп огорожі, проїжджу машину, стіну клуні або власного супутника (у багатьох випадках супутником виявляється дружина, брат або дитина). «Але я ж бачив звіра», – заперечують вони, і майже всі вони, якщо вірити Кілрою, могли б успішно пройти перевірку на детекторі брехні. Вони бачили оленя, ведмедя, вовка чи просто дикого гусака, який лопотить крилами у високій осінній траві. Вони дійсно бачили його.

А насправді, за словами Кілроя, відбувається ось що. Мисливця охоплює пристрасне бажання пострілу, бажання зробити це так чи інакше. Бажання стає таким сильним, що мозок, аби зняти напруження, дає команду очам побачити те, чого немає. Це і є очна гарячка. І хоча Джонсі не відчував якогось особливого збудження – пальці його рухалися зовсім спокійно, коли він загвинчував червону кришку на термосі, – пізніше він зізнався собі, що так, він міг стати жертвою розладу свідомості.

На одну мить він абсолютно чітко побачив оленя в кінці тунелю, утвореного переплетінням гілок, так само чітко, як бачив попередніх шістнадцятьох оленів (шість самців, десять самок), яких убив за роки в «Дірі в стіні». Він побачив коричневу голову, одне око, темне, як оксамит футляра для ювелірних прикрас, навіть шматочок рогів.

«Стріляй!» – закричала частина його. Це був Джонсі по той бік нещасного випадку, цілісний. Цей Джонсі почав дедалі частіше подавати голос в останній місяць, у час наближення до містичного стану, що його люди, яких ніколи не збивало машиною, радісно йменують повним одужанням; але ще ніколи він не говорив так гучно, як зараз. Це була команда, майже вигук.

І його палець дійсно напружився на спусковому гачку. Але так і не зробив того останнього тиску у фунт (хоча, можливо, вистачило б і півфунта, якихось незначних восьми унцій[16]), хоч і напружився. Зупинив його голос, що був отим другим Джонсі, який тяжко відходив від наркозу в Массачусетській лікарні, дезорієнтований, і не розумів нічого, окрім того, що хтось хотів щось зупинити, хтось чогось не міг витримати – принаймні без уколу – і хтось хотів до Марсі.

«Ні, ще зарано… чекай, дивися», – виголосив новий, обережний Джонсі, і до цього голосу він прислухався. Джонсі завмер, перенісши майже всю свою вагу на виставлену вперед здорову ногу, з піднятою рушницею в руках, націленою в просвіт між гіллям під кутом у тридцять п’ять градусів.

Перші лапаті сніжини посипалися з білястого неба, і тієї ж секунди Джонсі побачив отруйно-жовту вертикальну смугу під оленячою головою, наче сніг якимось чином начаклував її. На мить здатність до сприйняття просто перестала працювати, і те, що він бачив над дулом рушниці, перетворилося на безладну мішанину, як вихори фарб на палітрі художника. Не було ні оленя, ні людини, не було навіть дерев, лише неохайна плутанина чорних, коричневих і помаранчевих відблисків, що збивали з пантелику.

Потім стало більше помаранчевого, який набув осмислених обрисів: це була шапка з вухами, які можна опускати. Гості штату купують такі в магазинах «Л. Л. Бін» за сорок п’ять доларів, і в кожній усередині є ярличок із написом: «З ГОРДІСТЮ ВИРОБЛЕНО В США СПІЛКОЮ РОБІТНИКІВ». Такі самі можна купити в «Ґосселіні» за сім доларів. У ґосселінівських на ярличку написано: «ВИРОБЛЕНО В БАНҐЛАДЕШІ».

Шапка надала всьому страшного – о Господи! – порядку: коричнева пляма, яку він помилково сприйняв за голову оленя, була передньою частиною вовняної куртки, чорний ювелірний оксамит оленячого ока – ґудзиком, а роги – всього лише гілками дерева, на якому стояв сам Джонсі. Носити коричневу куртку в лісі було нерозумно (Джонсі не міг себе змусити вжити слово «божевіллям»), але розум відмовлявся збагнути, як можна було припуститися помилки, що мало не призвела до жахливих наслідків. Адже на людині була помаранчева шапка. І ще помаранчевий сигнальний жилет на додачу – поверх нерозумної коричневої куртки. Ця людина опинилася…

…опинилася за фунт тиску пальця від смерті. Можливо, й ближче.

Усвідомлення цього прийшло інтуїтивно, приголомшивши і начебто відокремивши Джонсі від власного тіла. Якусь страшну, сліпучу мить, яка запам’яталася йому назавжди, він не був ні Джонсі Номер Один, упевненим у собі до нещасного випадку, ні Джонсі Номер Два, тим обережнішим, який залишився живим і тепер проводив більшість свого часу в осоружному стані фізичного дискомфорту і розумових борсань. На цю мить він перетворився на якогось нового Джонсі, невидиму сутність, що дивилася на стрільця, який стояв на настилі посеред крони дерева. У стрільця коротке волосся, що вже взялося сивиною, складки навколо рота, плями щетини на щоках і змарніле обличчя. Він готується до пострілу. Сніжинки танцюють навколо його голови й опускаються на незаправлену коричневу фланелеву сорочку, і вистрілити він повинен у людину в помаранчевих шапці й жилеті, десь таких самих, які він сам надягнув би, якби вирішив піти в ліс із Бобром, а не лізти на дерево.

Отямився він із глухим стуком – так падаєш у сидіння, коли на великій швидкості переїздиш на машині через глибоку вибоїну на дорозі. Сповнившись жаху, він усвідомив, що все ще цілиться «ґарандом» у людину внизу, ніби якийсь упертий алігатор у глибинах його розуму намертво вчепився в думку, що людина в коричневій куртці – то здобич. Мало того, палець на спусковому гачку відмовляється розслабитись. Дві-три моторошні секунди він навіть думав, що палець продовжує тиснути, невблаганно скорочуючи останні кілька унцій між ним і найбільшою помилкою в його житті. Згодом він мусив визнати, що то була, найпевніше, ілюзія, щось подібне до відчуття, ніби ти котишся назад у нерухомій автівці, – такого, яке виникає, коли помічаєш краєм ока іншу машину, яка повільно проїжджає повз тебе.

Ні, насправді він просто завмер, але й це було погано, це було жахливо. «Джонсі, ти забагато думаєш», – полюбляв говорити Піт, коли помічав, що Джонсі дивиться в нікуди відсутнім поглядом і вже не стежить за розмовою. Насправді він, імовірно, мав на увазі: «Джонсі, в тебе занадто розвинена уява», і це дуже схоже на правду. Адже дійсно, він забагато уявляє собі, поки стоїть тут, серед гілля, в оточенні перших лапатих сніжин. Поки волосся пасмами липне до чола, а палець на спусковому гачку «ґаранда» не стискається, як він на секунду злякався, але й не розтискається; людина вже перебуває майже під ним; приціл «ґаранда» спрямований на помаранчеву шапку, і життя цієї людини балансує на невидимій нитці, що з’єднує дуло рушниці і цю шапку; чолов’яга, можливо, думає про те, як продати машину, або як зраджував дружині, або де купити поні для старшої дочки (пізніше у Джонсі з’являться підстави вважати, що ні про що подібне Маккарті не думав, але тоді, на помості, із замерзлим пальцем на спусковому гачку, він цього, звісно, знати не міг), і не знає того самого, чого не знав і Джонсі, коли стояв на бордюрі в Кембриджі з портфелем в одній руці й бостонським «Феніксом» під пахвою другої, а саме: смерть уже поруч. Або навіть так: Смерть, метушлива фігура, що ніби вийшла з одного з ранніх фільмів Інґмара Берґмана, приховує в чорних складках грубого плаща своє знаряддя. Можливо, ножиці. Або скальпель.

І найгірше те, що цей чоловік не помер би. Принаймні помер би не відразу. Він би впав і кричав, як Джонсі лежав і кричав на вулиці. Свого крику він не пам’ятав, але, звісно, кричав; йому про це розповіли, і не вірити не було підстав. Волав так, що аж захлинався, скоріш за все. Ану як людина в коричневій куртці й помаранчевих аксесуарах почне кликати Марсі? Зрозуміло, що цього не сталося б у дійсності, але в мозку Джонсі могли відгукнутися заклики до Марсі. Якщо існує така штука, як очна гарячка, – а він же міг дивитися на людину в коричневій куртці й бачити оленячу голову, – то повинен бути і її слуховий еквівалент. Чути крик людини і знати, що ти його причина, – Господи милосердний, ні. А ще його палець усе ніяк не хотів розслаблятися.

Із заціпеніння його вивело щось дуже просте й водночас несподіване: приблизно за десять кроків від стовбура дерева чоловік у коричневій куртці впав. Джонсі почув здивований, сповнений болю зойк – найбільше він був схожий на «мроф!», – і палець сам собою відпустив гачок.

Чоловік стояв на землі рачки, широко розставивши пальці в коричневих рукавичках (коричневі рукавички, ще одна помилка – цей чувак міг з таким самим успіхом бродити лісом із написом «ВПОЛЮЙ МЕНЕ» на спині, подумав Джонсі), на землі, яка вже вкривалася білою заволокою. Підвівшись, людина заговорила схвильованим тоном. Джонсі не відразу зрозумів, що чоловік іще й плаче.

– О Господи, о Господи, – повторював він, стаючи вертикально й похитуючись, немов п’яний. Джонсі знав, що в лісі чоловіки, які втекли на тиждень або на вихідні від родин, дозволяють собі різне і найчастіше впиваються до десятої дня. Але він відчував, що цей чоловік не п’яний. Без жодних підстав, просто так підказував внутрішній голос.

– О Господи, о Господи, о Господи. – А потім, коли вже пішов далі: – Сніг. Тепер іще й сніг. Будь ласка, Боже, о Боже, тепер іще й сніг, о Господи.

Перші кілька кроків були непевними, він спотикався, і Джонсі вже вирішив був, що інтуїція його підвела і цей тип дійсно набрався зранку, але потім хода чоловіка вирівнялась і він пішов далі, зберігаючи рівновагу та чухаючи праву щоку.

Він пройшов прямісінько під помостом, де на мить перестав бути людиною і перетворився на помаранчеве кружальце шапки з коричневими плечима з обох боків. Голос його піднімався вгору, рідкий і повний сліз, переважно він вимовляв «о Господи», вкраплюючи «о Боже» або «тепер іще й сніг».

Джонсі стояв на своєму місці і спостерігав, як чоловік спочатку зник під настилом, а потім з’явився з іншого боку. Він сам не помітив, як розвернувся, щоб провести поглядом цього чолов’ягу; не помітив і того, що опустив рушницю і навіть устиг поставити її на запобіжник.

Джонсі не озвався до незнайомця і знав чому: звичайне відчуття провини. Він злякався, що ця людина подивиться на нього і все зрозуміє з першого погляду – за очима Джонсі, навіть незважаючи на сльози й дедалі сильніший сніг. Чоловік зрозуміє, що Джонсі цілився в нього зі свого сідала і мало не застрелив.

За двадцять кроків від дерева чоловік зупинився і прикрив правою рукою в рукавичці очі від снігу. Джонсі зрозумів, що той побачив «Діру в стіні». Можливо, він так само збагнув, що перебуває на стежці. «О Господи» та «о Боже» припинились, і чоловік побіг на звук генератора, похитуючись із боку в бік, як матрос на палубі. Джонсі чув коротке й різке дихання незнайомця, коли той мчав до затишного мисливського будиночка з повільними клубами диму, що піднімалися над дахом і одразу ж розчинялись у снігопаді.

Джонсі став спускатися прибитими до стовбура сходинками, повісивши рушницю на плече (тоді в нього ще не виникала думка, що ця людина може бути небезпечною, він просто не хотів залишати «ґаранд», чудову зброю, під снігом). Стегно затерпло, і на той час, коли він спустився на землю, незнайомець був уже майже біля дверей… незамкнених, зрозуміло. Тут ніхто не замикав дверей.

5

Футів за десять[17] від гранітної плити, що була порогом «Діри в стіні», чоловік у коричневому пальті й помаранчевій шапці знову впав. Шапка злетіла з голови, оголивши рідкувате спітніле каштанове волосся. Десь хвилину він стояв на одному коліні, звісивши голову. Джонсі чув його швидке хрипке дихання.

Чоловік підняв шапку, і, тільки-но він насунув її назад на голову, Джонсі гукнув його.

Людина насилу підвелась і, п’яно похитнувшись, повернулась. Перше, на що звернув увагу Джонсі, – надзвичайно видовжене обличчя, такі часто називають кінськими. Потім, коли Джонсі підійшов ближче, трохи припадаючи на одну ногу, але не кульгаючи (що добре, бо земля вже ставала слизькою), він зрозумів, що обличчя в чоловіка насправді не таке вже й витягнуте, просто він страшенно наляканий і дуже, дуже блідий. На щоці, яку він тер, горіла яскрава червона пляма. Ледве чоловік побачив Джонсі, на його фізіономії миттю намалювалось неабияке полегшення. Джонсі мало не розсміявся з себе, коли згадав, як стояв серед гілок і боявся, що цей мужик подивиться вгору і прочитає щось за його очима. Цей був не з тих, хто читає по очах, і йому явно було байдуже, звідки взявся і чим займається Джонсі. Весь вигляд чолов’яги говорив про те, що він готовий кинутися до Джонсі з обіймами й слиняво розцілувати його.

– Дякувати Богу! – вигукнув чоловік, після чого простяг до Джонсі руку і пошкандибав до нього по тонкій скоринці свіжого снігу. – Треба ж такому, дякую тобі, Господи, я ще вчора заблукав, думав, помру отут. Я… я…

Тут він послизнувся, і Джонсі схопив його за передпліччя. Це був великий чоловік, вищий за Джонсі з його шістьма футами двома дюймами[18], і в грудях ширший. Проте перше враження, яке склалось у Джонсі, – це відчуття якоїсь безтілесності, ніби страх виїв цю людину зсередини, залишивши тільки оболонку, легку, як пір’їнка.

– Спокійно, приятелю, – сказав Джонсі. – Спокійно, все позаду, тепер вам нема чого боятися. Ходімо до будинку, там тепло, зігрієтесь. Що скажете?

І, ніби слово «тепло» було умовним сигналом, у чоловіка зацокотіли зуби.

– З-звичайно. – Він спробував усміхнутись, але в нього не дуже вийшло. Джонсі знову здивувався його надзвичайній блідості. Цього ранку було холодно, градусів тридцять[19], не більше, але щоб аж настільки… Щоки чоловіка були землистого кольору з відтінком попелу. Єдине, що мало колір на його обличчі, крім червоної плями, – коричневі півмісяці під очима.

Джонсі обійняв чоловіка за плечі, несподівано поглинений хвилею абсолютно безглуздої і нудотної ніжності до цього незнайомця. Це почуття нагадувало першу шкільну закоханість – Мері Джо Мартіно, у блузці без рукавів і прямій джинсовій спідниці до колін. Тепер він був абсолютно переконаний, що чоловік не п’яний: той невпевнено тримався на ногах через страх (і, можливо, виснаження), а не випивку. Проте в його диханні вчувався запах, щось схоже на банан. Запах нагадав Джонсі ефір, яким він прискав на карбюратор своєї першої машини – то був «форд» часів війни у В’єтнамі, – щоб та заводилася холодними ранками.

– Зараз підемо в будинок, так?

– Так. Х-холодно. Дякувати Богу, що ви опинилися поруч. Це…

– Мій будинок? Ні, одного друга. – Джонсі відчинив лаковані дубові двері й перевів чоловіка через поріг.

Відчувши тепле повітря, чужинець аж зітхнув, по його щоках почав розтікатися рум’янець. У Джонсі навіть трохи відлягло від серця, коли він побачив, що кров усе ж не застигла в тілі чоловіка.

6

Як на лісові стандарти, «Діра в стіні» була розкішним житлом. Заходячи в неї, ви потрапляли до просторої загальної кімнати, що займала майже весь перший поверх і слугувала водночас кухнею, їдальнею та вітальнею, з іншого боку були дві спальні, а ще одна – нагорі, під дахом. Велика кімната була наповнена запахом сосни та її жовтуватим м’яким відсвітом. На підлозі лежав килим навахо, одну зі стін прикрашав гобелен племені мікмак, на ньому були зображені відважні мисливці зі списами, які оточили величезного ведмедя. Простий дубовий стіл на вісім місць позначав їдальню. На кухні для готування їжі було обладнано дров’яну піч, кімната опалювалася каміном. Коли розпалювали в каміні, у будинку можна було одуріти від спеки, навіть якщо за дверима було мінус двадцять[20]. Західна стіна – суцільне велике вікно – дивилася на довгий крутий обрив. Іще в сімдесятих там сталася пожежа, і навіть зараз крізь снігопад проглядалися чорні покручені стовбури мертвих дерев. Джонсі, Піт, Генрі та Бобер називали цей обрив Ущелиною, бо так його звали батько Бобра і батькові друзі.

– Господи, дякувати Богу і спасибі вам, – примовляв чоловік у помаранчевій шапці, і, коли Джонсі всміхнувся такій хвилі подяк, той нестямно розсміявся, ніби кажучи: так, знаю, це смішно, але нічого не можу з собою вдіяти. Потім він глибоко задихав і став схожим на одного з тих гуру-тренерів, яких показують по кабельних каналах. З кожним видихом він вимовляв: – Господи, я вчора дійсно думав, що не виживу… було так холодно… і вологе повітря, я це пам’ятаю… пам’ятаю, думав: о Боже, о Господи, ану як сніг усе ж таки піде… у мене почався кашель і не минав… щось підійшло, і я подумав: треба перестати кахикати, раптом це ведмідь або хтось і я… знаєте… спровокую його або… тільки я не міг утриматися, і воно… потім пішло саме…

– Ви вночі бачили ведмедя?

Розповідь вразила Джонсі. Він чув, що тут водяться ведмеді, старий Ґосселін та його друзі по чарці в крамниці любили розповідати історії про зустрічі з ведмедями, особливо людям з інших штатів; але уявити, як оця людина серед ночі опинилася сам на сам із ведмедем, було справді моторошно. Все одно що слухати розповідь моряка про зустріч із морським чудовиськом.

– Я не знаю, що то було, – промовив незнайомець і раптом кинув на Джонсі хитрий погляд, який Джонсі не сподобався, хоч він і не зрозумів його. – Не можу сказати точно, гроза до того моменту закінчилася.

– Ще й гроза! Ні чорта собі!

Якби не жалюгідний стан гостя, Джонсі подумав би, чи не пудрять йому мізки. Утім, подібна думка в нього таки промайнула.

– Мабуть, це була гроза без дощу, – сказав чоловік (Джонсі так і уявив, як він знизує плечима) і потер червону пляму на щоці, можливо, обмороження. – Якщо побачити таке взимку – це на бурю.

- І вчора ввечері ви це бачили?

– Здається, бачив. – Чоловік знову покосився на нього, але цього разу хитрості в його погляді Джонсі не побачив і вирішив, що й минулого разу здалося. Тепер він бачив тільки повне знесилення. – У мене в голові все перемішалося… Живіт крутить відтоді, як я заблукав… Він у мене завжди болить, коли я боягузю, з дитинства…

«Він і схожий на маленького хлопчика, – подумав Джонсі. – Витріщається навкруги з абсолютною безпосередністю». Джонсі повів нового знайомця до дивана перед каміном, і той слухняно дозволив себе вести. «Боягузю. Він навіть сказав «боягузю» замість «боюся», як дитина. Маленький хлопчик».

– Знімайте куртку, – звелів Джонсі і, поки гість спочатку розстібав ґудзики, а потім узявся за блискавку, знову згадав, як думав, що дивиться на оленя – на самця, Господи, – як сприйняв один із цих ґудзиків за око і як мало не всадив у нього кулю.

Чоловік розстебнув блискавку до середини, і тут вона застрягла. Золотий ротик вдавився краєчком тканини. Гість подивився на це – точніше, навіть вирячився, – ніби ніколи раніше не бачив нічого подібного, і, коли Джонсі потягнувся до застібки, просто опустив руки, дозволяючи Джонсі розібратись, як першокласник, який стоїть і чекає, поки вчитель наведе лад зі взутими не на ту ногу калошами або вдягненим навиворіт піджачком.

Джонсі звільнив золотий замочок і провів ним до кінця. За вікном-стіною Ущелина вже майже сховалася з очей, але в білій стіні снігопаду ще чорніли каракулі обгорілих дерев. Майже двадцять п’ять років друзі збиралися тут, щоб пополювати, майже двадцять п’ять років, без жодного пропуску, і за весь цей час тут сніг не йшов так сильно. Здавалося, що відтепер усе буде інакше, хоча хіба можна знати наперед? У наші дні синоптики на радіо й телебаченні чотири дюйми свіжої пудри на поверхні ґрунту подають мало не як початок нового льодовикового періоду.

Хвилину дядько просто стояв із розстебнутою курткою, поки навколо його черевиків на полірованій дерев’яній підлозі танув сніг, і дивився, роззявивши рота й задерши голову, на крокви під стелею. Він дійсно був схожий на великого шестирічного хлопчика… або на Даддітса. Доповнити його зовнішність так і напрошувалися рукавиці, що звисали з рукавів. Потім він скинув із себе куртку абсолютно впізнаваним дитячим рухом – просто стиснув плечі й дозволив їй зісковзнути. Якби Джонсі не стояв поруч і не підхопив її, вона б упала на підлогу, просто в калюжу розталого снігу.

– Що це? – раптом запитав чоловік.

На секунду Джонсі розгубився, але потім простежив за його поглядом і побачив конструкцію з переплетених ниток, що звисала з центральної балки. Різнобарвне (червоно-зелене з вкрапленнями канарково-жовтого) плетіння чимось нагадувало павутиння.

– Ловець снів, – відповів Джонсі. – Індіанський талісман. Потрібен, щоб, типу, оберігати від поганих снів.

– Це ваше?

Джонсі не зрозумів, має він на увазі весь будинок (можливо, чоловік досі не слухав його) чи ловця снів, але в обох випадках відповідь була одна:

– Ні, моїх друзів. Ми приїжджаємо сюди полювати щороку.

– Скільки вас?

Поки Джонсі вішав куртку на стоячий вішак біля дверей, чоловік спостерігав за ним, тремтячи й притискаючи до грудей переплетені руки.

– Четверо. Бобер – це його табір – зараз у лісі на полюванні. Не знаю, чи зажене його сніг назад. Мабуть, зажене. Піт і Генрі поїхали до крамниці.

– До Ґосселіна?

– Угу. Проходьте, сідайте на диван.

Джонсі підвів його до аж надто довгого секційного дивана. Такі штуки вийшли з моди кілька десятиліть тому, але надто поганого запаху диван наразі не видавав, ніякі істоти в ньому не завелися. А так у «Дірі в стіні» стиль і смак не відігравали великої ролі.

– Полежте, – сказав він і залишив незнайомця.

Той сидів, засунувши руки між колін, і тремтів. Його джинси були схожі на сосиски, як буває, коли під них піддіти кальсони, і все одно трусився всім тілом. Однак тепло викликало справжній приплив крові, і тепер незнайомець був більше схожий не на ходячого мерця, а на дифтерійного хворого.

Піт і Генрі вдвох займали більшу з двох спалень на першому поверсі. Джонсі пірнув туди, відчинив кедрову скриню ліворуч від дверей і дістав одну з двох складених ковдр. Повертаючись до вітальні, він раптом зрозумів, що не поставив найелементарнішого запитання. Запитання, яке ставлять навіть шестирічні діти, які не можуть самотужки розстебнути блискавку.

Накриваючи ковдрою незнайомця, який сидів на величезному дивані, він спитав:

– Як вас звати?

І одразу ж зрозумів, що відповідь уже крутиться в нього на язиці. Маккой? Маккан?

Чоловік, якого Джонсі мало не застрелив, підвів на нього погляд і закутався в ковдру до підборіддя. Коричневі мішки в нього під очима наливалися фіолетовим.

– Маккарті, – промовив він. – Річард Маккарті. – Його рука, на диво пухка і біла без рукавички, обережно висунулася з-під ковдри, як полохливий звір. – А ви?

- Ґері Джонс, – відповів Джонсі і взявся за його руку своєю рукою, тією самою, яка мало не спустила курок. – Народ переважно кличе мене Джонсі.

– Дякую, Джонсі. – Маккарті подивився на нього з вдячністю. – Схоже, ви врятували мені життя.

– Та ну, облиште, – сказав Джонсі і знову подивився на червону пляму. Це від холоду. Просто невелике обмороження. Напевне, від холоду.

Розділ 2
Бобер

1

– Ви ж розумієте, що я не зможу нікому зателефонувати? – сказав Джонсі. – Тут поблизу немає телефонів. У нас стоїть генератор для електрики, і це все.

Маккарті, закутаний у ковдру так, що стирчала лише голова, кивнув.

– Я чув генератор, але ви ж знаєте, як воно буває, коли ти заблукав, – зі звуками коїться казна-що. Іноді здається, що звук ліворуч, іноді – що праворуч, а іноді ти готовий заприсягтися, що ззаду, і хочеш розвернутися.

Джонсі кивнув, хоч і не знав, як воно буває. Якщо не рахувати приблизно тижня після нещасного випадку, часу, який він провів у блуканні туманом болю й наркозу, йому ніколи не доводилося губитись.

– Я тут намагаюся придумати, як краще вчинити, – сказав Джонсі. – Напевне, коли Піт і Генрі повернуться, ми вас відвеземо. Скільки людей у вашій групі?

Маккарті, схоже, мусив замислитися. Це, разом із невпевненою ходою, зміцнило підозру Джонсі в тому, що в цієї людини шок. «Невже одна ніч у лісі може довести до такого стану? – подумки здивувався він. – Цікаво, а що було б зі мною?»

– Четверо, – сказав Маккарті після хвилини роздумів. – Як і вас, хлопці. Ми полювали парами. Я був із другом, Стівом Отісом. Він адвокат, як і я, зі Скоухіґана. Ми всі зі Скоухіґана, і цей тиждень для нас… багато значить.

Джонсі всміхнувся і кивнув.

– Так, у нас те саме.

- І от я якимось чином заблукав. – Він похитав головою. – Ніяк не збагну, як це вийшло. Я весь час чув Стіва праворуч, іноді помічав його жилет між дерев, а потім я… Не знаю. Напевно, про щось задумався – у лісі чудово думається, – тоді дивлюсь: я вже сам. Здається, я намагався повернутися своїми слідами, але стемніло… – Він знову похитав головою. – У мене в голові все так переплуталось, але так, нас було четверо, здається, це єдине, що я можу сказати точно. Я зі Стівом і Нет Роупер із сестрою Беккі.

– Вони, напевне, зараз місця собі не знаходять, хвилюються.

На обличчі Маккарті спочатку з’явився подив, потім розуміння. Для нього це явно була нова думка.

– Так, напевне. Авжеж, вони хвилюються. О Господи, о-хо-хо.

Джонсі ледь стримав посмішку. У такому стані Маккарті трохи нагадував одного персонажа з фільму «Фарґо».

– Отже, нам краще відвезти вас до них. Якщо це…

– Не хочу бути тягарем…

– Ми вас відвеземо. Якщо вийде. Погода так швидко змінилася.

– Еге ж, – із гіркотою протяг Маккарті. – Ці синоптики могли б бути й точнішими зі своїми бісовими супутниками, допплерівськими радарами і що в них там іще є. Ось тобі і «ясно, помірно холодно», чи не так?

Джонсі з деяким подивом подивився на людину під ковдрою, точніше, на розчервонілу голову з ріденьким каштановим волоссям. Прогнози, які вони чули – він, Піт, Генрі та Бобер, – в останні два дні обіцяли сніг. Деякі з прогнозистів перестраховувалися, заявляючи, що сніг може змінитися дощем, але диктор на радіостанції «Castle Rock» (єдиній, яка тут ловилась, і то не завжди й з перешкодами) говорив про наближення зниженого тиску і замети по шість-вісім дюймів[21], на зміну яким міг прийти північно-східний вітер, якщо збережеться низька температура, а циклон не піде в бік моря. Джонсі не знав, де почув прогноз Маккарті, але точно не по радіо. Просто чувак трохи не при собі, що зовсім не дивно.

– А давайте я поставлю суп, га? Що скажете, містере Маккарті?

Маккарті вдячно всміхнувся.

– Ой, це було б чудово. Учора ввечері в мене жахливо розболівся шлунок, а сьогодні вранці з ним узагалі щось жахливе коїлось. Але зараз мені краще.

– Це стрес, – заспокоїв Джонсі. – Я б уже виблював усі кишки. І, мабуть, у штани б наклав.

– Мене не нудило, – сказав Маккарті. – Я майже впевнений, що не нудило. Але… – знову похитав головою. Цей рух був схожим на нервовий тик. – Не знаю. Усе так переплуталося, немов у страшному сні.

– Страшний сон закінчився, – сказав Джонсі. Він відчув себе трохи ніяково від того, що говорить такі речі – достоту як добра тітонька, – але чоловіка явно було потрібно заспокоїти.

– Так, – промовив Маккарті. – Дякую. І я б не відмовився від супу.

– У мене є томатний, курячий і, здається, банка яловичого. Який бажаєте?

– Курячий, – відповів Маккарті. – Мати завжди казала мені, що немає нічого кращого за курячий суп, коли погано почуваєшся.

Сказавши це, він усміхнувся, і Джонсі мало не роззявив рота від подиву. Зуби в Маккарті були білі й рівні, навіть занадто рівні для справжніх зубів, з огляду на його вік – років сорок п’ять, – але щонайменше чотирьох зубів бракувало: верхніх іклів (батько Джонсі називав їх «вампірські зуби») і центральних зубів унизу – як називалися ці, Джонсі не знав. Зате знав точно: Маккарті не підозрював, що в нього бракує зубів. Жодна людина, знаючи про такі вади у себе в роті, не стала б виставляти їх напоказ, навіть за таких обставин. Принаймні так вважав Джонсі. Із живота піднявся неприємний холодок, мов телефонний дзвінок нізвідки. Джонсі повернувся до кухні, щоб Маккарті не побачив, як скривилося його обличчя, і щоб не замислився. Або навіть не запитав.

– Один курячий суп. Замовлення прийнято, зараз буде. Як щодо підсмаженого сиру?

– Якщо ваша ласка. І звіть мене Річард, добре? Або Рік, так навіть краще. Коли хтось рятує мені життя, я намагаюсь якомога швидше переходити з ним на «ти».

– Добре, Ріку, хай буде на «ти».

«Краще встав собі зуби, перед тим як наступного разу йти до суду, Ріку».

Недобре відчуття зробилося надзвичайно сильним. У свідомості щось клацнуло, десь як тієї секунди, коли він майже вгадав прізвище Маккарті. Не те щоб він пошкодував, що не застрелив цю людину, коли була можливість, – ні, але він уже починав шкодувати, що чорти не відвели Маккарті якнайдалі від його дерева і його життя.

2

Він уже поставив на плиту суп і робив бутерброди з сиром, коли налетів перший порив вітру – гучне завивання змусило хатину рипнути, і люто закрутилися хмари снігу. На мить стерлися навіть чорні силуети дерев на Ущелині, і за великим вікном не залишилося нічого, крім білості, немов хтось підняв гігантський кіноекран. Тут Джонсі вперше відчув неспокій, і не тільки щодо Піта й Генрі, які зараз мали повертатися з крамниці Ґосселіна в «скауті» Генрі, а й щодо Бобра. Можна було б сказати: якщо хтось і орієнтується в цьому лісі, то це Бобер, – але коли тебе зусібіч оточує біла запона, тут ніхто не зорієнтується. «Усі ставки скасовуються» – ще одна приказка його недолугого татуся, може, не така вдала, як «не можна змусити себе бути щасливчиком», але теж непогана. Гудіння генератора могло б допомогти Боброві знайти дорогу, але, як слушно вказав Маккарті, звуки можуть, навпаки, заплутати, особливо коли здіймається вітер, а зараз, схоже, до того і йшлося.

Мати навчила його готувати з десяток простих страв, у тому числі створювати бутерброди зі смаженим сиром. «Спочатку поклади трохи гіркавок, – повчала вона, гіркавками Джанет Джонсі називала гірчицю, – а тоді маж маслом хліб, не пательню, чорт забирай, інакше в тебе вийде просто підсмажений хліб із сиром зверху». Він так і не зрозумів, як може впливати на остаточний результат те, що ти будеш мазати маслом пательню чи хліб, але завжди дотримувався материнської поради, хоча намазувати масло на один бік хліба, поки другий підсмажується, було страх важким заняттям. Так само він завжди знімав гумові чоботи, коли заходив до будинку, тому що мати багато разів повторювала: «Вони тягнуть ноги». Він уявлення не мав, що це означає, але навіть зараз, наближаючись до сорокарічного віку, незмінно знімав гумові чоботи, ледь переступивши поріг, щоб вони не тягли ноги.

– Мабуть, зроблю і собі один, – промовив Джонсі й поклав на пательню шматок хліба маслом донизу.

Закипів суп, і по кухні поширився приємний запах домашнього затишку.

– Гарна думка. Сподіваюся, з вашими друзями все добре.

– Так, – сказав Джонсі, починаючи помішувати суп. – А ви де полюєте?

– Раніше їздили в Марс-хілл, там місце належало Нету й дядькові Беккі, але два роки тому, влітку, якийсь ідіот, щоб йому добре жилося, влаштував там пожежу. П’яний кинув необережно недопалок, принаймні начальник пожежної охорони так сказав.

Джонсі кивнув.

– Звичайна історія.

– Страховка покрила вартість того місця, але нам ніде було полювати. Мені здавалося, на цьому все й скінчиться, але Стів знайшов місце в Кінео. Я гадав, це якесь окреме селище, ще одна частина Джефферсон-тракту, але його нечисленні мешканці вважають, що живуть у Кінео. Знаєте його?

– Знаю, – вимовив Джонсі крізь губи, що дивним чином оніміли. У його свідомості пролунав черговий телефонний дзвінок нізвідки. «Діра в стіні» перебувала за двадцять миль на схід від «Ґосселіна». Кінео – миль за тридцять на захід від магазину. Всього виходило п’ятдесят миль[22]. Він повинен був повірити, що людина, яка сиділа перед ним на дивані, закутавшись у ковдру аж до носа, пройшла п’ятдесят миль після того, як заблукала вчора вдень? Маячня. Неможливо.

– Смачно пахне, – сказав Маккарті.

Пахло справді смачно, тільки в Джонсі зник апетит.

3

Він саме ніс до дивана їжу, коли за дверима на кам’яному порозі пролунав тупіт ніг. Наступної секунди двері відчинились і ввійшов Бобер. Сніжинки хмарками кружляли навколо його ніг.

– Святі банани! – вигукнув він. Піт колись склав список «бобризмів», і «святі банани» посіли в ньому одне з перших місць, поряд із такими перлами, як «хоч стій, хоч трахай» і «поцілуй мене в корму». Ці вигуки були повні одночасно дзен-буддистської мудрості і непристойності. – Я вже гадав, застрягну там на всю ніч, але потім побачив світло. – Бобер витяг перед собою руки з розчепіреними пальцями. – Я побачив світло, Господи, хвала Іс…

Тут його окуляри почали прояснюватись, і він побачив сторонню людину на дивані. Він опустив руки, повільно, потім усміхнувся. Це була одна з причин, чому Джонсі любив його з початкової школи. Бобер міг бути набридливим, і його ніяк не можна було назвати найяскравішою лампочкою в люстрі, але його першою реакцією на незаплановане й несподіване були не насуплені брови, а усмішка.

– Привіт, – сказав він. – Я Джо Кларендон. А ви хто?

– Рік Маккарті, – відповів чоловік і підвівся з дивана. Ковдра зісковзнула, і Джонсі побачив, що светр розпирає значного розміру черево. «Що ж, – подумав він. – Нічого дивного. Це хвороба чоловіків середнього віку, і за двадцять найближчих років вона викосить мільйони».

Маккарті простяг руку, ступив уперед і мало не спіткнувся об ковдру. Якби Джонсі не спіймав його за плечі, Маккарті, ймовірно, полетів би вперед і, швидше за все, завалив би кавовий столик, на якому стояла їжа. І знову Джонсі здивувала дивна недолугість. Це трохи нагадало його самого минулої весни, коли він заново вчився ходити. Він придивився до плями в чоловіка на обличчі і, можна сказати, пошкодував. Це було не обмороження, радше якийсь шкірний наріст або винна пляма зі щетиною, що росте з неї.

– Тихо, тихо! Тільки нічого не ламати! – вигукнув Бобер, стрибаючи вперед. Він схопив Маккарті за руку й енергійно затрусив її, аж Джонсі подумав, що Маккарті зараз усе-таки полетить ластівкою на кавовий столик. У нього навіть відлягло від серця, коли Бобер – усі його п’ять футів шість дюймів[23] разом зі снігом, який іще танув на довгому ґіпівському волоссі, – відступив. Усмішка Бобра зробилася ще ширшою. Волосся до плечей і окуляри з товстими лінзами робили його схожим або на геніального математика, або на серійного вбивцю. Насправді він був звичайним теслею.

– Рік тут добряче погуляв, – повідомив Джонсі. – Заблукав учора і провів ніч у лісі.

Усмішка Бобра не зникла, але зробилася стурбованою. Джонсі здогадувався, що за цим буде, і волів би, щоб Бобер цього не казав, – у нього склалося враження, що Маккарті був людиною доволі побожною і йому б не сподобались улюблені Боброві непристойності. Але, звичайно ж, просити Бобра стежити за мовою – це все одно що просити вітер не дути.

– Сучка-в-циркулярці! – вигукнув він. – Та це триндець! Сідайте! Їжте! Ти теж, Джонсі.

– Та ну, – відмахнувся той. – Краще сам поїж. Це ж ти в нас тільки-но з морозу.

– Точно?

– Точно. А я підсмажу собі яєць. Заразом Рік розповість тобі свою історію. – «Може, хоч ти зрозумієш, що там насправді сталося», – подумки додав він.

– Ну гаразд. – Бобер зняв куртку (червону) і жилет (помаранчевий, зрозуміло) і вже хотів був кинути їх на оберемок дров, але передумав. – Стривай, у мене є дещо для тебе. – Він запхнув руку в кишеню куртки, покопався там і дістав книжку в м’якій обкладинці, доволі пом’яту, але цілком придатну для читання. Крізь обкладинку крокували чорти з вилами в руках. «Маленькі пороки» Роберта Паркера. Цю книжку Джонсі читав на помості.

Бобер з усмішкою простягнув її Джонсі.

– Спальний мішок я брати не став, але вирішив, що ти сьогодні хрін заснеш, якщо не дізнаєшся, хто це зробив.

– Не треба було туди підніматися, – сказав Джонсі, але він був зворушений, так торкнутися його серця міг лише Бобер. Бобер, повертаючись крізь заметіль, не зрозумів, чи сидить Джонсі на дереві. Звичайно, він міг би гукнути, тільки для Бобра цього було замало. Він вірив лише тому, що бачив на власні очі.

– А, дурниця, – зронив Бобер і сів поруч із Маккарті, який дивився на нього так, як людина може дивитися на маленьку і доволі незвичайну тваринку.

– Гаразд, дякую, – сказав Джонсі. – Пригощайся бутербродом, а я йду робити яєчню. – Він рушив був на кухню, але зупинився. – А Піт і Генрі? Як гадаєш, вони нормально доберуться?

Бобер відкрив рота, але, перш ніж він устиг відповісти, вітер знову накинувся на хатину, заскрипівши стінами, і зловісно загув у кроквах.

– Подумаєш, сніжком припорошило, – сказав Бобер, коли порив вітру вщух. – Повернуться, нікуди не дінуться. Але якщо налетить справжній північний вітер, вийти звідси буде вже не так легко. – І він почав поглинати бутерброд зі смаженим сиром, а Джонсі пішов на кухню підсмажити яєць і розігріти ще одну банку супу. Тепер, коли поруч був Бобер, Маккарті вже не викликав у нього такої тривоги. Правду кажучи, йому завжди ставало спокійніше на душі, коли Бобер був поруч. Дурня, звичайно, але це правда.

4

Коли яйця підсмажились, а суп нагрівся, Маккарті вже балакав із Бобром так, ніби вони знайомі років з десять. Якщо Маккарті й бувало прикро чути з вуст Бобра потік непристойностей, хай навіть і смішних, то все це переважувала невимушена чарівність славного друзяки. «Це неможливо пояснити, – якось сказав Генрі. – Просто він як трибл[24]. Його неможливо не любити. Саме тому в його ліжку ніколи не буває порожньо. Жінки, напевне, клюють не на його зовнішність».

Джонсі з яєчнею та супом повернувся до вітальні, намагаючись не кульгати, – просто вражає, до чого сильно стегно реагує на погану погоду (він завжди вважав, що це казки, але виявилося, що помилявся), – і сів в одне з крісел біля торця дивана. Маккарті, здавалося, більше говорив, ніж їв. Супу він майже не торкнувся і з’їв тільки половину бутерброда.

– Як справи, хлопці? – запитав Джонсі. Він поперчив яєчню й одразу ж накинувся на неї – апетит повернувся з новою силою.

– У нас тут зустріч старих розпусників, – повідомив Бобер, але, хоч голос його звучав, як завжди, бадьоро, Джонсі вчулися в ньому нотки занепокоєння, навіть тривоги. – Рік розповідав про свої пригоди. Не гірше за будь-яку історію в тих чоловічих журналах, що можна було почитати в перукарні в часи мого дитинства.

Він знову, всміхаючись, повернувся до Маккарті – старий добрий Бобер, завжди усмішка на обличчі, – і провів рукою по копиці чорного волосся.

– Коли я був пацаном, – продовжив Бобер, – на нашому боці Деррі перукарню тримав старий Кастонґвей, і він до того мене лякав своїми ножицями, що я досі їх боюся.

Маккарті зобразив слабку напівусмішку, але не відповів. Він узяв недоїдений бутерброд, подивився на нього і поклав назад. Червона мітка в нього на щоці палала, як свіжовипалене тавро. Бобер тим часом продовжував базікати, ніби боявся, що Маккарті вставить слово. За вікном уже мело по-справжньому і вирував вітер. Джонсі подумав про Генрі й Піта. Де вони зараз? Напевне, вже пробираються на старенькому «скауті» Генрі по Просіці.

– Цієї ночі Ріка не тільки хтось мало не загриз – він гадає, це був ведмідь, – він іще й рушницю загубив. Новенький «ремінгтон», бля, 30-30А. Ти його більше не побачиш, жодного шансу на сто тисяч.

– Знаю, – сказав Маккарті. Щоки його знову почали бліднути, до шкіри почав повертатися свинцевий відтінок. – Я навіть не пам’ятаю, коли його зняв, або…

Несподівано пролунав гучний уривчастий звук, схожий на тріск, від якого в Джонсі волосся піднялося сторч. Спочатку він подумав, що щось потрапило в димохід каміна, але потім зрозумів, що це Маккарті. У своєму житті Джонсі чув гучне пердіння, чув і довге, але таке… Здавалося, воно тривало цілу вічність, хоча насправді навряд чи лунало довше ніж декілька секунд. Потім у ніс ударив запах.

До того як це почалося, Маккарті взяв ложку; тепер же він упустив її в незайманий суп і притиснув долоню до правої, заплямованої щоки майже дівочо-збентеженим рухом.

– Ой, вибачте мені, – промимрив він.

– Нічого, хай краще смердить, ніж розпирає, – сказав Бобер, але його устами говорили інстинкт і звички, що виробилися за все життя. Джонсі бачив, що він приголомшений запахом не менше. Це був не сірчаний сморід гнилих яєць, від якого ви регочете, закочуєте очі і махаєте рукою перед обличчям з криком: «Слухайте, хто тут ріже сир?» Це не був і болотний метановий сморід. Це був запах, який Джонсі доти відчував у диханні Маккарті, тільки сильніший, – поєднання ефіру і перестиглих бананів, як пускова рідина, яку заливаєш у карбюратор морозного ранку.

– Ох, це огидно, – сказав Маккарті. – Мені так незручно.

– Та все гаразд, – заспокоїв Джонсі, але його шлунок стиснувся в маленьку кульку, ніби захищаючись від нападу. Свою страву він не доїдатиме; чорт забирай, та він просто не зможе нічого з’їсти. Зазвичай зіпсоване повітря не викликало в нього огиди, але цей сморід був реально жахливий.

Бобер підвівся з дивана і відчинив вікно, впустивши в кімнату сніговий вихор і рятівне свіже повітря.

– Не хвилюйся про це, приятелю… Але аж надто їдкий дух. Що ти їв, чорт забирай? Послід бабака?

– Ягоди, мох, усяке різне, не знаю, – відповів Маккарті. – Просто я був такий голодний. Мені потрібно було хоч щось з’їсти, але я погано розбираюся в таких речах, ніколи не читав книжок Юелла Ґіббонса[25]… Та й темно там було. – Останню фразу він мовив так, ніби тільки-но це вигадав, і Джонсі подивився на Бобра: перевірити, чи розуміє він те, що розумів сам Джонсі, – Маккарті брехав. Маккарті не знав, чим харчувався в лісі й чи їв що-небудь узагалі. Він просто намагався пояснити це моторошне несподіване жаб’яче скрекотання і сморід, який був потім.

Знову налетів вітер, сильний гучний порив шпурнув свіжу порцію снігу у відчинене вікно, але це, на щастя, освіжило повітря.

Раптом Маккарті різко нахилився вперед, ніби в нього за спиною розпрямилась якась невидима пружина, і, коли його голова опустилася між колін, Джонсі зрозумів, що буде далі. Прощавай, килиме навахо, я тебе згадуватиму. Бобер, вочевидь, подумав те саме, тому що підтяг під себе ноги, щоб на них не потрапили бризки.

Але замість блювотних мас тіло Маккарті вивергнуло довге потужне гудіння – звук заводського верстата, що працює на межі можливостей. Очі Маккарті витріщились, як мармурові кульки, щоки так натяглися, що під куточками очей з’явилися маленькі півмісяці-тіні. Гуркітливий натужний звук, здавалося, ніколи не припиниться; коли ж він нарешті змовк, дзижчання генератора здалося надто гучним.

– Чув я у своєму житті потужні відрижки, але це явний чемпіон, – зі щирою повагою промовив Бобер.

Маккарті відкинувся на спинку дивана, очі заплющені, губи втягнуті, як здалося Джонсі, від сорому чи болю, а то й від обох відчуттів. І знову запах банана й ефіру, запах бродіння, ніби щось почало гнити.

– Ох, вибачте мені, – сказав Маккарті, не розплющуючи очей. – Зі мною це весь ранок, від самого світанку. І живіт знову болить.

Джонсі й Бобер мовчки перезирнулися.

– Знаєш, що я гадаю? – сказав Бобер. – Я гадаю, тобі потрібно полежати й поспати кілька годин. Ти ж, мабуть, усю ніч не спав, прислухався до цього свого ведмедя чи дідько знає до чого. Ти втомився, у тебе стрес та інша фігня. Тобі обов’язково потрібно гарненько виспатись, і ти встанеш, як, чорт забери, скельце.

Маккарті подивився на Бобра з такою змученою вдячністю, що Джонсі навіть відчув себе трохи ніяково. Шкіра Маккарті все ще залишалася свинцево-сірою, але на обличчі виступив піт. Великі краплі збиралися на лобі та скронях і скочувалися по щоках, як прозора олія. І це незважаючи на холодне повітря, яке тепер гуляло по кімнаті.

– Мабуть, ти правий, – сказав він. – Я втомився, от і все. Живіт крутить, але це від стресу. І я їв різні речі, ягоди і… Боже, не знаю… Різне. – Він почухав щоку. – Як ця погань у мене на обличчі? Зовсім погано? Кровоточить?

– Ні, – відповів Джонсі. – Лише червона.

– Це алергія, – сумно зізнався Маккарті. – У мене таке саме від арахісу. Я ляжу. Це допоможе.

Він підвівся з дивана й захитався. Бобер і Джонсі разом кинулися до нього, але Маккарті міцно став, перш ніж вони встигли до нього торкнутися. Джонсі з подивом побачив, що опуклість, яка здалася йому черевцем чоловіка середнього віку, зникла. Чи можливе таке? Чи здатна людина випустити з себе стільки газів? Він не знав. Він знав точно лише одне: це були мегапотужне випускання газів і ще потужніша відрижка, розповіддю про які ще років двадцять можна буде розважати друзів. «Раніше ми щоосені в перший тиждень мисливського сезону їздили до лісового табору Бобра Кларендона, і ось одного разу в листопаді – у дві тисячі першому справа була, коли трапилася велика снігова буря, – до нас у табір заходить один чувак…» – і так далі. Так, із цього вийде класна байка, люди будуть сміятися з пукання й відрижки, люди завжди сміються з історій про гази та відрижку. Він не розповідатиме ту частину, де від убивства Маккарті його відокремлювали якісь вісім унцій тиску на спусковий гачок «ґаранда». Ні, цю частину навряд чи захочеться розповідати.

Оскільки одну нижню спальню займали Піт і Генрі, Бобер повів Маккарті в другу, спальню Джонсі. По дорозі Бобер кинув короткий погляд, вибачаючись, і Джонсі знизав плечима. Зрештою, це логічно. Джонсі міг би сьогодні вночі поспати з Бобром, у дитинстві вони мільйон разів спали разом, та й він не був упевнений, що Маккарті зможе піднятися сходами нагору. Спітніла свинцево-сіра фізіономія чоловіка подобалася йому все менше й менше.

Джонсі був із тих людей, які, ледве застеливши ліжко, ховають його під книжками, папірцями, одягом, торбами та різним туалетним причандаллям. Він змів усе це добро на підлогу й відкинув ковдру.

– Гей, братане, тобі не треба відлити? – спитав Бобер.

Маккарті похитав головою. Чисте блакитне простирадло, яке відкрив Джонсі, ніби загіпнотизувало його. І Джонсі знову здивувався з того, якими скляними здавалися очі, немов в опудала тварини на стіні мисливця. Раптом ні з того ні з сього йому привиділася його вітальня в Бруклайні, цьому престижному передмісті Бостона. Килимки з китицями, ранні американські меблі… і голова Маккарті над каміном. «Цього я підстрелив у Мейні, – розповідав би він гостям на вечірках із коктейлями. – Здорова тварюка була, у шкурі – фунтів зі сто сімдесят[26]».

Він заплющив очі, а коли розплющив, то побачив, що Бобер дивиться на нього з чимось схожим на переляк у погляді.

– Стегно розболілося, – сказав він. – Вибач. Містере Маккарті… Ріку… Вам краще зняти светр і штани. Черевики, зрозуміло, теж.

Маккарті озирнувся, як людина, яку зненацька вирвали зі сну, і промовив:

– Звичайно. Зараз.

– Допомога потрібна? – запитав Бобер.

– Ні, та ви що, ні! – Маккарті чи то стривожився, чи то здивувався, а може, все разом. – Я не в такому поганому стані.

– У такому разі залишаю тебе в руках Джонсі.

Бобер вислизнув зі спальні, а Маккарті взявся роздягатися, почавши з того, що стягнув светр через голову. Під ним виявилася мисливська сорочка в червоно-чорну клітину, а під нею – термомайка. І справді, черево під майкою випирало вже набагато менше, Джонсі в цьому не сумнівався.

Точніше, майже не сумнівався. Лише годину тому, нагадав собі Джонсі, він був упевнений, що куртка Маккарті – це голова оленя.

Маккарті сів у крісло біля вікна, щоб зняти черевики, і знову пукнув, звук був не таким довгим, як перше, але не менш гучним і грубим. Обидва промовчали, хоча маленька кімната наповнилася таким сильним запахом, що на очі Джонсі навернулися сльози.

Маккарті скинув черевики – вони з двома глухими ударами впали на дерев’яну підлогу, – потім підвівся й розстебнув ремінь. Коли він спустив блакитні джинси, відкривши нижню частину термобілизни, до кімнати з керамічним горщиком у руках повернувся Бобер.

– Про всяк випадок, – сказав він, ставлячи горщик біля ліжка. – Раптом доведеться… ну, знаєш… скинути баласт або закортить так, що встати не встигнеш.

Маккарті спрямував на нього бляклий погляд, від якого Джонсі трохи зніяковів – незнайомець у мішкуватій спідній білизні чимось лякав. Хворий незнайомець. Питання було в тому, на що хворий.

– Коротше, якщо не зможеш дістатися до туалету, – пояснив Бобер. – Який, до речі, поряд. Виходиш зі спальні – і ліворуч. Тільки не забудь, другі двері від спальні, гаразд? Якщо ввійдеш у перші, сратимеш у коморі з постільною білизною.

Джонсі від несподіванки засміявся, не звертаючи уваги на те, що видає надто гучні, трохи істеричні звуки.

– Мені вже краще, – сказав Маккарті, але Джонсі не почув у його голосі навіть натяку на щирість. Чоловік стояв перед ними в самій білизні, мов якийсь андроїд, у якого вийшли з ладу три чверті схем пам’яті. Раніше він виявляв хоч якісь ознаки якщо не жвавості, то хоча б такого собі життя, тепер же вони зникли, так само як рум’янець на щоках.

– Давай, Ріку, – обережно поквапив Бобер. – Лягай, подрімай. Це поверне сили.

– Так, гаразд. – Маккарті присів на відкриту постіль і подивився у вікно широко розплющеними порожніми очима. Джонсі здалося, що запах у спальні почав розвіюватися, хоча, можливо, він просто звик, як звикаєш до запаху мавпятника в зоопарку, якщо надто довго перебуваєш у ньому. – Господи, який сніг.

– Угу, – сказав Джонсі. – Як живіт?

– Краще. – Погляд Маккарті перемістився на обличчя Джонсі. Виразний погляд переляканої дитини. – Вибачте, що я так пускав гази. Ніколи раніше зі мною такого не траплялося, навіть в армії, коли ми харчувалися самими бобами… Але мені вже краще.

– Точно не хочеш сходити в туалет перед сном? – У Джонсі було четверо дітей, і це запитання вирвалося в нього майже автоматично.

– Ні. Я сходив у лісі, саме перед тим, як ти знайшов мене. Дякую, що пустив мене в будинок. Дякую вам обом.

– Та ну, які подяки, – зніяковів Бобер, переступаючи з ноги на ногу. – Будь-хто пустив би.

– Можливо, – сказав Маккарті. – А може, й ні. У Біблії сказано: «Ось стою під дверима і стукаю…»

Вітер за вікном заревів іще завзятіше, змусивши «Діру в стіні» затремтіти. Джонсі чекав на продовження, Маккарті, схоже, хотів щось додати, але не став. Закинув ноги на ліжко й натяг на себе ковдру.

Звідкись із глибин ліжка долинув черговий довгий тріск, і Джонсі вирішив, що з нього досить. Одна справа – дати дах мандрівникові, який прийшов до твого дому перед самою бурею, зовсім інша – стояти і слухати, як він скидає газові бомби.

Бобер вийшов за ним із кімнати і тихо зачинив двері.

5

Коли Джонсі хотів щось сказати, Бобер похитав головою, підняв до губ палець і провів Джонсі через велику кімнату на кухню. Далі від Маккарті можна було піти хіба що в сарай надворі.

– Чорт, із цим мужиком коїться щось недобре, – сказав Бобер, і в білястому світлі кухонних флуоресцентних ламп Джонсі побачив, як сильно стривожений його старий друг. Бобер порився в широкій передній кишені комбінезона, знайшов зубочистку, вставив її в рот і почав гризти. За три хвилини – рівно стільки, скільки запеклому курцеві потрібно, щоб прикінчити сигарету, – він перетворить зубочистку на жменьку стружки. Джонсі не розумів, як це витримують зуби Бобра (і його шлунок), але той робив це все життя.

– Сподіваюсь, ти помиляєшся, але… – Джонсі похитав головою. – Ти коли-небудь чув, щоб перділи з таким запахом?

– Ні, – мовив Бобер. – Але поганий шлунок – це не найчудніше, що відбувається з цим типом.

– Тобто?

– Ну, хоча б те, що він думає, ніби сьогодні одинадцяте листопада.

Джонсі уявлення не мав, про що каже Бобер. Одинадцятого листопада їхня власна мисливська компанія прибула сюди, як зазвичай, набившись у «скаут» Генрі.

– Бобре, зараз середа. Чотирнадцяте.

Бобер кивнув і мимоволі всміхнувся. Зубочистка, яка вже втрачала форму, перекотилася з одного кута рота в інший.

– Я це знаю. Ти це знаєш. А він не знає, оцей Рік. Він упевнений, що сьогодні неділя.

– Бобре, що конкретно він тобі сказав?

Багато сказати гість просто не встиг би в жодному разі – не такий уже й довгий час потрібний, щоб підсмажити пару яєць і нагріти банку супу. Це запустило ланцюжок думок, і, поки Бобер розповідав, Джонсі набирав воду, щоб помити тарілку. Проти польових умов він нічого не мав, але не збирався жити в свинарнику, як це з задоволенням роблять багато чоловіків, коли покидають дім і їдуть до лісу.

– Він сказав, що вони приїхали в суботу, щоб трохи пополювати, а потім, у неділю, відремонтувати дах, який у них протікає. «Принаймні, – каже, – мені не довелося порушувати заповідь і працювати в день суботній». У лісі, мовляв, у тебе одна робота: не з’їхати з глузду.

– Ага, – задумливо протяг Джонсі.

– Голову даю на відсіч, він вважає, що зараз одинадцяте. Або навіть іще раніше, четверте, бо він упевнений, що зараз неділя. А я просто не вірю, що він блукав там десять днів.

Джонсі це теж здавалося неймовірним. Але три дні? Можливо.

– Це б пояснило одну річ, яку він сказав мені, – почав Джонсі. – Він…

Скрипнули мостини, і вони обидва, злегка здригнувшись, обернулись до зачинених дверей спальні на іншому боці великої вітальні, проте дивитися там не було на що. Підлога й стіни там завжди скрипіли, навіть при тихому вітрі. Друзі ніяково перезирнулися.

– Так, я сіпаюсь, – промовив Бобер, чи то зрозумівши щось із обличчя Джонсі, чи то прочитавши його думки. – Але, погодься, це доволі моторошно, що він отак вийшов з лісу.

– Це точно.

– А ці його звуки! Наче він забив собі в зад якусь тварюку, яка задихається від газів.

Сказавши це, Бобер зробив трохи здивований вираз обличчя, як завжди, коли говорив щось смішне, і вони одночасно засміялися, прихилившись один до одного і видаючи відкритими ротами серію різких видихів, беззвучних, щоб бідолаха в спальні, якщо він іще не заснув, не почув, як вони сміються з нього. Джонсі було особливо важко стримуватися, бо розрядка була необхідна, і, відчуваючи, що перебуває на межі істерики, він зігнувся навпіл, пирхаючи, кахикаючи без голосу, одним подихом, і втираючи сльози.

Потім Бобер згріб його й потяг на ґанок. Там вони зупинилися, без курток, під густим снігом, і нарешті зареготали на весь голос, не боячись бути почутими, тому що гудіння вітру заглушувало будь-які видавані ними звуки.

6

Коли вони знову зайшли до будинку, у Джонсі так захололи руки, що він навіть не відчув гарячої води, коли занурив у неї пальці; зате насміявся вдосталь, і це було добре. Йому знову подумалось про Піта й Генрі: як вони там, чи доберуться без пригод?

– Ти казав, це пояснює якусь річ, – нагадав Бобер, беручись за нову зубочистку. – Що за річ?

– Він не знав, що піде сніг. – Джонсі говорив повільно, намагаючись пригадати точні слова Маккарті. – «Ось тобі і ясно, помірно холодно», так, здається, він висловився. Але ця фраза має сенс, якщо останній прогноз, який він чув, був одинадцятого або дванадцятого числа, адже до вечора вчорашнього дня справді було ясно.

– Так, і помірно, сука, холодно, – погодився Бобер. З комода біля раковини він дістав кухонний рушник із вицвілими сонечками й почав витирати тарілки. Кинувши погляд на двері спальні, поцікавився: – Про що він іще говорив?

– Що їхній табір у Кінео.

– Кінео? Звідси до Кінео миль сорок чи п’ятдесят на захід. Він… – Бобер вийняв із рота зубочистку, оглянув сліди від зубів і сунув її назад другим кінцем. – А, я зрозумів.

– Ага. Він не міг стільки пройти за одну ніч. Але якщо він провів у лісі три дні…

- І чотири ночі: якщо він заблукав удень у суботу, виходить чотири ночі…

– Ага, і чотири ночі. Тому коли припустити, що він весь час ішов точно на схід… – Джонсі підрахував по п’ятнадцять миль на день. – Я б сказав, що це можливо.

– Як він міг не замерзнути? – Бобер перейшов на шепіт, імовірно, сам того не усвідомлюючи. – У нього хороша щільна куртка й тепла білизна, але після Гелловіну на північ від кордону округу ночами температура всюди трималася близько двадцяти п’яти градусів[27]. Скажи-но, як це він провів чотири ночі в лісі й не замерз? Схоже, навіть не відморозив собі нічого, якщо не вважати тієї гидоти на щоці.

– Дідько його знає. Але це ще не все, – сказав Джонсі. – Чому в нього не відросла борода?

– Що? – У Бобра відвисла щелепа. Зубочистка повисла на нижній губі. Потім дуже повільно він кивнув. – Точно. У нього тільки невелика щетина.

– Така за день виростає, не більше.

– Він там голився, чи що?

– Мабуть, – відповів Джонсі, уявляючи, як Маккарті, що заблукав у лісі, переляканий, холодний і голодний (хоча по ньому не скажеш, що він довго голодував), щоранку стає на коліна біля струмка, розбиває ногою лід, щоб дістатися до води, потім дістає вірний «Жиллет» із… Звідки? З кишені куртки?

– А потім сьогодні вранці він загубив свою бритву, ось чому в нього щетина, – закінчив Бобер. Він знову посміхався, але якось невесело.

– Ну так. Одночасно з рушницею. Ти бачив його зуби?

Бобер скривився: що ще?

– Чотирьох не вистачає. Двох зверху і двох знизу. Він точнісінько як отой шкет, який постійно на обкладинці «Mad»[28] красується.

– Це ні про що не говорить, приятелю. У мене самого парочка зубів гуляти пішла. – Бобер задер куточок рота, оголивши ясна з лівого боку в моторошнуватій усмішці. – Баиш? Тут у глиині.

Джонсі похитав головою. Це було зовсім інше.

– Цей тип – адвокат, Бобре. Він увесь час на людях. Зовнішній вигляд – частина його професії, а в нього щербини прямісінько спереду. І він не знав про це, можу заприсягтися.

– Ти ж не думаєш, що він десь опромінився радіацією? – неспокійно запитав Бобер. – Зуби випадають, коли ти отримуєш сильну дозу радіації, я бачив про це паскудство в одному фільмі. В одному з тих фільмів жахів, які ти все ніяк не надивишся. Гадаєш, у цьому причина? Може, він і свою червону пляму так отримав?

– Ага, він отримав дозу радіації, коли рвонув ядерний реактор у Марс-Хіллі, – сказав Джонсі, і спантеличений вираз Бобрового обличчя змусив його відразу ж пошкодувати про жарт. – Бобре, від радіаційного опромінення випадають не тільки зуби, а й волосся.

Бобер посвітлішав.

– Точно! Чоловік у тому фільмі в кінці залишився лисим, як Теллі – як там його? Ну, той, що грав копа в серіалі. – Бобер помовчав. – Потім він помер. Я маю на увазі, отой у фільмі, а не Теллі. Хоча тепер, коли я про це думаю…

– У нашого приятеля копиця волосся, – перервав Джонсі. Дай Боброві відволіктись, і про головну тему розмови можна забути. Він зауважив, що за відсутності чужака вони називали його не Рік і навіть не Маккарті, а просто «він», наче підсвідомо хотіли бачити в ньому якусь таку істоту… не зовсім людину… щось узагальнене, наче це трохи зменшило б значення, якщо… якщо…

– Так, копиця, – кивнув Бобер. – Це точно.

– Напевне, в нього амнезія.

– Можливо, але він пам’ятає, хто такий, із ким був і подібне лайно. Але яке він видав! Як у трубу перднув. А сморід! На ефір схоже.

– Так, – підхопив Джонсі. – А я весь час думав про рідини для пуску мотора. Від діабетиків починає пахнути під кінець, я читав про це, здається, в якомусь детективі.

– Пахне пусковою рідиною?

– Не пам’ятаю.

Якийсь час вони стояли, дивлячись один на одного і прислухаючись до вітру. Джонсі подумав, чи не розповісти Боброві про блискавку, яку чоловік нібито бачив, але навіщо? І без того достатньо.

– Я думав, його знудить, коли він так нахилився вперед, – сказав Бобер. – Ти помітив?

Джонсі кивнув.

- І в нього поганий вигляд. Дуже поганий.

– Так.

Бобер зітхнув, кинув зубочистку у відро для сміття й подивився у вікно, за яким сніг валив іще густіше і швидше, ніж раніше. Потім провів пальцями по волоссю.

– Дідько, як би мені хотілося, щоб Генрі й Піт зараз були тут. Особливо Генрі.

– Бобре, Генрі – психіатр.

– Знаю. Але іншого лікаря в нас однаково немає… А мені здається, цьому мужикові потрібен лікар.

Генрі дійсно був лікарем – інакше він не отримав би диплома психоаналітика, – але він ніколи не займався нічим, окрім психіатрії, наскільки було відомо Джонсі. Однак він розумів, про що говорить Бобер.

– Гадаєш, вони ще зможуть повернутися?

Бобер зітхнув.

– Півгодини тому я був у цьому впевнений, але починається серйозна буря. – Він кинув на Джонсі похмурий погляд. У цьому погляді мало що нагадувало безтурботного веселуна Бобра Кларендона. – Сподіваюся, зможуть, – додав він.

Розділ 3
«Скаут» Генрі

1

Вдивляючись у світло фар «скаута», що губилося в густій сніговій завісі, яка перетворила Просіку на справжній тунель, Генрі думав про те, як прорватися до «Діри в стіні».

Звичайно, можна було вдатися до «виходу Гемінґвея» – навчаючись у Гарварді, він написав курсову з такою назвою – «Вихід Гемінґвея», – отже, цілком імовірно, що він думав про це вже тоді, по-особистому, звісно, а не як про виконання чергового нецікавого завдання.

«Вихід Гемінґвея» передбачає наявність рушниці, а в Генрі тепер рушниця була… Хоча, звичайно, він не робив би цього тут, поруч із іншими. Їхня четвірка провела чимало славних днів у «Дірі», і було б несправедливо робити це тут. Такий учинок спаплюжив би це місце в очах Піта і Джонсі… В очах Бобра теж, можливо, навіть більше, ніж для інших, а так не годиться. І все ж це станеться, вже скоро, він відчував це, так само як відчувають бажання чхнути. Кумедне порівняння: закінчення життя і чих, – але, ймовірно, все до цього і зведеться. Яке-небудь апчхи, і привіт, темряво, моя стара подруго.

Застосовуючи «вихід Гемінґвея», потрібно зняти з однієї ноги взуття і шкарпетку, вперти рушницю прикладом у підлогу і вставити дуло собі в рот. Великий палець ноги розташовується на спусковому гачку. «Не забути, – подумав Генрі, вирівнюючи «скаут», який хитався на свіжому снігу, але все ж тримався завдяки колії на дорозі; та, власне, вся дорога й була двома коліями, залишеними трелювальними тракторами, які їздили по ній улітку. – Якщо робиш це в такий спосіб, прийми проносне і не починай справи, поки не скинеш останній вантаж. Навіщо завдавати зайвих клопотів тим, хто тебе знайде».

– Як на мене, варто трохи зменшити швидкість, – зауважив Піт. Між ніг у нього стояла банка пива, і вона була наполовину порожня, але цього було замало, щоб Піта розвезло, для цього не вистачило б навіть цілої банки. А ось іще чотири-п’ять пляшок, і Генрі міг би ганяти по цій дорозі хоч на шістдесяти милях за годину[29], а Піт сидів би собі на пасажирському місці й підспівував моторошним пісням довбаних «Пінк Флойд». А Генрі цілком міг вичавити шістдесят і навіть бампера не пом’яв би. Їхати коліями, навіть коли вони наповнені снігом, – це все одно що їхати по рейках. Якщо сніг не припиниться, ситуація може змінитись, але поки що все було добре.

– Не хвилюйся, Піте… Все чотко.

– Пива хочеш?

– Я за кермом пива не п’ю.

– Навіть тут, у цій глушині?

– Пізніше.

Піт замовк, лишивши Генрі сам на сам із нудним заняттям: стежити за світлом фар на білій дорозі, що петляє між деревами. Сам на сам із думками, де йому й хотілося перебувати. Це було як повертатися до ранки в роті, знову і знову торкатися її кінчиком язика, але саме цього й хотілося.

Є ще таблетки. Є трюк із надіванням пакета на голову у ванні. Утоплення. Стрибок із висоти. Пістолетом у вухо – спосіб ненадійний, надто великі шанси отямитися паралізованим. Як і розпорювання вен на зап’ясті – це для тих, хто тільки тренується. А ось те, як це роблять японці, дуже цікавило Генрі. Береться мотузка, одним кінцем прив’язується до шиї, другим до великого каменя. Камінь кладеться на сидіння стільця. Потім потрібно сісти на підлогу, притулитися до чого-небудь спиною, щоб не завалитися назад, і нахилити стілець. Камінь скочується. Виконавець може прожити від трьох до п’яти хвилин, від задухи провалюючись у все глибший сон. Сіре змінюється чорним; привіт, темряво, моя стара подруго. Про цей метод він, як не дивно, вичитав в одному з уподобаних Джонсі детективних романів Кінсі Мілхоуна. Детективні романи й фільми жахів – ось і всі головні радощі в житті Джонсі.

За великим рахунком, Генрі схилявся до «виходу Гемінґвея».

Піт добив першу банку пива і з зосередженим виглядом відкоркував другу.

– Що ти на це скажеш? – запитав Піт.

Генрі відчув поклик з іншого всесвіту, того, де живі по-справжньому хочуть жити. Як завжди останнім часом, це розбудило в ньому нетерплячку. Але було важливо, щоб ніхто нічого не помітив, а в нього з’явилося відчуття, нібито Джонсі все ж почав щось підозрювати. Бобер, можливо, теж. Ці двоє могли час від часу зазирнути в душу. Піт був ні сном ні духом, але міг бовкнути що-небудь іншим, наприклад про те, яким відлюдькуватим став старий Генрі і щось його гризе, а Генрі цього не хотілося. Це буде остання спільна поїздка в «Діру в стіні» для їхнього квартету, для старої банди з Канзас-стрит, для Кривавих піратів третього й четвертого класів, і йому хотілося, щоб поїздка ця вдалася. Хотілося, щоб звістка їх приголомшила, навіть Джонсі, який навідувався до нього найчастіше й робив це постійно. Хотілося, щоб вони сказали, що ні про що навіть не здогадувалися. А ще краще, щоб вони втрьох сиділи, похнюпившись, і, не в змозі дивитися один одному у вічі, думали про те, що повинні були здогадатися, що бачили знаки, але нічого не зробили. Тому він повернувся в той, інший всесвіт, обережно й переконливо зображуючи зацікавленість. Хто-хто, а психіатр міг це зробити.

– Що я скажу на що?

Піт закотив очі.

– Я про крамницю, дірява твоя довбня. Про всі ці нісенітниці, які молов старий Ґосселін.

– Пітере, його називають «старий Ґосселін» недарма. Йому ні багато ні мало вісімдесят років, а єдине, чого в дідів та баб надміру, то це істерія.

«Скаут», теж не весняне курча – чотирнадцять років і майже дві подорожі навколо одометра, – вискочив із колій і відразу ж пішов юзом, незважаючи на чотириколісний привід. Генрі крутнув кермо і мало не розсміявся, коли Піт упустив пиво на підлогу й закричав: «Гей! Обережніше, твою ж нехай!»

Генрі зменшив швидкість і, відчувши, що «скаут» вирівнявся, знову натиснув на газ, навмисне розганяючись занадто різко і дуже сильно. «Скаут» знову пішов юзом, цього разу іншим боком, і пролунав новий крик Піта. Генрі зменшив газ, «скаут» ухнув у колії й покотився далі гладенько, як по рейках. Рішення покінчити з життям має одну перевагу – тебе перестають турбувати дрібниці. Вогні фар прорізали день, наповнений на схилі свого існування мільярдами сніжинок, серед яких не знайти двох однакових, якщо вірити загальноприйнятій думці.

Піт підняв банку пива (розлилося зовсім небагато) і поплескав себе по грудях.

– Ти не занадто швидко їдеш?

– Скоріше занадто повільно, – сказав Генрі, після чого, немов ніякої їзди юзом не було (а вона була) і плин його думок не переривався (а це й справді так), продовжив: – Групова істерія найчастіше трапляється в дуже старому або дуже юному віці. Цей феномен добре задокументований в анналах моєї науки і в соціологів – цього сусіднього язичницького племені.

Генрі опустив погляд і побачив, що їде зі швидкістю тридцять п’ять миль за годину, що було надто багато за таких умов. Він трохи зменшив швидкість.

– Так краще?

Піт кивнув.

– Не зрозумій мене неправильно, ти класний водій, але, слухай, сніг же йде. До того ж ми веземо запаси. – Він показав великим пальцем понад плечем у бік двох пакетів і двох коробок на задньому сидінні. – Крім сосисок ми взяли три останні пачки макаронів «Крафт» із сиром. Бобер без них жити не може.

– Знаю, – сказав Генрі. – Я їх теж люблю. Пам’ятаєш ті розповіді про сатаністів штату Вашингтон? Про яких у середині дев’яностих у газетах писали? Виявилося, що сліди ведуть до літніх людей, які жили зі своїми дітьми – в одному випадку з онуками – у двох маленьких містечках на південь від Сіетла. Масові скарги на сексуальне насильство над дітьми в дитячих садках, судячи з усього, почалися після того, як дівчата-підлітки, які підробляли вихователями, підняли тривогу одночасно в Делавері та Каліфорнії. Можливо, збіг, а можливо, просто настав час для таких розповідей, і дівчата відчули в повітрі цю хвилю.

Як повільно злітали слова з його вуст – можна подумати, вони мали якийсь сенс. Генрі говорив, людина поруч слухала його з мовчазним захопленням, і ніхто (принаймні Піт) не міг припустити, що на думці в Генрі рушниця, мотузка, газова труба і таблетки. Просто в голові Генрі мав повно плівок із записами, а язик програвав їх, як магнітофон.

– У Салемі, – продовжив Генрі, – істерика старих і дівчат з’єдналась, і, вуаля, маємо процес салемських відьом.

– Я дивився цей фільм із Джонсі, – покивав Піт. – Там грав Вінсент Прайс. Я від страху мало в штани не наклав.

– Не сумніваюсь, – сказав Генрі й розсміявся. На секунду в нього виникла божевільна думка, що Піт мав на увазі «Суворе випробування». – А коли істеричним ідеям найбільше вірять? Ясна річ, коли урожай зібраний і настає погана погода. Це саме час для страшних розповідей і всіляких злочинів. У Венатчі, штат Вашингтон, це поклоніння дияволу та ритуальні вбивства дітей у лісах. У Салемі – відьми. А на Джефферсон-тракт, де стоїть єдина у своєму роді крамниця Ґосселіна, це дивні вогні в небі, зниклі мисливці й армійські маневри. Не кажучи вже про оте дивне червоне на деревах.

– Не знаю щодо вертольотів і військових, але ці вогні бачило стільки народу, що вистачило б на загальноміські збори. Мені старий Ґосселін розповів, поки ти консерви купував. До того ж люди в Кінео дійсно зникають. Це вже не істерія.

– Чотири побіжні зауваження, – сказав Генрі. – По-перше, на Джефферсон-тракт не може бути загальноміських зборів, бо там немає жодного міста, навіть Кінео – це всього лише селище з власною назвою. По-друге, це зібрання проходитиме навколо печі старого Ґосселіна і половина присутніх питимуть м’ятний шнапс або каву з бренді.

Піт хмикнув.

– По-третє, чим іще їм займатися? І по-четверте – це стосується мисливців, – вони, ймовірно, просто втомилися від усього цього й повернулися додому або ж повпивались і вирішили спробувати щастя в індіанському казино в Каррабассетті.

– Гадаєш? – пригнічено промовив Піт, і Генрі раптом відчув приплив симпатії до нього. Він поплескав Піта по коліну. – Та не бійся, – заспокійливим тоном промовив він. – У світі ще повно різних дивовиж.

Якби у світі дійсно було повно дивовиж, Генрі б так не поспішав його покинути, але коли психіатр щось і вміє робити досконало (крім виписування рецептів на прозак, паксил і амбієн), то це брехати.

– Коли одночасно зникають четверо мисливців, це, на мою думку, доволі дивно.

– Анітрохи, – розсміявся Генрі. – Якби зник один, це було б дивно. Двоє – дивно. Але четверо? Вони разом кудись звалили, повір моєму слову.

– Скільки ще до «Діри в стіні», Генрі? – це в перекладі означало: «Чи я встигну випити ще пива?»

У Ґосселіна Генрі обнулив лічильник пробігу «скаута», стара звичка, ще з тих часів, коли він працював у Массачусетській лікарні, де платили по дванадцять центів за милю під час виїздів до всіляких старих психопатів. Відстань від крамниці Ґосселіна до «Діри в стіні» запам’ятати було легко – 22,2 милі[30]. На одометрі зараз було 12,7, що означало…

– Обережно! – закричав Піт, і Генрі знову кинув погляд на лобове скло.

«Скаут» щойно в’їхав по крутому схилу на підвищення, поросле деревами. Сніг тут валив густіше, ніж деінде, але Генрі з увімкненим дальнім світлом фар чітко побачив людину, яка сиділа прямо на дорозі, футів за сто[31] попереду, людину в теплій куртці, помаранчевому жилеті, який за спиною маяв на дедалі дужчому вітрі, мов плащ Супермена, і в хутряній шапці-вушанці. До шапки цієї були прикріплені помаранчеві стрічки, і вони теж майоріли, що Генрі нагадало прапорці, які іноді вішають над місцем, де продають старі автівки. Тип сидів посеред дороги, ніби індіанець, який збирається викурити люльку миру, і навіть не поворухнувся, коли в нього вдарило світло фар. Генрі встиг помітити очі, широко розплющені, але нерухомі, абсолютно нерухомі, яскраві й порожні, і подумав: «Так виглядали б мої очі, якби я за собою не стежив так ретельно».

Зупинитися вони не встигли б, та ще й при такому снігу. Генрі вивернув кермо праворуч і відчув поштовх – це «скаут» знову вискочив із колій. Іще раз помітивши біле застигле обличчя, він устиг подумати: «Дідько, та це жінка!»

Щойно «скаут» вискочив із колій, його відразу ж занесло. Цього разу Генрі повернув кермо проти ходу, навмисне грузнучи колесами в снігу, оскільки розумів, навіть не замислюючись (часу подумати все одно не було), що це єдиний шанс для тієї, яка сидить на дорозі. Та й той мізерний.

Піт закричав, і краєм ока Генрі побачив, як друг скинув руки перед обличчям, наче захищаючись від удару. «Скаут» спробував іти боком уперед, і тепер Генрі крутнув кермо назад, намагаючись керувати ковзанням машини, щоб її задня частина не розтрощила обличчя тієї на дорозі. Кермо з запаморочливою, масляною легкістю повернулося в його затягнутих у рукавички руках. Секунди три «скаут» у хмарах снігу мчав під кутом сорок п’ять градусів униз по заваленій снігом Просіці, почасти через маневри Генрі Девліна, почасти через буревій; фари ковзнули двома світлими плямами по обліплених снігом соснах ліворуч від дороги. Три секунди – зовсім небагато, але Генрі ці три секунди здалися вічністю. Він побачив, як повз пропливла фігура, ніби це вона їхала, а не вони, хоча вона так і не поворухнулася, навіть коли іржавий край бампера «скаута» прокреслив засніжене повітря за якийсь дюйм від її обличчя.

«Пронесло! – зрадів Генрі. – Пронесло, стерво ти отака!» Потім остання нитка, що тримала машину під владою водія, обірвалась, і «скаут» розвернуло боком. Їх затрусило, коли колеса знову знайшли колії, тільки цього разу опинилися поперек. Машина все ще намагалася розвернутись, стати задом наперед – «Голову в хвіст!», як вони кпили один з одного в школі під час шикування, – а потім із жахливим глухим стуком натрапила на невидимий під снігом камінь або, можливо, невелике повалене дерево і перекинулася, спочатку на пасажирський бік, вікна на якому одразу ж розсипалися міріадами блискучих уламків, а потім на дах. Ремінь безпеки луснув, Генрі упав лівим плечем на стелю, втрапивши яйцями прямо на кермо, від чого тіло тієї ж миті зайшлося свинцевим болем. Ручка керування поворотниками зламалась об стегно, і він одразу відчув, як кров ринула, просякаючи джинси. Кларет, як колись давно називав її один радіоведучий, який коментував боксерський поєдинок. «Стережіться, хлопці, бо кларет пирснув». Піт чи то верещав, чи то волав, чи то все зразу.

Кілька секунд мотор перевернутого «скаута» працював, потім гравітація взяла своє і двигун заглух. Машина перетворилася на велику перевернуту коробку на снігу. Колеса ще крутилися, фари світили на засніжені дерева ліворуч. Одна фара майже згасла, друга продовжувала кидати промінь світла.

2

Генрі багато разів розмовляв із Джонсі про нещасний випадок (точніше, слухав; найкраща терапія – це вміння активно слухати) і знав, що спогадів про саме зіткнення з машиною в нього не збереглося. Наскільки міг судити Генрі, після кульбіту «скаута» сам він не знепритомнів і ланцюжок його спогадів не перервався. Він пам’ятав, як намацував рукою застібку ременя безпеки, щоб повністю звільнитися від цієї чортівні, поки Піт ревів, що в нього зламана нога, його довбана нога. Він пам’ятав ритмічне «рип-бум, рип-бум» двірників і світло фар, які тепер дивилися вгору, а не вниз. Він знайшов застібку ременя безпеки, загубив її, знайшов знов і розстебнув. Еластична стрічка відпустила його, і він незграбно плюхнувся на стелю, розбивши пластиковий плафон лампи.

Став мацати рукою, знайшов ручку дверцят, але не зміг її зрушити.

– Нога! Блядь, моя нога!

– Заткнись ти про свою ногу! – гаркнув Генрі. – З твоєю ногою все гаразд.

Можна подумати, він щось знав. Він знову знайшов дверну ручку, смикнув, і нічого не сталося. Тоді Генрі зрозумів, у чому річ: він лежав догори ногами і смикав не в той бік. Він узявся по-іншому, оголена лампа на стелі різко вдарила в очі гарячим світлом, а двері з клацанням прочинилися. Він штовхнув дверцята тильним боком долоні, впевнений, що вони не відчиняться – рама, найімовірніше, погнулась – і якщо відчиняться, то дюймів на шість у найкращому разі.

Але дверцята рипнули, подались, і в обличчя раптово вдарив порив холодного вітру зі снігом. Він наліг плечем на двері, натиснув сильніше і, тільки коли ноги відчепилися від кермової колонки, зрозумів, що практично підвішений у повітрі. Зробивши щось на зразок сальто, він раптом побачив прямо перед собою, зовсім близько, свою закривавлену джинсову ширіньку, так ніби вирішив спробувати поцілувати власні сповнені болю яйця, щоб заспокоїти їх. Діафрагма стиснулась, і стало важко дихати.

– Генрі, допоможи! Я застряг. Чорт, застряг!

– Хвилину, – власний голос, здавлений, різкий, видався йому чужим. Тепер він зміг роздивитися верхню частину лівої штанини, темну від крові. Вітер серед сосен гудів так, немов Господь вирішив увімкнути свій «Електролюкс».

Генрі схопився за стійку дверей, радіючи, що не зняв рукавичок, коли вів машину, і зробив неймовірний ривок – йому треба було вибратися звідси, вирівняти діафрагму, щоб почати дихати.

Якусь мить нічого не відбувалось, а потім Генрі вилетів з машини, як корок із пляшки. Хвилину він лежав там, де впав, важко дихаючи і дивлячись угору на те, як сніг сіється дрібною сіттю. Тоді в небі не було нічого дивного, він міг би присягнути в суді на цілому стосі Біблій. Звичайні сірі череваті хмари і психоделічне кружляння сніжинок.

Піт як заведений вигукував його ім’я з дедалі більшою панікою.

Генрі перекотився на бік, став на коліна і, коли зрозумів, що обійшлося, невпевнено піднявся на повний зріст. Так він постояв трохи, погойдуючись на вітрі й чекаючи, коли закривавлена нога підломиться і знову кине його в сніг. Цього не сталося, і він, кульгаючи, пішов навколо перекинутого «скаута» подивитися, чим можна допомогти Пітові. Між іншим кинув погляд на жінку, через яку сталося все це паскудство. Вона так само сиділа, схрестивши ноги, посеред дороги, на стегнах і на переді її куртки намерзнув сніг, жилет маяв і лопотів на вітрі, як і стрічки на шапці. Вона не озирнулася, щоб подивитися на них, а дивилася прямо вперед, у напрямку крамниці Ґосселіна, у тій самій позі, в якій вони побачили її, коли їхали схилом. Широкий кривий слід від протектора проходив по снігу за кількадесят сантиметрів від її підігнутої лівої ноги, і Генрі, хоч убий, не розумів, як йому вдалося її не зачепити.

– Генрі! Генрі, допоможи!

Він поспішив далі і, ковзаючи ногами по свіжому снігу, вийшов до пасажирського боку. Дверцята Піта заклинило, але, коли Генрі став на коліна і смикнув їх обома руками, ті наполовину відчинилися. Він узявся за плече Піта і смикнув. Нічого.

– Розстебни ремінь, Піте.

Піт почав нишпорити руками, але застібки ременя не знайшов, хоча вона була прямо перед ним. Повільними, обережними рухами, не відчуваючи ані найменшого нетерпіння (напевне, він перебував у шоковому стані), Генрі розстебнув ремінь безпеки, і Піт гепнувся на стелю, підігнувши голову набік. Від несподіванки й болю він скрикнув, а потім, борсаючись, узявся видиратися через відчинені наполовину дверцята. Генрі підхопив його під пахви й потягнув на себе. Обидва повалилися на сніг, і Генрі раптом охопило dйjа vu, і таке сильне й несподіване, що він навіть подумав, чи не відключився. Хіба в дитинстві вони не дуріли так само? Звичайно, дуріли. Наприклад, того дня, коли вчили Даддітса робити снігових янголів. Раптом хтось зареготав, змусивши Генрі смикнутися від несподіванки. Потім він зрозумів, що сміється сам.

Піт сів, невдоволено виблискуючи ошалілими очима.

– Що ти ржеш? Цей недоумок нас мало на той світ не відправив. Задушу сучого сина.

– Не сина, а саму суку, – сказав Генрі. Він розсміявся ще голосніше і подумав, що Піт, напевно, не розчув, тим більше при такому вітрі, але йому було все одно. Нечасто він почувався так чудово.

Піт підвівся на ноги, так само невпевнено, як тільки-но Генрі, і той уже хотів був сказати щось розумне, наприклад що Піт зовсім непогано рухається для людини з поламаною ногою, але не встиг, – Піт зі стогоном повалився назад на сніг. Генрі підійшов, обмацав витягнуту вперед ногу Піта. Нічого незвичайного не намацав, але хіба можна що-небудь визначити крізь такий шар одягу?

– Ні, все ж таки не зламана, – промовив Піт, хоч і задихався від болю. – Здається, меніск защемив, як того разу, коли у футбол грав. Де вона? Ти впевнений, що це баба?

– Так.

Піт піднявся й пострибав навколо передньої частини машини, тримаючись за коліно. Ціла фара все ще яскраво світила в сніг.

– Ну, якщо вона не виявиться сліпою або калікою, я не знаю, що з нею зроблю, – гарячкував Піт. – Я їй дам такого пенделя, що вона буде летіти до самого Ґосселіна.

Генрі знову розсміявся. Просто йому уявилося, як Піт, що скаче на одній нозі, даватиме їй пенделя. Кордебалет.

– Пітере, не ображай її! – крикнув він, підозрюючи, що напади маніакального сміху позбавляють його інтонацію хоч якоїсь суворості.

– Не буду, якщо вона не огризатиметься, – кинув на ходу Піт. Голос, який доніс вітер, чимось нагадував ображену бабцю, від чого Генрі засміявся ще дужче. Щоб подивитися на рану від перемикача поворотників, він спустив джинси й кальсони, залишивши самі труси.

Це був неглибокий поріз на внутрішньому боці стегна, дюйми три[32] завдовжки. Крові натекло чимало – вона досі сочилася, – але Генрі здалося, що нічого надто страшного не сталося.

– Що за фігня? У тебе голова взагалі є на плечах? – пролунав невдоволений голос Піта з іншого боку перевернутого «скаута», двірники якого досі «рип-бумкали» з боку в бік. І хоч мова Піта була пронизана лайками (напевне, під впливом Бобра), Генрі вона, як і раніше, нагадувала скарги підстаркуватої шкільної вчительки, і від цього він знову розсміявся, коли натягав штани.

– Якого біса ти тут розсілася посеред цієї довбаної дороги, посеред цієї довбаної хуртовини? Ти п’яна чи що? Або на наркоті? Це ж якою тупоголовою коровою потрібно бути! Гей, чого мовчиш? Через тебе ми з другом мало не загинули, так що хоча б… А-а-а, трахни мене, Фредді!

Генрі обійшов розбиту машину саме вчасно, щоб побачити, як Піт гепнувся на сніг біля міс Будда. Певно, знову меніск защемило. Жінка на нього так і не подивилася. Помаранчеві стрічки теліпалися на її шапці, обличчя було повернуте прямо до вітру, широко розплющені очі не блимали, коли сніжинки липли просто до них і танули. Генрі, незважаючи на все, що з ними сталося, відчув цікавість. Що це вони знайшли тут?

3

– А-а-а, твою ж мать, сука, як боляче!

– Ти в порядку? – запитав Генрі і знову розсміявся. До чого дурне запитання!

– Що, схоже, що я в порядку, розумнику? – уїдливо процідив Піт, але, коли Генрі нахилився над ним, відмахнувся. – Та добре, виживу. Перевір краще цю кляту принцесу. Чого вона тут сидить як пень?

Генрі опустився на коліна перед жінкою і скривився від болю – так, ноги боліли, але плече теж нило, а шия стрімко дерев’яніла, – хоч і продовжував усміхатися.

Він побачив аж ніяк не прекрасну даму в біді. Щонайменше років сорок, до того ж досить огрядна. Незважаючи на щільну куртку і бозна-скільки чумарок під нею, спереду чітко проглядалися непомірні опуклості, для яких, очевидно, і було винайдено операцію зі зменшення грудей. З-під вушанки вибивалось абияк підстрижене волосся. Як і Генрі з Пітом, вона була в джинсах, тільки одне її стегно було ширше, ніж два стегна Генрі разом узяті. Перше слово, яке спало на думку, – «селючка»: жінок такого типу зазвичай уявляєш собі на захаращеному дворі поруч із двосекційним трейлером, де вони розвішують білизну під спів Ґарта або Шанаї[33] з радіо у відчиненому вікні… або як вони купують харчі в крамниці Ґосселіна. Помаранчеве вбрання вказувало на те, що вона могла в цьому лісі полювати, але в такому разі де її рушниця? Засипало снігом? Широко розплющені темно-блакитні очі були зовсім порожні. Генрі пошукав поглядом її сліди й не побачив. Без сумніву, їх стер вітер, і все ж це було якось моторошно. Немов вона звалилася з неба.

Генрі стяг рукавичку і поклацав пальцями перед жінчиними очима. Очі моргнули. Не дуже сильно, але більше, ніж він очікував, ураховуючи, що вона навіть не поворухнулася, коли за кілька сантиметрів від неї промчала багатотонна машина.

– Гей! – закричав він їй в обличчя. – Гей, отямтесь! Прокидайтесь!

Він знову поклацав пальцями, але не відчув їх – і коли вони встигли так замерзнути? «Схоже, ми вскочили по самі вуха», – подумав він.

Жінка ригнула. Прозвучало це напрочуд голосно, навіть при тому, що в деревах гув вітер, і, перш ніж відрижку віднесло з повітрям, Генрі відчув запах, водночас гіркий і ядучий, який чимось нагадував медичний спирт. Жінка ворухнулась і скривила обличчя, після чого випустила гази з довгим звуком, схожим на тріск тканини, що розривається. «Напевне, – подумалося Генрі, – у місцевих так заведено вітатися». Від цієї думки його знову кинуло в сміх.

– Ні хріна собі! – пролунав голос Піта майже над самим його вухом. – Вона зараз, напевне, собі штани підірвала таким вихлопом. Ви що пили, леді, «Престон»? – І до Генрі: – Вона точно щось пила, і якщо не антифриз, то я – мавпа.

Генрі теж відчув цей запах.

Очі жінки несподівано піднялись і зустрілися з поглядом Генрі. Його вразив біль, який він у них побачив.

– Де Рікі? – промовила вона. – Мені потрібно знайти Рікі, він останній, хто залишився. – Обличчя жінки перекосилося, губи її розтиснулись, і Генрі помітив, що в неї немає половини зубів. Решта нагадували стовпи зруйнованого паркану. Вона знову ригнула, і запах був такий сильний, що на очі Генрі навернулися сльози.

– Господи Ісусе! – мало не зірвався на крик Піт. – Що це з нею?

– Не знаю, – сказав Генрі. Він знав лише, що погляд жінки знову зробився відсутнім і що тут, чорт забирай, щось відбувається. Якби він був сам, можна було б сісти поруч із цією жінкою та обхопити її руками – набагато цікавіше й загалом унікальне розв’язання остаточної проблеми, ніж «вихід Гемінґвея». Але потрібно було думати і про Піті, який іще не закінчив і першого етапу лікування від алкоголізму, хоча, безсумнівно, збирався це зробити.

Крім того, йому було страшенно цікаво.

4

Піт сидів у снігу, розтирав коліно, дивився на Генрі й чекав, поки той що-небудь зробить. Це було зрозуміло, бо в їхньому квартеті ідеї найчастіше приходили від Генрі. Лідера серед них не було, але Генрі був ближчий за інших до цієї ролі. І так було навіть у молодших класах. Жінка тим часом ні на кого не дивилась, її погляд був спрямований у сніг, що летів з неба.

«Заспокойся, – подумки наказав собі Генрі. – Зроби глибокий вдих і заспокойся».

Він зробив глибокий вдих, затримав повітря в грудях і видихнув. Покращало. Трохи. Що коїться з цією тіткою? Не важливо, звідки вона взялася, що тут робить і чому її відрижка пахне розбавленим антифризом. Що з нею відбувається просто зараз?

Явно шок. Мегапотужний шок, що переходить у ступор, підтвердження – її абсолютна нерухомість, коли «скаут» пронісся за волосину від неї. І все ж вона пішла в себе не настільки, щоб із цього стану її змогла вивести тільки ін’єкція чогось збудливого; вона відгукнулася на клацання пальцями й розмовляла. Запитала про якогось Ріка.

– Генрі…

– Помовч хвилину.

Він знову зняв рукавички, підніс руки до її обличчя і з силою плеснув у долоні. Звук здався йому досить тихим порівняно з безперервним свистом вітру в деревах, але вона знову моргнула.

– Підводимося!

Генрі взяв її за руки в рукавичках і підбадьорився, коли її пальці рефлекторно стиснулися. Він нахилився вперед, наблизившись до її обличчя, і відчув запах ефіру. Людина, від якої так тхне, не може бути здоровою.

– Підводимося. Стаємо на ноги. Разом зі мною. На рахунок три. Раз, два, три!

Він підвівся, не відпускаючи її рук. Вона теж піднялася, клацнувши суглобами в колінах, і знову відригнула. І випустила гази. Шапка її перекосилася, накривши одне око. Коли вона нічого не зробила, щоб поправити її, Генрі сказав:

– Поправ їй шапку.

– Що? – Піт теж підвівся, хоч і тримався на ногах не дуже впевнено.

– Не хочу її відпускати. Поправ їй шапку, прибери з очей.

Дуже обережно Піт простяг руку і поправив вушанку. Жінка трохи нахилилася, скривилась і пукнула.

– Велике спасибі, – гидливо мовив Піт. – Концерт закінчено, до побачення.

Генрі відчув, що жінка похитнулася, і взявся за неї міцніше.

– Ходімо! – закричав він їй просто в обличчя. – Разом зі мною! Робіть крок на рахунок три. Один, два, три!

Він рушив у зворотний бік, у напрямку до «скаута». Тепер жінка дивилася на нього, і Генрі тримав її погляд. Не дивлячись на Піта – щоб не втратити її знову, – він сказав:

– Візьми мене за ремінь і веди.

– Куди?

– На інший бік «скаута».

– Не знаю, чи зможу…

– Треба, Піте. Роби.

Мить нічого не відбувалося, потім він відчув, як рука Піта ковзнула під його куртку, намацала ремінь і вхопилася. Незграбною вервечкою, подібно до танцюристів конґи, вони втрьох перетнули вузьку дорогу в жовтуватому світлі від єдиної цілої фари «скаута». На іншому боці перевернутої машини вони опинилися хоча б частково захищеними від вітру, і це було добре.

Несподівано жінка різким рухом вирвала руки з пальців Генрі й одночасно нахилилася вперед, розкривши рот. Генрі відступив, щоб його ніщо не обляпало, коли її знудить… але замість блювання вона видала відрижку, ще гучнішу, ніж усі попередні. Потім, залишаючись зігнутою, знову випустила гази. Ніколи Генрі не чув подібного звуку, а він міг би заприсягтися, що за час роботи в лікарні в Західному Массачусетсі чув усе. Однак жінка втрималася на ногах, по-конячому шумно втягуючи повітря крізь ніздрі.

Захриплим чи то від жаху, чи то від благоговіння, чи то від того й другого голосом Піт пробелькотів:

– О Господи, дивись.

Роззявивши рот і витріщивши очі, він вдивлявся в небо. Генрі простежив за його поглядом і не повірив своїм очам. Яскраві кола світла, всього дев’ять чи десять, повільно пливли по низько навислих хмарах. Щоб їх розгледіти, Генрі мусив примружитись. На мить він згадав прожектори, які освітлюють небо під час гучних голлівудських прем’єр, але тут, у лісі, таким прожекторам, зрозуміло, було нізвідки взятися, а навіть якби вони тут і були, він би побачив не тільки кола, а й промені світла, що піднімаються в засніжене повітря. Хоч яким було джерело цих кіл, воно перебувало або над хмарами, або в них. Кола пересувалися хаотично, без будь-якої чіткої послідовності, і Генрі раптом охопило якесь первісне, позасвідоме відчуття жаху… піднялося звідкись із самих глибин єства. За одну мить його спинний мозок немов перетворився на крижаний стовп.

– Що це? – мало не плачучи, пробелькотів Піт. – Господи, Генрі, що це таке?

– Не зна…

Жінка подивилася вгору, побачила вогні й заволала. Волання її було до того гучним і сповненим жаху, що Генрі аж самому захотілося закричати.

– Вони повернулись! – репетувала вона. – Вони повернулись! Вони повернулись!

Потім вона затулила очі руками і ткнулася лобом у шину переднього колеса перевернутого «скаута». Волати припинила і тепер тільки стогнала, як істота, що потрапила в пастку і не має надії на порятунок.

5

Хтозна, як довго (може, хвилин п’ять, хоча їм здалося, що довше) вони спостерігали пересування яскравих плям світла на небі; ті кружляли й ковзали, зависали то праворуч, то ліворуч і починали перестрибувати одна через одну, як у дитячій грі. Якоїсь миті Генрі раптом зрозумів, що їх тільки п’ять, а не десяток, потім їх стало лише три. Поруч із ним пукнула жінка, і він усвідомив, що вони стоять посеред лісу незрозуміло де і витріщаються на якесь викликане сніговою бурею небесне явище – хоч воно й цікаве, проте ніяк не допоможе їм потрапити в сухе тепле місце. Він абсолютно чітко пам’ятав останній показник одометра: 12,7. Тобто майже десять миль[34] до «Діри в стіні». Це досить велика відстань і за звичайних умов, а тут справжня снігова буря, просто ураган якийсь. «До того ж, – подумав він, – я єдиний, хто може йти».

– Піте.

– Здуріти, – видихнув Піт. – Це ж бісове НЛО! Точнісінько як у «Секретних матеріалах». Як гадаєш, що…

– Піте, – Генрі взяв Піта за підборіддя, відвернув його обличчя від неба і повернув до себе. Над головою в них блідли останні дві плями. – Це лише звичайне природне явище, викликане електрикою.

– Думаєш? – Піт здавався безмежно розчарованим.

– Так… Що-небудь, спричинене бурею. Але навіть коли це перша поява прибульців-метеликів із планети Альнітак, для нас це нічого не змінить, якщо ми всі тут перетворимося на морозиво на паличці. Мені потрібна твоя допомога. Я хочу, щоб ти виконав свій трюк. Можеш?

– Не знаю, – сказав Піт, кинувши останній погляд на небо. Там уже лишилася тільки одна світлова пляма, та й то настільки тьмяна, що не помітиш, коли не знати, куди дивитися. – Мем? Мем, вони майже зникли. Відімріть.

Вона не відповіла, просто стояла, сховавши обличчя в шину. Стрічки на її шапці маяли на вітрі. Зітхнувши, Піт повернувся до Генрі.

– Що ти хочеш?

– Знаєш курені лісорубів уздовж дороги?

«Їх було вісім-дев’ять», – подумав Генрі. Це були навіть не курені, а просто конструкції з чотирьох стовпів та іржавого листа рифленої бляхи замість даху. До весни в них зберігалися колоди й деяке устаткування.

– Авжеж, – відповів Піт.

– Де найближчий? Можеш сказати?

Піт заплющив очі, підняв палець і почав водити їм від себе – до себе. При цьому він тихо клацав язиком по піднебінню. Стара звичка, ще з середньої школи. Не така давня, як жування Бобром олівців та зубочисток або любов Джонсі до фільмів жахів і детективів, але все ж з’явилася давно. І зазвичай не підводила. Генрі чекав, розраховуючи, що вона не підведе й зараз.

Жінка, можливо, зачувши в свистінні вітру тихе клацання язиком, підвела голову й озирнулася. На лобі в неї темніла велика пляма від шини.

Нарешті Піт розплющив очі.

– У той бік, прямо. – Він показав у напрямку «Діри в стіні». – За цим поворотом буде пагорб. Якщо спуститися по ньому з іншого боку, там буде пряма ділянка дороги, в її кінці стоїть курінь. З лівого боку. Частина даху провалена. Одного разу в людини на прізвище Стівенсон там текла кров із носа.

– Серйозно?

– Слухай, я не знаю. – Піт відвернувся й наче засоромився.

Генрі ледь пригадав цей курінь… А те, що дах провалився, навіть добре, бо, якщо він провалився як слід, у цього жалюгідного притулку з’явилася хоч якась стіна, за якою можна ховатися від вітру.

– Як далеко?

– Півмилі. Може, три чверті.

- І ти впевнений?

– Ага.

– Ти зможеш стільки пройти зі своїм коліном?

– Думаю, так… Але чи зможе вона?

– Здається, їй уже краще.

Генрі поклав руки на плечі жінки й повернув її до себе обличчям із широко розплющеними очима так, що вони мало не зіткнулися носами. Війнуло огидним диханням – антифриз із домішкою чогось маслянистого й органічного, – але він не відсторонився.

– Треба йти! – сказав він їй. Не крикнув, але промовив голосно, тоном наказу. – На рахунок три підете зі мною. Один, два, три!

Узявши жінку за руку, він провів її навколо «скаута» на дорогу. Після секундного опору вона слухняно пішла за ним, схоже, навіть не помічаючи різких поривів вітру. Так вони йшли хвилин зо п’ять, Генрі тримав її праву руку своєю лівою, доки Піт знову не хитнувся.

– Зачекайте, – сказав він. – Кляте коліно знову вирішило пограти.

Поки він, нахилившись, розтирав коліно, Генрі подивився на небо. Вогнів там уже не було.

– Ну що, порядок? Зможеш дійти?

– Дійду, – відрубав Піт. – Уперед. Ходімо.

6

Вони без проблем минули поворот, піднялися до середини пагорба, а потім Піт упав і зі стогоном та прокльонами схопився за коліно. Побачивши, як дивиться на нього Генрі, він видав незвичайний звук, щось середнє між сміхом і гарчанням.

– Не переймайся щодо мене, – сказав він. – Пташка Піт упорається.

– Ти впевнений?

– Угу.

І, сповнивши жахом Генрі (хоч цікавість він теж відчував, ту похмуру цікавість, яка останнім часом його не покидала ні на хвилину), Піт стиснув руки в рукавичках у кулаки і почав бити себе по коліну.

– Піте…

– Йди, тварюко, йди! – кричав Піт, не звертаючи на товариша ніякої уваги. І весь цей час жінка стояла, опустивши плечі, тепер спиною до вітру, від чого помаранчеві стрічки на шапці опинились у неї перед обличчям, зовсім нерухомо, як вимкнений механізм.

– Піте?

– Я в порядку, – відгукнувся Піт. Він подивився на Генрі знесиленим поглядом… але теж не позбавленим цікавості. – Ми вже в повному лайні чи ще ні?

– В повному.

– Навряд чи я дошкандибаю до Деррі, але до куреня якось уже дійду. – Він простяг руку. – Допоможи-но мені підвестися, босе.

Генрі взявся за руку старого друга і потягнув. Піт став на негнучкі ноги, як людина після урочистого поклону, і якийсь час постояв нерухомо, потім сказав:

– Ходімо. Кортить сховатися від цього вітру. – Помовчавши, додав: – Треба було пивка захопити.

Вони дісталися до вершини пагорба, і на іншому боці вітер відчувався не так сильно. До того часу, коли вони дійшли до прямої ділянки дороги внизу, Генрі дозволив собі сподіватися, що хоча б ця частина їхньої подорожі закінчиться успішно. Потім, десь на середині дороги, коли попереду вже завиднівся курінь лісорубів, жінка впала, спочатку на коліна, потім грудьми на сніг. Якийсь час вона лежала так, повернувши голову, і лише дихання, пара з рота, вказувало на те, що вона ще жива («А як було б простіше, якби вона замерзла», – подумав Генрі). Потім жінка повернулася на бік і знову гучно відригнула.

- І звідки ти взялася на нашу голову, дупа ти з ручкою? – промовив Піт, але без злості, швидше стомлено, і подивився на Генрі. – Що далі?

Генрі присів поруч із жінкою, сказав гучним голосом, що потрібно вставати, поклацав пальцями, поплескав у долоні і кілька разів дорахував до трьох. Ніщо не допомогло.

– Залишайся тут, із нею. Може, там знайдеться щось, на чому ми зможемо потягти її далі.

– Хай щастить.

– У тебе є краща ідея?

Піт, зціпивши зуби від болю, сів на сніг і витягнув перед собою ушкоджену ногу.

– Аж ніяк, сер, – сказав він. – Жодних ідей не маю.

7

Генрі дійшов до куреня за п’ять хвилин. У нього теж почала німіти нога, в тому місці, де її пропоров перемикач поворотників, але він не надавав цьому значення. Якщо він зуміє доправити Піта й жінку в курінь і якщо «Арктик кет» у «Дірі» заведеться, напевне, все скінчиться добре. І, чорт забирай, це ж було так цікаво! Ці вогні в небі…

Рифлений бляшаний дах провалився дуже вдало: передній бік споруди, звернений до дороги, залишався відкритим, але задня його частина виявилася майже повністю закритою. З-під тонкого покривала наметеного всередину снігу стирчав шматок брудного сірого брезенту, обліпленого старими трісками й тирсою.

– Те, що треба! – вигукнув Генрі й ухопився за брезент. Той подався не відразу – мабуть, примерз до землі, – але Генрі доклав зусиль, і брезент відірвався з глухим тріском, який чимось нагадав пукання жінки.

Тягнучи за собою брезент, Генрі повернувся до Піта (який так само сидів, витягнувши перед собою ногу) і опустився на сніг поруч із дивною жінкою.

8

Усе пройшло набагато простіше, ніж міг сподіватися Генрі. Щойно її поклали на брезент, пішло як по маслу. Жінка була важка, але по снігу ковзала легко, як на санках. Генрі навіть зрадів, що температура така низька, – було б на п’ять градусів тепліше, і липкий сніг значно утруднив би їхнє пересування. Ну й, зрозуміло, допомогло те, що йти доводилося по прямій дорозі.

Снігу навалило вже по кісточки, і він усе не припинявся, навіть посилювався, але сніжинки тепер валили більші. «Скоро закінчиться», – засмучено казали вони один одному в дитинстві, коли бачили такі сніжинки.

– Гей, Генрі?

Піт уже задихався, але це не страшно – курінь був зовсім близько. Піт шкутильгав уперед дерев’яною ходою, беріг коліно.

– Що?

– Я останнім часом багато думаю про Даддітса… Правда, дивно?

– Не скакати, – відповів Генрі, не замислюючись.

– Точно. – Піт нервово реготнув. – Не скакати, не грати. Ти ж правда думаєш, що це дивно?

– Якщо це дивно, – відповів Генрі, – то в нас обох дивацтва.

– Тобто?

– Я й сам згадую Даддітса. І вже давно. З березня, якщо не раніше. Ми з Джонсі збиралися його провідати.

– Справді?

– Так. Але потім із Джонсі стався нещасний випадок…

– Тому старому божевільному мудакові, який його збив, узагалі не можна було за кермо сідати, – насупився Піт. – Джонсі ще пощастило живим лишитися.

– Тут ти правий, – кивнув Генрі. – У «швидкій» у нього зупинилося серце, і фельдшерам довелося запускати його електрикою.

Піт зупинився й широко розплющив очі.

– Що, серйозно? Усе було так погано? Настільки близько?

Генрі подумав, що бовкнув зайвого.

– Так, тільки не треба про це патякати. Карла мені розповіла, але сам Джонсі цього, здається, не знає. Я ніколи… – Він невизначено махнув рукою, і Піт кивнув, чудово зрозумівши. «Я ніколи не відчував, що він це знає», – ось що Генрі мав на увазі.

– Я нікому жодного слова, – запевнив Піт.

– Так буде краще.

– А ти так і не побачився з Даддсом.

Генрі похитав головою.

– Коли почалася вся ця метушня з Джонсі, я просто забув. Потім прийшло літо, і ти знаєш, як воно буває.

Піт кивнув.

– Але – знаєш? Я зовсім недавно про нього думав. Коли ми були в крамниці Ґосселіна.

– Через пацана у футболці з Бівісом і Батхедом? – запитав Піт. Слова вилітали з його рота хмарками білої пари.

Генрі кивнув. «Пацанові» могло бути і дванадцять, і двадцять п’ять – у хворих із синдромом Дауна важко визначити вік. Рудоволосий, він плентався центральним проходом напівтемної крамнички за чоловіком, який, судячи з усього, був його батьком (та ж мисливська куртка в зелено-чорну клітину і, що важливіше, таке саме вогняно-руде волосся, хоч і поріділе так, що крізь нього просвічувалася шкіра голови). Чоловік цей кинув на них погляд, який говорив: «Якщо не хочете неприємностей, нічого не кажіть про мого сина», – і, зрозуміло, ніхто не мовив жодного слова, вони їхали двадцять миль із «Діри в стіні» по пиво, хліб і сосиски, а не по неприємності, до того ж вони колись були знайомі з Даддітсом – можна сказати, досі знайомі з Даддітсом, – посилали йому подарунки на Різдво і листівки на день народження, і Даддітс у якомусь такому неповторному сенсі був одним із них. Чого Генрі не міг повідати Пітові, це те, що він час від часу думав про Даддітса відтоді, як півтора року тому зрозумів, що хоче позбавити себе життя, і кожен його вчинок був або способом відтермінувати цю подію, або готуванням до неї. Іноді він навіть бачив уві сні Даддітса і Бобра. Останній говорив: «Я все владнаю, старий», – а Даддітс питав: «Сьо аднаєс?»

– Піте, думай собі на здоров’я про Даддітса, що тут такого страшного? – сказав він, затягуючи саморобні санчата з жінкою в курінь. Генрі вже сам почав задихатися. – Даддітсом ми міряли себе. Він був нашим зоряним часом.

– Ти так гадаєш?

– Ага.

Генрі важко сів, щоб перевести подих, перш ніж взятися до наступної справи. Поглянув на годинник. Майже полудень. Джонсі та Бобер до цього часу вже, напевне, перестали думати, що сніг просто затримав їх у дорозі, і, найімовірніше, почали підозрювати щось серйозне. Мабуть, хтось із них заведе снігохід («Якщо він працює, – знову нагадав він собі, – якщо ця чортова штука працює») і поїде на пошуки. Це багато чого спростило б.

Він подивився на жінку, що лежала на брезенті. Волосся її збилося на одне око, повністю приховавши його; друге око дивилося на Генрі – і крізь нього – з крижаною байдужістю.

Генрі вважав, що кожній дитині в житті випадає хвилина, за якою вона себе мірятиме в подальшому житті, і що дитячі компанії поводяться в такі хвилини рішучіше, ніж одинаки. Такі групи нерідко чинять погано, відповідаючи на неприємності жорстокістю. Генрі та його друзі повелися добре, невідомо з якої причини. Зрештою, це не має ніякого значення, але корисно іноді згадувати (особливо коли в тебе на душі чорно), що колись ти на все плюнув і вирішив попри все повестися шляхетно.

Він розповів Піту, що збирається робити і що робитиме Піт, потім підвівся, щоб узятися до роботи, бо хотів, аби до заходу сонця вони всі опинилися під безпечним дахом «Діри в стіні», в чистому, добре освітленому місці.

– Добре, – сказав Піт, але якось нервово. – Сподіваюся тільки, що вона не помре в мене на руках. І що ці вогні не повернуться. – Він висунув голову, щоб подивитися на небо, де тепер не було нічого, крім темних низьких хмар. – Що це було, як ти гадаєш? Яка-небудь блискавка?

– Та це ж ти в нас експерт із космосу. – Генрі підвівся. – Давай, збирай хмиз… Тобі і вставати для цього не доведеться.

– На багаття?

– Так, – відповів Генрі, переступив через жінку на брезенті і вийшов на узлісся, де під снігом лежали більші гілки. Йому треба буде пройти близько дев’яти миль. Але спочатку потрібно розкласти багаття. Велике, яскраве багаття.

Розділ 4
Маккарті йде в туалет

1

Сидячи на кухні, Джонсі і Бобер грали в крибедж[35], який називали просто грою. Так його завжди називав Ламар, батько Бобра, ніби це була єдина гра на світі. Для Ламара Кларендона, життя якого оберталося навколо його будівельної компанії в Центральному Мейні, можливо, це і справді була єдина гра, у яку грали вдома, у селищах лісозаготівників, на залізничних станціях і, зрозуміло, у житлових вагончиках будівельників. Дошка зі ста двадцятьма отворами, чотири кілочки та колода старих засмальцьованих карт – оце все, що треба, щоб не занудьгувати. Грали переважно під час очікування: коли припиниться дощ, коли прибуде замовлений вантаж, коли друзі повернуться з крамниці і можна буде вирішити, що робити з дивним чоловіком, який зараз лежить за зачиненими дверима спальні.

«Ось тільки, – подумав Джонсі, – чекаємо ми насправді на Генрі. Піт просто з ним. Генрі, ось хто вирішить, що робити, тут Бобер правий. Нам потрібний саме Генрі».

Однак Генрі й Піт затримувалися. Думати, що з ними щось трапилось, було ще рано – можливо, їх просто затримував снігопад, – але Джонсі вже почав турбуватись і припускав, що в Бобра теж неспокійно на душі. Ніхто поки про це не наважувався заговорити – ще не перевалило за полудень, і все могло скінчитися добре, – але невисловлена думка висіла в повітрі.

Джонсі на якийсь час зосереджувався на дошці й картах, а потім дивився на двері спальні, за якими відлежувався Маккарті. Імовірно, той спав, але, чорт забирай, вигляд у нього був такий, що лячно дивитися! Двічі або тричі Джонсі помічав, як Бобер кидає погляди в тому ж напрямку.

Джонсі перетасував старенькі «велики»[36], роздав, здав собі пару карт і відклав криб, коли Бобер пальцем посунув до нього ще дві. Бобер перевернув колоду, і на цьому попередні дії закінчились. У хід пішли кілочки. «Можна скільки завгодно ставити кілочки і все одно програти, – повчав їх Ламар із вічною цигаркою «Честерфілд» у кутку рота і в кашкеті будівельника, насунутому на одне око, як у людини, котра знає якусь таємницю, але просто так нею не поділиться. Ламар Кларендон, працьовитий дбайливий татко, який помер у сорок вісім років від серцевого нападу, – але, якщо ти ставиш кілочки, тебе ніколи не обдурять».

«І не скаче, і не грає», – подумав Джонсі. І слідом за цією думкою в голові у нього пролунав той чортів тремтливий голос із лікарні: «Будь ласка, припиніть, я цього не витримаю, зробіть укол, де Марсі?» Господи, чому світ такий жорстокий? Чому так багато коліс готові переламати тобі пальці? Чому так багато машин і механізмів так і чекають, як би випустити тобі кишки?

– Джонсі?

– Га?

– Все гаразд?

– Так, а що?

– Ти здригнувся.

– Правда?

Звичайно, він знав, що правда.

– Ага.

– Протяг, напевне. Ти ніякого запаху не відчуваєш?

– Маєш на увазі… його?

– Ну не пахви ж Меґ Райан. Так, його.

– Ні, – відповів Бобер. – Кілька разів мені здалось… Але це просто уява. Тому що це його пердіння… Ну, знаєш…

– Так сильно смерділо.

– Так. І відрижка. Я думав, його навиворіт викрутить.

Джонсі кивнув. «Мені моторошно, – подумав він. – Сиджу тут посеред заметілі й тремчу зі страху. Прокляття, хочу, щоб Генрі повернувся. Ось так».

– Джонсі?

– Що? Ми будемо догравати цю партію чи ні?

– Звичайно, але… Як думаєш, із Генрі та Пітом нічого не сталося?

– Чорт забирай, звідки я знаю?

– Ти не… відчуваєш? Може, бачиш…

– Я не бачу нічого, крім твоєї фізіономії.

Бобер зітхнув.

– Але, гадаєш, у них усе гаразд?

– Узагалі-то так. – І все ж погляд його ковзнув спершу на годинник на стіні – пів на дванадцяту, – а потім на зачинені двері спальні, за якими був Маккарті. Посеред кімнати погойдувався і повертався від тихого руху повітря ловець снів. – Вони просто повільно їдуть. Скоро будуть. Давай краще грати.

– Добре. Вісім.

– П’ятнадцять за дві.

– Блядь! – Бобер сунув у рот зубочистку.

– Двадцять п’ять.

– Тридцять.

– Пропускаю.

– Один за дві.

– Ну це взагалі! Хоч стій, хоч трахай! – Бобер виснажено реготнув, коли Джонсі переставив свій кілочок на третій пункт. – Ти, коли здаєш, завжди вставляєш кілочки мені в дупу.

– Я вставляю тобі кілочки в дупу, і коли ти здаєш, – зауважив Джонсі. – Правда очі коле. Грай.

– Дев’ять.

– Шістнадцять.

- І одне за останню карту, – сказав Бобер так, ніби здобув моральну перемогу, і підвівся. – Сходжу надвір, віділлю.

– Навіщо? Якщо не знаєш, у нас є чудовий туалет.

– Я знаю. Просто хочу перевірити, чи зможу написати своє ім’я на снігу.

Джонсі розсміявся.

– Ти коли-небудь подорослішаєш?

– Ні, коли б моя воля. І тихіше. Не розбуди гостя.

Джонсі зібрав карти й тасував, поки Бобер ішов до дверей. Йому згадалася версія гри, в яку вони грали, коли були дітьми. Називали вони її «гра Даддітса» і грали зазвичай у вітальні Кейвеллів. Від звичайного крибеджу вона відрізнялася тільки тим, що кілочки розставляв Даддітс. «У мене десять, – говорив Генрі. – Став мені десять, Даддітсе». І Даддітс зі своєю дещо дивною щасливою усмішкою, від вигляду якої в Джонсі незмінно піднімався настрій, ставив чотири, або шість, або десять, або взагалі до хріна, аж два десятки. Головним правилом цієї гри було ніколи не скаржитися, ніколи не говорити: «Даддітсе, це забагато» або «Даддітсе, цього замало». Як же вони реготали. Містер і місіс Кейвелли теж реготали, якщо бували в кімнаті, і Джонсі згадав, як одного разу, коли їм було років п’ятнадцять-шістнадцять (а Даддітс весь час лишався в одному віці, що було так прекрасно і страшно), так от, того разу Алфі Кейвелл заплакав і сказав: «Хлопчики, якби ви тільки знали, що це означає для мене і для дружини, якби ви тільки знали, що це означає для Дуґласа…»

– Джонсі.

Голос Бобра, напрочуд невиразний. Холодний вітер увірвався крізь відчинені двері кухні, і руки Джонсі взялися гусячою шкірою.

– Зачини двері, Бобре, ти що, в хліві народився?

- Іди-но сюди. Ти маєш це побачити.

Джонсі підвівся й підійшов до дверей. Відкрив рот, щоб щось сказати, і закрив, не вимовивши ні звука. Через двір бігли тварини. Їх було стільки, що вистачило б на невеликий зоопарк. Переважно олені, кількадесят добірних самців і самиць. А разом із ними – єноти, лісові бабаки та цілий загін білок, які нібито без жодних зусиль стрибали по свіжому снігу. З-за рогу сараю, де зберігалися «Арктик кет», інструменти та частини двигунів, вибігли троє великих звірів – Джонсі спочатку здалося, що вовки. Потім він помітив на шиї в одного з них обривок старої вицвілої мотузки і зрозумів, що це собаки, ймовірно, здичавілі. Усі вони рухалися на схід, нагору схилом, геть від Ущелини. Джонсі побачив двійко великих диких котів, які бігли між двома групами оленів, і навіть потер очі – чи не приверзлось. Але коти не зникли. Як і олені, бабаки, єноти та білки. Вони цілеспрямовано рухалися вперед, не дивлячись на людей у дверях, і це переміщення було позбавлене паніки, яка охоплює тварин під час лісової пожежі. Та й запаху гару не відчувалося. Тварини просто йшли на схід, звільняючи територію.

– Господи Боже, Бобре, – тихо, вражено видихнув Джонсі.

Бобер дивився вгору. Після слів Джонсі він ковзнув по тваринах швидким поглядом і знову задер голову.

– Так, а тепер подивись угору.

Джонсі подивився і побачив десяток яскравих вогнів, що гуляли небом, – червоних і біло-блакитних. Вони освітлювали хмари, і він раптом зрозумів, що це їх бачив Маккарті, коли загубився в лісі. Вони безладно металися по небу, то наїжджаючи один на одного, то зливаючись ненадовго і сяючи так яскраво, що на них неможливо було дивитися, не примружившись.

– Що це таке? – отетеріло запитав він.

– Уявлення не маю, – відповів Бобер, не відводячи від вогнів погляду. На його блідому обличчі щетина проступала майже з надприродною ясністю. – Але тваринам це не подобається. Тому вони й тікають.

2

Хвилин десять-п’ятнадцять вони спостерігали за подіями, аж тут Джонсі несподівано почув глухе гудіння, схоже на те, яке видає електричний трансформатор. Джонсі запитав Бобра, чи той чує звук, і Бобер мовчки кивнув, не відриваючи погляду від світлових плям на небі – завбільшки, як здавалося Джонсі, приблизно з каналізаційний люк. Йому спало на думку, що тварини тікають не від плям, а від оцього звуку, але вголос він нічого не сказав. Говорити якось раптом стало важко; його скував жах, що позбавляв сил, щось гарячкове і неминуче, як перші ознаки грипу.

Нарешті вогні почали тьмяніти, і, хоча Джонсі не помітив, що якийсь із них згас, їх начебто стало менше. Тварин теж поменшало, і надокучливе гудіння почало затихати.

Бобер здригнувся, як людина, раптово пробуджена від глибокого сну.

– Фотоапарат! – вигукнув він. – Треба зробити кілька знімків, поки їх видно.

– Не думаю, що ти зможеш…

– Спробую! – майже закричав Бобер, потім тихіше додав: – Я спробую. Принаймні можна зняти пару оленів, поки вони не…

Він розвернувся й поспішив до будинку крізь кухню, мабуть, намагаючись пригадати, під якою купою брудного одягу залишив свій старенький пошарпаний фотоапарат, але раптом завмер на місці і якимсь невиразним, абсолютно не Бобровим голосом промовив:

– Джонсі. Здається, у нас проблема.

Джонсі востаннє подивився на решту вогнів, які продовжували тьмяніти (і зменшуватись) і повернувся. Бобер стояв біля раковини, дивлячись через велику центральну кімнату.

– Що там? Що цього разу? – який неприємний, роздратований голос, та ще й із тремтінням… Невже це його власний голос?

Бобер показав. Двері спальні, до якої вони поклали Ріка Маккарті, – спальні Джонсі – були відчинені. Двері туалету, які вони залишили відчиненими, щоб Маккарті не помилився кімнатою, якщо відчує поклик природи, – навпаки, зачинені.

Бобер повернув похмуре, поросле щетиною обличчя до Джонсі.

– Відчуваєш запах?

Джонсі відчував, навіть незважаючи на свіже морозяне повітря, що йшло знадвору. Ефір або етиловий спирт, так, вони ще були, але тепер до них домішались інші запахи. Запах калу, безсумнівно. Щось, що нагадує кров. І ще один запах, ніби метан, який мільйони років накопичувався під землею і нарешті вирвався назовні. Іншими словами, зовсім не той сморід, над яким гигочуть діти в турпоходах, коли хтось пукне в наметі. Це було щось насиченіше і набагато смердючіше. Зі звичайними газами запах цей можна було порівняти тільки тому, що немає нічого іншого, навіть близько схожого на нього. Десь у глибині цього смороду, як здалося Джонсі, відчувалося щось, що гнило і помирало болісною смертю.

– А сюди подивись.

Бобер указав на підлогу з грубих дощок. На ній червоніла кров. Доріжка з яскравих краплин тяглася від відчинених дверей до зачинених. Немов у Маккарті носом ішла кров.

Ось тільки Джонсі сумнівався, що кров у нього йшла з носа.

3

З усіх речей, які йому у своєму житті не хотілося робити, – повідомити брата Майка, що мама померла від серцевого нападу; сказати Карлі, що коли вона не вирішить щось із випивкою і таблетками, то він піде від неї; зізнатися Великому Лу, черговому по палаті в таборі Аґавам, що вночі впісявся, – перейти через центральну кімнату «Діри в стіні» до тих зачинених дверей туалету було найважче. Переміщення це нагадувало кошмарний сон, у якому ти кудись поспішаєш, але хоч як намагаєшся додати кроку, рухаєшся вперед повільно, немов під водою, і нічого не можна з цим вдіяти.

У поганих снах ви ніколи не доходите туди, куди йдете, але вони дійшли до іншого краю кімнати, тому Джонсі мусив визнати, що це все ж не сон. Там зупинилися, дивлячись на плями крові на підлозі. Плями не були великими, дещо більші за монету в десять пенсів.

– Напевне, в нього черговий зуб випав, – пошепки промовив Джонсі. – Так, скоріше за все.

Бобер питально підняв одну брову, подивився на нього, потім підійшов до дверей спальні й зазирнув усередину. Наступної секунди він повернувся до Джонсі й поманив його пальцем. Джонсі бочком, щоб не випустити з очей зачинені двері туалету, підійшов до Бобра.

У спальні ковдри безладно валялися на підлозі, наче Маккарті схопився з ліжка раптово й поспіхом. Посередині подушки все ще чітко проглядалася вм’ятина від голови, на простирадлі не згладився слід від тіла, але на нижній його частині темніла велика кривава пляма. Вона всоталась у блакитну тканину і здавалася фіолетовою.

– У цікавому місці в нього зуб випав, – шепнув Бобер. Він прикусив зубочистку з такою силою, що її погризена передня частина відвалилась і впала на поріг. – Може, до нього замість зубної феї завітала фея дупи?

Замість відповіді Джонсі вказав ліворуч від дверей. Там валялися зім’яті кальсони і труси Маккарті. На них виднілася кров. На трусах – особливо багато. Якби не смужка з гумкою та бавовняна вставка на передній частині, можна було б подумати, що вони непристойного яскраво-червоного кольору, як у шанувальника «Пентхаусу», що збирається зайнятися сексом після чергового побачення.

– Зазирни в нічний горщик, – шепнув Бобер.

– Чому б просто не постукати в двері туалету й не запитати, як у нього справи?

– Тому що я, сука, хочу знати, чого очікувати! – скажено зашипів Бобер. Він поплескав себе по грудях і виплюнув рештки останньої зубочистки. – Чорт, у мене серце зараз, напевно, вибухне.

Серце Джонсі теж калатало як божевільне. Обличчям котилися краплі поту. І все ж він увійшов до кімнати. Свіже повітря, яке йшло від дверей, непогано провітрило велику кімнату, але в спальні сморід стояв просто нестерпний: лайно з метаном і ефіром. Джонсі відчув, як уміст його шлунка рвонув до горла, і стиснув зуби, пригнічуючи позив. Він підійшов до горщика, але не відразу змусив себе зазирнути в нього. У голові вже роїлися побачені у фільмах жахів картинки того, що могло там на нього очікувати. Внутрішні органи в кривавій юшці. Зуби. Відрубана голова.

– Ну ж бо! – нетерпляче прошепотів Бобер.

Джонсі замружився, нахилив голову і розплющив очі. Він не побачив нічого, крім білої порцеляни, що поблискувала у світлі лампи. Нічний горщик був порожній. Джонсі видихнув крізь стиснуті зуби й повернувся до Бобра, обминаючи плями крові на підлозі.

– Нічого, – сказав він. – Тепер ходімо, досить уже соплі жувати.

Вони пройшли повз комірчину з білизною і зупинилися перед зачиненими дерев’яними дверима туалету. Бобер подивився на Джонсі, той похитав головою і шепнув:

– Твоя черга. Я в горщик дивився.

– Ти його знайшов, – зашепотів у відповідь Бобер, уперто випнувши підборіддя, – ти й розбирайся з ним.

Тепер Джонсі почув новий звук, навіть не прислухаючись, – почасти через те, що звук цей був йому добре знайомий, але передусім тому, що вся його увага була зосереджена на Маккарті, людині, яку мало не застрелив. Звідкись долинав звук «вих-вих-вих» – тихий, але посилювався.

– Та пішло воно все! – сказав Джонсі, і, хоч вимовив він це звичайним голосом, слова його прозвучали так гучно, що вони обидва злегка здригнулись. Він постукав кісточками пальців у соснову панель дверей. – Містере Маккарті! Ріку! Ти там як, живий?

«Він не відповість, – подумав Джонсі. – Не відповість, бо помер. Сидить мертвий на троні, точнісінько як той Елвіс».

Але Маккарті не помер. За дверима пролунав стогін, потім почувся голос:

– Мені щось недобре, хлопці. Потрібно прочистити шлунок. Якщо я прочищу шлунок, то… – Він знову застогнав і пукнув. Цей звук був тихішим і нагадував рідке булькання. Джонсі скривився. – То мені покращає, – закінчив Маккарті.

Джонсі подумалося, що цей голос не схожий на голос людини, якій може найближчим часом покращати. Судячи з голосу, Маккарті задихався й відчував сильний біль. І ніби навмисно, щоб підкреслити це, він знову застогнав, цього разу голосніше. Потім знову пролунав булькітливий тріск, і Маккарті скрикнув.

– Маккарті! – Бобер спробував відчинити двері, але ручка не поверталася. Маккарті, їхній маленький подарунок із лісу, замкнувся зсередини.

– Ріку! – Бобер заторохтів ручкою. – Відчини двері, чувак! – Бобер намагався говорити безтурботно, ніби все це було одним великим жартом, дитячим розіграшем, але від цього здавався ще більш переляканим.

– У мене все гаразд, – подав голос Маккарті. Стало чутно його натужне дихання. – Мені просто… Хлопці, мені просто потрібно звільнити кишечник. – Пролунала нова серія пострілів. Недоречно було називати те, що вони чули, випусканням газів або пусканням вітру – ці фрази легкі й повітряні, як зефір. Звуки, що долинали з-за дверей, були грубими і м’ясистими, як розривання плоті.

– Маккарті! – сказав Джонсі й постукав. – Відчини двері!

Але чи справді він хотів увійти? Ні. Йому захотілося, щоб Маккарті знайшов хтось інший або щоб він досі блукав у лісі. Ба гірше, в глибині його мозку якась безжальна рептилія підказувала, що Маккарті треба було пристрелити з самого початку. «Будь простішим, дурнику», – як казали в програмі Карли «Анонімні наркомани».

– Маккарті!

- Ідіть геть! – мляво обурився Маккарті. – Ви можете піти і дати людині спокійно… дати людині спокійно розслабитися? Господи!

«Вих-вих-вих» – гучніше і ближче.

– Ріку! – тепер заговорив Бобер. Він відчайдушно намагався зберігати безтурботний тон, як альпініст, що зірвався зі скелі й чіпляється за мотузку. – Звідки в тебе кров іде, приятелю?

– Кров? – Маккарті, схоже, був щиро здивований. – Та не йде в мене ніяка кров.

Джонсі та Бобер обмінялися переляканими поглядами.

ВИХ-ВИХ-ВИХ!

Звук нарешті привернув усю увагу Джонсі, і наступної миті він відчув неймовірне полегшення.

– Це гелікоптер, – сказав він. – Напевне, вони його шукають.

– Ти гадаєш? – на фізіономії Бобра намалювався недовірливий вираз людини, яка чує щось занадто хороше, щоб це виявилося правдою.

– Точно! – Джонсі припустив, що люди в гелікоптері, можливо, переслідують загадкові вогні в небі або намагаються з’ясувати, що відбувається з тваринами, але він не хотів думати про ці речі, на них йому було начхати. Не начхати йому було на те, як зняти Ріка Маккарті з унітаза і сплавити до лікарні в Макіас або Деррі. – Іди надвір, помахай, щоб вони приземлилися.

– Ану як…

ВИХ! ВИХ! ВИХ! А з-за дверей долинули нові болісні, рідинні звуки, за якими пролунав черговий крик Маккарті.

- Іди вже! – гаркнув Джонсі. – Посади їх на хрін! Мені все одно, що ти будеш робити. Спусти штани, станцюй хучі-кучі, але примусь цих виродків сісти!

- Іду… – Бобер почав розвертатись, але раптом сіпнувся і зойкнув.

Цілий гурт того, про що Джонсі успішно намагався не думати, несподівано вискочив із комірчини його свідомості на світло, пританцьовуючи й хитро підсміюючись. Однак, розвернувшись, він не побачив нічого незвичайного, крім самки оленя, яка стояла посеред кухні, витягнувши голову над столом, і роздивлялась їх вологими коричневими очима. Джонсі з шумом ковтнув повітря і привалився спиною до стіни.

– Вдавитися мені соплями! – ошелешено видихнув Бобер. Потім почав насуватися на оленицю, плескаючи в долоні. – Ну, пішла, кралечко! Пішла звідси! Ти що, не знаєш, яка зараз пора року? Давай, забирайся! Гостри лижі!

Олениця секунду залишалася на місці з майже людським, дедалі більшим жахом у круглих очах. Потім вона крутнулася, зачепивши головою ряд каструль, черпаків і щипців, що висіли над плитою. Вони задзвеніли, кілька штук зірвалися з гаків, задзвенівши ще гучніше. Наступної миті олениця вистрибнула за двері, майнувши білим хвостиком.

Бобер пішов за нею, затримавшись, щоб жовчним поглядом озирнути розкиданий по лінолеуму посуд.

4

Велика ріка тварин-утікачів всохла до кількох потічків. Олениця, яку Бобер вигнав з кухні, перестрибнула через кульгаву лисицю, яка, мабуть, втратила одну з лап у капкані, і зникла в лісі. Потім з-над сараю, у якому зберігався снігохід, крізь низько навислі хмари з’явився важкий гелікоптер розміром з автобус. Гелікоптер був коричневий, з білими літерами АНГ на борту.

«АНГ? – подумав Бобер. – Що ще за АНГ?» Потім він зрозумів: це Авіація Національної гвардії, ймовірно, з Банґора.

Гелікоптер трохи нахилив товстий ніс, і Бобер кинувся надвір, розмахуючи над головою руками.

– Гей! – закричав він. – Гей! Нам потрібна допомога! Хлопці, нам тут потрібна допомога!

Гелікоптер опустився й завис футах у сімдесяти п’яти[37] над землею, здійнявши вихор свіжого снігу. Потім рушив до Бобра, тягнучи вихор за собою.

– Е-ге-гей! У нас тут хворий! Хворий! – волав Бобер, стрибаючи, як ті дубозаді танцюристи в ковбойських чоботях, почуваючись повним ідіотом, але продовжуючи надриватись.

Гелікоптер поплив до нього, низько, але не зменшуючи висоти і, схоже, не збираючись приземлятися. Жахлива думка закралася у свідомість Бобра. Що це було, якийсь вплив людей у гелікоптері чи звичайна параноя, він не знав, але раптом відчув себе чимось прикріпленим до яблучка мішені в тирі: влуч у Бобра і виграй годинник з радіо.

Двері вертольота ковзнули вбік, і в отворі з’явилася людина з мегафоном і в найоб’ємнішій куртці з-поміж тих, які Бобру будь-коли траплялося бачити. Але не куртка і не мегафон схвилювали Бобра. Його стурбувала киснева маска на обличчі цього хлопця. Він ніколи не чув, щоб пілотам потрібно було вдягати маски на висоті сімдесят п’ять футів. Якщо, звичайно, вони дихають нормальним повітрям.

Людина заговорила в мегафон. Слова ринули голосно й чисто, незважаючи на «вих-вих-вих» вертолітного гвинта, але все одно звучали якось дивно, частково через штучне посилення, але головним чином, вирішив Бобер, через маску. Неначе з висоти промовляв якийсь божественний робот.

– Скільки вас? – проголосив божественний голос. – Покажіть на пальцях.

Бобер, розгубившись і злякавшись, спершу подумав тільки про себе та Джонсі – Генрі й Піт, зрештою, все ще не повернулися – і підняв два пальці, ніби показував знак миру.

– Залишайтеся на місці! – пророкотав голосом божественного робота чоловік у гелікоптері. – Ця територія перебуває в зоні тимчасового карантину! Вам заборонено її покидати!

Снігопад до того часу вже вщух, але вітер налетів і жбурнув в обличчя Бобру тонку хмарку піднятого гелікоптером снігу. Він примружився й замахав руками. Вдихнув морозного повітря, виплюнув зубочистку, щоб не проковтнути її мимохіть (як постійно пророкувала мати, зубочистка в горлі мала стати причиною його загибелі), і закричав:

– Що значить – карантин? У нас хворий, ви повинні спуститись і забрати його!

Він, хоч і знав, що за оглушливим «вих-вих-вих» гвинта його криків не чути – у нього ж немає матюкальника, – все одно кричав. І щойно слово «хворий» злетіло з його вуст, він зрозумів, що показав людині у вертольоті неправильну кількість пальців. Їх було троє, а не двоє. Бобер здійняв у небо три розчепірені пальці, але тут згадав про Генрі й Піта. Їх поки ще не було тут, але, якщо з ними нічого не сталося, будуть. То скільки ж їх? Два – відповідь неправильна. А три? Чи правильніше буде п’ять? Як із ним зазвичай траплялося в подібних випадках, мозок заклинило. Коли це відбувалося в школі, відповідь завжди підказував Генрі, який сидів поруч, або Джонсі, який сидів позаду. Тут же допомогти було нікому, лише «вих-вих-вих» било у вуха та скажений сніг залітав у горло й легені, змушуючи кахикати.

– Залишайтеся на місці! Ситуація проясниться протягом двадцяти чотирьох – сорока восьми годин! Якщо вам потрібна їжа, схрестіть руки над головою!

– Нас більше! – закричав Бобер людині в гелікоптері. Кричав він так сильно, що перед очима затанцювали червоні плями. – У нас тут хворий! У нас… тут… ХВОРИЙ!

Ідіот у вертольоті закинув мегафон у кабіну, потім показав Бобру з’єднані кільцем великий і вказівний пальці, мовляв, «о’кей, зрозумів». Бобру від безсилля захотілося рвати на собі волосся, але натомість він підняв над головою руку, показуючи п’ять пальців: чотири за себе і друзів плюс великий палець за Маккарті. Людина в гелікоптері подивилася на нього і, здається, посміхнулася. На якусь воістину чудову мить Бобру подумалося, ніби він зміг достукатися до цього довбня в масці. Але довбень у масці, вирішивши, що Бобер йому просто помахав, махнув рукою у відповідь, щось сказав пілоту в себе за спиною, і гелікоптер АНГ почав підніматися. Бобер Кларендон, притрушений снігом, лишився на місці, кричачи:

– Нас п’ятеро, і нам потрібна допомога! Нас п’ятеро, і нам потрібна, щоб тебе, ДОПОМОГА!

Гелікоптер зник у хмарах.

5

До Джонсі долинуло дещо з цієї розмови – він однозначно чув посилений мегафоном голос громовержця у вертольоті, – однак свідомість майже нічого не зафіксувала. Він був дуже зайнятий Маккарті, який застогнав, скрикнув мляво кілька разів і затих. Сморід, що йшов з-під дверей, посилювався.

– Маккарті! – закричав він, коли Бобер повернувся. – Відчини двері, або ми їх виламаємо!

– Дайте мені спокій! – верескливим, збентеженим голоском крикнув у відповідь Маккарті. – Мені потрібно посрати, от і все! МЕНІ ПОТРІБНО ПОСРАТИ! Якщо я посру, мені покращає.

Така грубість, вимовлена людиною, яка вважала «о Боже» і «прости Господи» сильними виразами, злякала Джонсі ще більше, ніж закривавлені простирадло й білизна. Він повернувся до Бобра, не помічаючи, що той весь у снігу і схожий на сніговика.

– Давай! Треба виламати ці двері і спробувати якось допомогти йому.

Бобер дивився на Джонсі з тривогою і страхом. На його щоках танув сніг.

– Не знаю. Хлопець у гелікоптері говорив щось про карантин… А якщо він заразний? Раптом оця червона погань у нього на обличчі…

Незважаючи на власні, далеко не теплі почуття до Маккарті, Джонсі захотілося врізати старому другові. Минулого березня він сам валявся в калюжі крові на вулиці в Кембриджі. Що, якби перехожі тоді подумали: «Раптом у нього СНІД?! Краще до нього не торкатися»? Не допомогли б йому? Залишили б там спливати кров’ю, бо під рукою не виявилося гумових рукавичок?

– Бобре, ми й так були занадто близько до нього. Коли в нього щось дійсно заразне, ми, напевне, і так уже це підхопили. Що скажеш тепер?

Спочатку Бобер нічого не говорив. Потім Джонсі відчув знайоме клацання в голові. На якусь коротку мить він побачив Бобра, разом із яким виріс, хлопчиком у старій потертій мотоциклетній куртці, який кричав: «Гей, хлопці, кінчай! Та кінчай уже, мать вашу!» І зрозумів, що з ним усе буде добре.

– Гей, Ріку, може, відчиниш двері, а? Ми просто хочемо допомогти.

За дверима було тихо. Ні крику, ні дихання, ні навіть шелестіння одягу. Єдиними помітними звуками були гудіння генератора і все тихіше «вих-вих» гелікоптера.

– Гаразд, – сказав Бобер і перехрестився. – Давай їх вибивати на хрін.

Вони разом відійшли від дверей і виставили вперед плечі, підсвідомо копіюючи поліцейських із півсотні бачених фільмів.

– На рахунок три, – сказав Джонсі.

– Твоя нога витримає?

Нога Джонсі розболілася не на жарт, хоч сам він цього й не усвідомлював, поки Бобер не нагадав.

– Я в нормі, – відповів він.

– Ага, а моя дупа – володар світу.

– На рахунок три. Готовий? – І, коли Бобер кивнув: – Раз… два… три.

Вони разом кинулися вперед і разом налетіли на двері, майже чотири сотні фунтів[38] за двома опущеними плечима. Двері піддалися з несподіваною легкістю, і вони, спотикаючись і чіпляючись один за одного, влетіли до туалету. Ноги їхні ковзали й роз’їжджалися на залитих кров’ю кахлях.

– Блядь, – стиха промовив Бобер. Його права рука поповзла до рота, в якому цього разу не виявилося зубочистки, і затулила його. Над рукою лізли з орбіт вологі очі. – Ой, блядь… Бля-я-я…

Джонсі нічого не міг додати.

Розділ 5
Даддітс, частина перша

1

– Пані! – сказав Піт.

Жінка в куртці нічого не відповіла. Вона лежала на засипаному тирсою шматку брезенту й мовчала. Піт бачив одне око, яке дивилося на нього або крізь нього, а може, кудись на фіг у центр Всесвіту, хтозна. Моторошно. Між ними потріскувало багаття, воно тільки зараз почало набирати силу й випромінювати тепло. Генрі пішов хвилин п’ятнадцять тому. І повернеться він, прикинув Піт, щонайменше години через три, що під моторошним поглядом цього ока химери не так уже й мало.

– Пані, – повторив він, – ви мене чуєте?

Нічого. Але одного разу вона позіхнула, і тоді він побачив, що в неї немає половини зубів. Та що ж із нею таке, чорт забирай? І чи справді він хоче дізнатися відповідь? І так, і ні – такого висновку дійшов Піт. Його розбирала цікавість – людина не може не відчувати цікавості, – але водночас він і не хотів знати. Ані хто вона, ані хто такий Рік або що з ним трапилося, ані що це за «вони». «Вони повернулись! – закричала жінка, коли побачила вогні в небі. – Вони повернулись!»

– Пані, – промовив він утретє.

Нічого.

Вона говорила, що Рік – єдиний, хто залишився, а потім закричала: «Вони повернулись!», імовірно, маючи на увазі вогні в небі, і після цього не було нічого, крім огидного пердіння й відрижки… Ще оце позіхання, що показувало відсутні зуби… І очі. Моторошні очі химери. Генрі пішов лише п’ятнадцять хвилин тому, у п’ять на першу, а зараз на годиннику Піта двадцять на першу, але здається, ніби минуло години півтори. Цей гівняний день обіцяв бути довгим, і, якщо Піт хотів дожити до вечора при своєму глузді (у голову йому постійно лізло одне оповідання, яке вони читали у восьмому класі, він не пам’ятав, хто його написав, але там один мужик убив дідугана, бо не зміг витримати його погляду, і тоді Піту було невтямки, чому він це зробив, але зараз стало зрозуміло, ще й як), потрібно було чимось себе зайняти.

– Пані, ви мене чуєте?

Нема відповіді. Тільки моторошний погляд химери.

– Мені треба сходити до машини, я дещо там забув. Ви тут самі полежите, так?

Нема відповіді. А потім вона видала довге тріскуче пердіння, обличчя перекосилося, ніби їй було боляче… а їй, мабуть, дійсно було боляче, бо процес, що супроводжується таким звуком, не може не спричиняти болю. І хоча Піт розсудливо стояв спиною до вітру, запах таки досяг його, і то палючий, різкий і якийсь нелюдський. Не був він схожий і на коров’ячі гази. У дитинстві він працював на Лайонела Сильвестра і надоїв корів на все життя. Корова іноді випускає газ, коли ти сидиш поряд із нею на табуреті, – важкий, зелений запах, болотний запах. Цей же запах був анітрохи на нього не схожий. Він був схожий… Ну от коли в дитинстві тобі в руки вперше потрапляє набір юного хіміка і через якийсь час, утомившись від описаних у буклеті нецікавих дослідів, ти нарешті вирішуєш зайнятися чимось корисним і перемішуєш усе це лайно, аби перевірити, чи вибухне така суміш. І він зрозумів, що саме це частково не давало йому спокою, змушувало нервувати. Тільки нерозумно це. Люди просто так не вибухають, правда? І все ж без допомоги тут було не обійтись. Тому що від цієї тітки в нього шкіра вкривалася сиротами.

Він узяв дві гілки, з тих, що назбирав Генрі, кинув їх у вогонь, подумав і додав третю. Зграйка іскор злетіла і, кружляючи, впала на похилий лист рифленої бляхи.

– Я повернуся раніше, ніж вони догорять, але якщо забажаєте підкинути ще – не соромтесь. Домовилися?

Нема відповіді. У нього раптом виникло бажання взяти жінку за плечі й затрусити, але йому треба було пройти півтори милі[39] до «скаута» і назад, і слід було поберегти сили. До того ж вона, певно, знову пробздиться. Або ригне йому просто в обличчя.

– Ну гаразд, – сказав він. – Мовчання – знак згоди, як казала місіс Вайт у четвертому класі.

Він підвівся, схопився за коліно, зціпив зуби від болю й мало не впав назад, але потім таки піднявся на повний зріст, бо йому конче потрібне було пиво і ніхто те кляте пиво не принесе, крім нього самого. Напевне, він алкоголік. І навіть ніяких «напевне». Треба буде щось із цим робити. Але поки що він наданий самому собі. Так, тому що ця сука просто перестала існувати, від неї нічого не залишилося, крім неприємного газу й моторошного ока химери. Якщо їй потрібно буде розпалити багаття сильніше, нехай робить це сама. Але їй не доведеться цим займатися, тому що він повернеться швидко. Зрештою, це всього лише якісь півтори милі. Напевне, нога витримає таку відстань.

– Я повернуся, – сказав Піт. Він нахилився й помасажував коліно. Воно затерпло, але не сильно. Правда, зовсім небагато. Він усього лише покладе пиво в торбу, може, захопить пачку крекерів «Хай-хоу» для цієї тітки і миттю назад. – З вами точно все гаразд?

Нічого. Тільки око.

– Мовчання – знак згоди, – повторив він і вирушив у зворотний шлях Просікою, ідучи широкою смугою на снігу, яку залишив брезент, і їхніми власними, вже майже запорошеними слідами.

Ішов він невеликими ривками, кожних десять-дванадцять кроків зупиняючись, щоб відпочити… і розтерти коліно. Одного разу озирнувся й подивився на вогнище. У сірому світлі раннього дня воно здалося маленьким і примарним.

– Це, бляха, марення якесь, – промовив він, але продовжив шлях.

2

Піт без пригод дійшов до кінця прямого відрізка дороги й почав підніматися на пагорб. Десь на півдорозі він насмілився піти трохи швидше, і тут коліно – ха-ха, обдуриш його! – знову заціпило. Воно наче перетворилося на чавунну болванку, і Піт повалився на сніг, видушуючи прокляття крізь стиснуті зуби.

І ось, сидячи в снігу й проклинаючи все на світі, він раптом зрозумів, що навколо коїться щось дуже дивне. Зліва від нього пройшов великий олень, кинувши лише швидкий погляд на людину, від якої в будь-який інший день утік би великими пружними стрибками. Поряд, майже під ногами, пробігла руда білка.

Піт сидів у трохи слабшому снігопаді – величезні сніжинки сипалися суцільною хвилею, схожою на тонке мереживо, – витягнувши перед собою ногу й роззявивши рота. На дорозі з’явилися ще олені та інші тварини, вони йшли і стрибали, як біженці, котрі тікають від якоїсь природної катастрофи. У лісі їх було ще більше, ціла ріка, що рухалася на схід.

– Гей, куди це ви? – запитав він зайця-біляка, який проскакав повз нього, притискаючи вуха до спини. – Чемпіонат світу серед звірини в резервації? Кастинг для нового диснеївського мультика? Чи у вас…

Він замовк на півслові, у пересохлому роті наче утворився якийсь наелектризований туман. Зліва від нього крізь чагарі пробирався чорний ведмідь, товстий від накопиченого перед сплячкою жиру. Він ішов, низько опустивши голову й виляючи з боку в бік задом. Клишоногий не подарував Пітові навіть погляду, але ілюзії людини щодо власної значущості в цьому великому північному лісі миттю розвіялися. Він – не більш ніж апетитний шмат білого м’яса, який чомусь іще дихає. Без рушниці він ще беззахисніший, ніж ота білочка під ногами оленя. Якщо білку помітить ведмідь, вона може забігти по найближчому дереву до найтонших верхніх гілок, куди жодному ведмедеві не залізти. І той факт, що саме цей ведмідь на нього не подивився, аж ніяк не став для Піта розрадою. Там, де є один ведмідь, будуть і інші, а в наступного може знайтися на Піта час.

Дочекавшись, поки ведмідь зникне в лісі, Піт насилу підвівся, серце його виривалося з грудей. Він залишив цю дурну пердунку саму в курені, але, якщо подумати, чи зміг би він її захистити, якби на них напав ведмідь? Потрібно було дістати з машини рушниці, свою та Генрі, якщо він зможе понести обидві. Наступні п’ять хвилин, піднімаючись на пагорб, Піт більше думав про зброю, ніж про пиво. Однак коли він почав обережний спуск, його знову більше цікавило пиво. Покласти його в торбу, повісити торбу на плече і на зворотній дорозі не зупинятись і не пити. Він посмакує, коли знову сидітиме перед багаттям. Це буде заслужене пиво, а що може бути краще, ніж заслужене пиво?

«Ти алкоголік. Ти ж це знаєш? Нікчемний алкаш».

Добре, і що це означає? Що ти не маєш права облажатися. Що тебе не повинні спіймати, скажімо, коли ти залишив жінку в напівпритомному стані саму в лісі й пішов по пиво. Потім треба буде не забути викинути порожні пляшки якнайдалі в ліс. Хоча Генрі все одно може дізнатися. Так само як вони все один про одного дізнавалися й раніше, коли завжди були разом. Чи є між ними телепатичний зв’язок, чи немає – слід визнати, що ошукати Генрі Девліна неможливо.

І все ж Піт підозрював, що Генрі, швидше за все, не сваритиме його через пиво. Якщо, звичайно, сам Піт не вирішить, що нарешті настав час відверто поговорити про це. Може, попрохати Генрі про допомогу. Піт зробить це рано чи пізно. Зараз йому, зрозуміло, не подобався свій настрій. Те, що він лишив жінку саму, не говорило нічого хорошого про Пітера Мура. Але Генрі… З Генрі в цьому листопаді теж щось недобре коїлося. Піт не знав, чи відчував це Бобер, але майже не сумнівався, що Джонсі відчув. Генрі було якось хріново, чи що. Можливо, навіть…

За спиною пролунало вологе бурчання. Піт зойкнув і розвернувся. Коліно знову пронизав біль, дуже сильний, але від страху він цього й не помітив. Це ведмідь! Ведмідь обійшов його з тилу, той самий чи інший…

Це був не ведмідь. Лось. Лось пройшов повз Піта, лише раз глянувши на нього, коли той повалився на дорогу, цідячи крізь зуби прокльони, тримаючись за коліно та обзиваючи себе тупаком. Тупаком-алкологіком.

Кілька страшних секунд Пітові здавалося, що цього разу коліно не відпустить – у ньому щось порвалось, і тепер він лежатиме тут, під снігопадом, посеред великого звіриного переселення, поки Генрі нарешті не повернеться на снігоході. Генрі скаже: «Якого хера ти тут робиш? Чому ти залишив її саму? Я так і знав».

Але через якийсь час він усе ж зміг підвестися. Іти нормально не виходило, довелося практично скакати на одній нозі, але це краще, ніж валятись у снігу за кілька ярдів від паруючої купи свіжого лосиного гною. Показався перекинутий «скаут» із запорошеними свіжим снігом колесами й днищем. Піт сказав собі, що якби він востаннє впав на другому боці пагорба, то повернувся б до жінки й багаття, але тепер, коли до «скаута» рукою подати, краще йти далі. Він переконував себе, що його головна мета – рушниці, а пляшки «Баду» – лише приємне доповнення. І навіть майже повірив у це. Що ж до повернення… Якось воно буде. Адже зумів він дійти сюди.

Приблизно за п’ятдесят ярдів[40] від «скаута» Піт почув, як стрімко наближається «вих-вих-вих» – безпомилково впізнаваний звук гелікоптера. Піт жадібно вдивився в небо, приготувавшись стоячи чекати його появи, щоб помахати, – Господи, якщо комусь і потрібна зараз небесна допомога, то це йому – але гелікоптер так і не опустився нижче від хмар. Розмитий темний силует пронісся майже прямо над Пітом, майнули каламутні вогні, і наступної миті звук почав віддалятися на схід, у той бік, куди йшли тварини. З тривогою Піт відзначив, що крім розчарування відчув якесь гидкеньке полегшення – якби гелікоптер приземлився, він би так і не дістався до пива, а він так довго до нього йшов, збіса довго.

3

Через п’ять хвилин Піт уже, стоячи на колінах, обережно пробирався всередину перевернутої машини. Він швидко зметикував, що на пошкоджене коліно можна не розраховувати (воно напухло в джинсах до розмірів великого буханця хліба), і абияк вповз у засніжений салон. Усередині йому не сподобалось: усі запахи здаються надто сильними, простір затісний – все одно що влізти в могилу, причому в таку, де пахне одеколоном Генрі.

Закуплені харчі валялися по всій кабіні, але Піт навіть не подивився на хліб, консерви, гірчицю та пачку яскраво-червоних сосисок (окрім цих сосисок, у старого Ґосселіна не було нічого м’ясного). Його цікавило пиво, і виявилося, що, коли «скаут» перетворився на перевернуту черепаху, розбилася лише одна пляшка. П’яним щастить. Запах стояв сильний – та, з якої він пив, ясна річ, теж розлилась, – але запах пива йому подобався. Хоча, з іншого боку, одеколон Генрі… Господи, ну і сморід. Фу! Не набагато краще за гази божевільної тітки. Незрозуміло чому, але від запаху одеколону полізли в голову думки про гроби, могили й поховальні вінки.

– Навіщо взагалі тобі знадобилося користуватися одеколоном у лісі, старий? – запитав він уголос. Слова вилетіли з рота хмарками білої пари. І відповідь, зрозуміло, була одна: Генрі не користувався одеколоном, насправді тут був тільки запах пива. Уперше за дуже довгий час Піт подумав про гарненьку жінку, агента з нерухомості, яка загубила ключі від машини перед аптекою в Бриджтоні, і про те, як він дізнався, що вона не прийде до нього на зустріч, що їй хотілося, навпаки, тікати від нього не озираючись. Коли відчуваєш відсутній запах одеколону, це з тієї ж категорії? Цього він не знав, зате знав, що йому не подобається, як запах одеколону в його свідомості з’єднався з ідеєю смерті.

«Забудь, дурнику. Ти просто сам себе лякаєш. Дійсно бачити лінію і лякати самого себе – різні речі. Викинь це з голови і бери те, по що прийшов».

– Чудова, бля, думка! – вимовив Піт.

Магазинні пакети були не паперовими, а пластиковими, з ручками, принаймні в цьому старий Ґосселін не відстав від прогресу. Піт потяг на себе один і одразу ж відчув гострий біль при основі правої долоні. Чорт, на весь запас одна розбита пляшка, і треба ж було саме на неї напоротися! Причому рана, судячи з відчуттів, глибока. Напевне, це покарання за те, що залишив жінку на самоті. Якщо це так, він поведеться як чоловік і радітиме, що ще легко відбувся.

Зібравши вісім пляшок, він почав вибиратися назовні, але зупинився. Він що, здолав увесь цей шлях заради якихось жалюгідних восьми пляшок пива? «Ну вже ні», – пробурчав він і зібрав решту сім, навіть акуратно поклав їх у пакет, незважаючи на те що чим довше перебував у «скауті», тим моторошніше йому ставало. Нарешті він задки вибрався з машини, борючись із панічним відчуттям, що ось-ось на нього накинеться якась маленька тварина з великими зубами й відхопить здоровенний шматок від його яєць. Покарання Піта. Частина друга.

Не можна сказати, що в нього душа у п’яти втекла, але виліз із машини він набагато швидше, ніж у неї залазив, і, щойно опинився повністю на волі, прокляте коліно знову пронизало болем. Схлипуючи, він перекотився на спину й почав дивитися в небо, з якого летіли останні сніжинки, великі й мереживні, як найкраща жіноча білизна. Він масажував коліно і примовляв: ну, любе, заспокойся, солодке моє, заспокойся, суко довбана. І якраз коли йому почало здаватися, що вже цього разу біль точно не вщухне, той ущух. Піт зашипів крізь зціплені зуби, сів і подивився на пакет із червоним написом на боці: «Спасибі, що купуєте у нас!».

– Де ще тут можна щось купити, старий ти покидьку? – запитав він у пакета і вирішив перед тим, як вирушити назад до жінки, дозволити собі одну пляшечку. Менше нести на собі доведеться!

Піт вибрав пляшку, скрутив пробку й випив половину вмісту чотирма великими жадібними ковтками. Пиво було холодним, сніг, на якому він сидів, – іще холоднішим, але йому покращало. Ось вона, магія пива. Скотч, горілка, джин теж мають свою магію, проте якщо вже обирати, то Піт був повністю згоден із Томом Т. Голом[41]: він любив пиво.

Дивлячись на пакет, він знову згадав рудоволосого хлопчину з крамниці: загадкова посмішка, очі з приспущеними віями, через які таких людей колись називали монголоїдами[42]. Монголоїдний ідіотизм. Це знову нагадало йому про Даддітса, про Дуґласа Кейвелла, якщо офіційно. Чому Даддс так часто згадується останнім часом, він не знав, але дав собі слово, коли все це закінчиться, з’їздити в Деррі й провідати друзяку Даддітса. Він і інших візьме з собою, і щось підказувало йому, що надто довго їх просити не доведеться. Можливо, саме через Даддітса вони залишилися друзями після всіх цих років. Чорт забирай, більшість хлопців навіть не згадує своїх приятелів по коледжу або старшій школі, що вже говорити про друзів із молодшої середньої школи… яка тепер називається проміжною школою, хоча Піт жодної секунди не сумнівався, що від зміни назви там нічого не змінилось, усе ті самі непрохідні джунглі невпевненості, збентеження, смердючих пахв, божевільних затій і порожніх фантазій. Даддітса вони знали не зі школи, звичайно ж, бо Даддітс не ходив до середньої школи Деррі. Даддітс ходив до спецшколи Мері М. Сноу, яку місцева дітвора називала академією йолопів або просто школою для тупих. За звичайних обставин їхні шляхи ніколи б не перетнулись, але на Канзас-стрит був покинутий паркінг із порожньою старою цегляною будівлею поблизу, на фасаді якої все ще можна було прочитати вицвілий напис білою фарбою: «Брати Трекери: вантажні перевезення і зберігання». А на іншому боці, у великій арці, під якою колись розвантажувалися фури… Там було написано дещо інше.

Піт сидів на снігу, але більше не відчував, як той тане й розтікається холодною рідиною в нього під задом, навіть не усвідомлював, що допиває другу пляшку пива (першу він жбурнув у зарості, де досі було видно звірів, які йшли на схід). Він згадував день, коли вони познайомилися з Даддсом. Пригадав дурну улюблену курточку Бобра і голос Бобра, тонкий, але владний, який оголосив про завершення чогось одного й початок іншого, незбагненним, але абсолютно впевненим тоном повідомив, що їхнє життя безповоротно змінилось у вівторок удень, коли вони всього лише планували поганяти в баскетбол два на два у дворі Джонсі, а потім, можливо, пограти в парчисі[43] перед телеком; тепер же, сидячи посеред лісу, спершись спиною об бік перекинутого «скаута», усе ще відчуваючи запах одеколону, яким Генрі не користувався, і тримаючи щасливу отруту свого життя рукою в закривавленій рукавичці, продавець машин згадав хлопчика, який іще не відмовився від мрії стати космонавтом, незважаючи на погані оцінки з математики (спочатку з математикою допомагав Джонсі, потім Генрі, а потім, у десятому класі, йому вже ніхто не міг допомогти), він згадав і інших хлопців із їхньої компанії, передусім Бобра, який перевернув світ догори дригом, коли голосом, який тільки-тільки почав ламатися, заволав: «Гей, хлопці, кінчай! Кінчай, на хрін!»

– Бобре, – піднімаючи пляшку, звернувся Піт до темного лісу, – чувак, ти був прекрасний.

Але хіба всі вони не були прекрасні?

Хіба не були вони прекрасні?

4

Через те що він навчається у восьмому класі і цього дня останній урок у нього – музика, на першому поверсі, Піт завжди виходить із школи раніше за трьох друзів, у яких уроки закінчуються на другому поверсі: у Джонсі й Генрі американська література (насправді це урок читання для обдарованих дітей), а у Бобра в сусідньому класі – практична математика (насправді математика для недалеких хлопчиків і дівчаток). Піт щосили бореться, щоб не потрапити до цієї групи наступного року, але підозрює, що врешті-решт програє боротьбу. Він уміє додавати, віднімати, множити й ділити, він навіть проводить операції з дробами, але це займає в нього забагато часу. А тепер з’явилося щось нове, виник ікс. Піт не розуміє ікса і боїться його.

Він стоїть за ворітьми біля сітчастої огорожі, повз нього проходять інші восьмикласники і всіляка малеча з сьомого класу; стоїть, переступаючи з ноги на ногу, і вдає, що палить: одна рука прикриває рот, друга – під нею, в ній нібито бичок.

І ось із другого поверху спускаються дев’ятикласники, і серед них поважною ходою – як некороновані королі, хоча Піт ніколи б не наважився вимовити вголос таку вульгарщину, – ступають його друзі: Джонсі, Бобер і Генрі. І якщо серед королів може бути король, то це Генрі, в якого, незважаючи на окуляри, закохані всі дівчата. Піту пощастило, що в нього є такі друзі, і він знає це. І хай не даються ікси, він, мабуть, найщасливіший восьмикласник у Деррі. Узяти хоча б те, що забіяки з восьмого класу його не чіпають, бо знають, що в нього є друзі в дев’ятому.

– Привіт, Піте! – каже Генрі, коли вся трійця неквапливим кроком виходить із воріт. Як завжди, дивлячись на Генрі, можна сказати, що він здивований зустріччю, але й у цілковитому захваті. – Що робиш, друже мій?

– Нічого такого, – як завжди, відповідає Піт. – А у вас як?

– ДІЛТС, – відповідає Генрі, знімаючи окуляри й починаючи їх протирати. Якби вони були клубом, ДІЛТС було б їхнім девізом. Потім вони навіть навчать Даддітса говорити це. У його інтерпретації це звучатиме як «Ень іий, айо е аме» і буде одним із кількох словосполучень, які Даддітс зможе вимовити, а його батьки не розумітимуть, на радість Пітові та його друзям.

Проте зараз, коли до появи Даддітса в їхньому житті залишалося ще півгодини, Піт просто повторив:

– Так, старий, ДІЛТС.

День інший, лайно те саме. Правда, в душі хлопчики вірять тільки в першу половину цього вислову, бо їм здається, що всі дні однакові і що так буде завжди. Це Деррі, зараз 1978 рік, і 1978 рік завжди. Кажуть, що настане якесь майбутнє, що вони ще побачать двадцять перше століття – Генрі стане адвокатом, Джонсі письменником, Бобер буде далекобійником, а Піт астронавтом із нашивкою NASA на плечі, – але це все просто слова, як Символ Віри, який вони читають у церкві, не розуміючи, що вилітає з їхніх вуст; насправді їх набагато більше цікавить спідниця Морін Чессман, така коротенька, що аж оголює стегна трохи не до дупи, коли вона швидко повертається. У душі вони вірять, що коли-небудь спідниця злетить досить високо, щоб можна було побачити колір трусиків, і так само вірять, що Деррі буде завжди і вони будуть завжди. Завжди буде середня школа, а за чверть до третьої вони завжди будуть разом крокувати по Канзас-стрит, аби пограти в баскетбол у дворі Джонсі (Піт теж мав кільце у дворі, але кільце Джонсі їм подобалося більше, тому що батько Джонсі повісив його нижче, щоб можна було закидати м’яч у стрибку), завжди розмовляючи на ті самі теми: уроки, вчителі, хто кому наваляє або хто кому збирається наваляти, чи зможе такий-то наваляти такому-то, якщо поб’ються (тільки вони ніколи не поб’ються, тому що такий-то і такий-то – найкращі друзі), хто останнім часом створив щось цікаве (цьогоріч поки що перше місце посідає один семикласник на ім’я Норм Пармело, нині відомий як Макаронина Пармело, це прізвисько буде переслідувати його роками, навіть у наступному столітті, про яке ці хлопчики говорять, але в яке у душі не вірять; одного разу в їдальні, щоб виграти п’ятдесят центів (побившись об заклад), Норм Пармело забив в обидві ніздрі по макаронині з сиром, потім втягнув їх у себе, як соплі, і проковтнув; Макаронина Пармело, як і безліч інших учнів середніх класів, помилково вважав погану популярність за славу), хто з ким зустрічається (якщо дівчинку і хлопчика помічають, як вони йдуть додому разом після уроків, вважається, що вони, мабуть, зустрічаються, якщо ж вони тримаються за руки або лижуться – тут уже напевно), хто виграє Суперкубок (довбані «Патріоти», довбані «Бостонські патріоти», тільки вони ніколи не виграють, а той, хто вболіває за «Патріотів», може і в табло отримати). Про все це вже говорено-переговорено, і все ж вони не втомлюються розводитись на ці теми, коли йдуть із тієї самої школи («Вірую в Бога, Отця Вседержителя»), тією самою вулицею («Творця неба і землі»), під тим самим вічним білястим жовтневим небом («і царству Його не буде кінця»), тією самою компанією («амінь»). Лайно те саме, і день той самий – ось істина для них, і цього дня вони повністю згодні з «KC and the Sunshine Band»: так їм подобається[44], хоча вони люблять повторювати: «РК-ДФ» (рок – круто, диско – фігня). Зміни впадуть на них несподівано й без попередження, як завжди буває з дітьми цього віку; якби зміни питали дозволу в учнів середньої школи, вони б просто ніколи не наставали.

Сьогодні в них є ще одна тема для розмов – полювання; наступного місяця містер Кларендон уперше повезе їх до «Діри в стіні». Вони поїдуть на три дні, два з яких – будні (у школі отримати дозвіл на цю поїздку не становитиме труднощів, і немає жодної необхідності приховувати справжню мету поїздки; південь Мейну, можливо, і набув міського вигляду, але тут, на цьому благословенному клаптику, полювання досі вважається необхідною частиною освіти для молодих людей, особливо для хлопчиків). Сама ідея того, що вони будуть крастися лісом із рушницями в руках, у той час як їхні друзі паритимуться в школі, здається їм неймовірною, чудовою, і вони проходять повз академію йолопів на другому боці вулиці, навіть не помічаючи її. У «йолопів» заняття закінчуються в той самий час, що й у звичайній школі, але майже всі вони їдуть додому з мамами на спеціальному «йолопівському» автобусі, не жовтому, як усі шкільні автобуси, а блакитному. Подейкують, що в нього на бампері висить наклейка: «Бережи психічне здоров’я, а то вб’ю». Поки Генрі, Бобер, Джонсі та Піт ідуть повз школу Мері М. Сноу, кілька розумово відсталих, із тих, хто більш тямущий і кому дозволяють діставатися додому самостійно, ще чимчикують вулицею, дивлячись один на одного своїми вічно здивованими очима. Піт і друзі, як завжди, дивляться на них не помічаючи. Ті всього лиш частина фону.

Генрі, Джонсі та Піт уважно слухають Бобра, який каже, що, коли вони приїдуть до «Діри», їм обов’язково треба буде спуститися в Ущелину, тому що саме туди заходить велика дичина – там ростуть кущі, які цим тваринам подобаються. «Ми з батьком мільйон разів бачили там оленів», – каже Бобер, і застібки-блискавки на його старій байкерській куртці на знак згоди побрязкують.

Вони сперечаються про те, хто вполює найбільшого оленя і в яке місце найкраще поцілити, щоб убити його одним пострілом і щоб він не мучився. («Тільки мій батько каже, що тварини не мучаться так, як люди, – говорить Джонсі. – Він каже, Бог зробив їх такими спеціально, щоб ми могли на них полювати».) Вони сміються, сперечаються про те, кого першого знудить, коли прийде час тельбушити здобич, а академія йолопів залишається все далі й далі позаду. Попереду на їхньому боці вулиці маячить квадратна будівля з червоної цегли, у якій колись заробляли гроші брати Трекери.

– Якщо хто й проблюється, то не я, – заявляє Бобер. – Я бачив оленячі кишки мільйон разів, і мене вони не колишуть. Пам’ятаю, одного разу…

– Гей, хлопці, – раптово перериває його Джонсі збудженим голосом. – Хочете побачити піхву Тіни Джин Шлоссінґер?

– Хто така Тіна Джин Слопінґер? – запитує Піт, заінтригований. Розглядання будь-якої піхви для нього – чудова ідея. Він завжди розглядає батькові «Пентхауси» та «Плейбої», які той зберігає в майстерні за великою коробкою з інструментами. Піхва – це дуже цікаво. Від її вигляду стояка в нього не буває, бажання не виникає, як від голих цицьок, але, він підозрює, це тому, що він ще дитина.

А піхва й справді цікава штука.

– Шлоссінґер, – сміється Джонсі. – Шлоссінґер, Пітецький. Шлоссінґери живуть за два квартали від мене, і… – Він несподівано замовкає, бо в нього виникло одне дуже важливе запитання, відповідь на яке потрібно дізнатися негайно. Він розвертається до Генрі. – Шлоссінґери – євреї чи республіканці?

Тепер уже Генрі сміється з Джонсі, але без злоби.

– Вважаю, теоретично вони можуть бути і тим, і тим водночас… Або ні тим, ні тим.

Генрі говорить не «мабуть» або «я гадаю», а «вважаю», і це справляє враження на Піта. Це звучить страшенно розумно, і він подумки дає собі команду відтепер тільки так і говорити: «вважаю – вважаю – вважаю». Проте в душі знає, що забуде, бо він один із тих людей, які приречені все життя казати «мабуть».

– Гаразд, у дупу релігію та політику, – каже Генрі, все ще сміючись. – Якщо в тебе є фотографія з Тіною Джин Шлоссінґер, яка показує, що в неї між ніг, я хочу її побачити.

Бобер тим часом помітно розхвилювався: щоки полум’яніють, очі горять, і він навіть вставляє до рота нову зубочистку, не закінчивши стару й наполовину. Блискавки на його куртці (куртку цю років п’ять носив брат Бобра, коли фанатів від Фонзі[45]) дзвенять швидше.

– Вона білявка? – питає Бобер. – Білявка-старшокласниця? З відпадною фігурою й отакенними буферами? – Він підносить руки до грудей, показуючи розмір. Коли Джонсі з посмішкою киває, Бобер повертається до Піта й випалює: – Шкільна королева цього року, дупа ти з ручкою! Її фотографія була в газеті, вона стояла на платформі під час осіннього параду поруч із Річі Ґренадо.

– Так, але трахані «Тигри» програли, а Ґренадо зламали ніс, – сказав Генрі. – Перша команда нашої школи, якій випало грати з командою класу А з Південного Мейну, а ці вишкребки…

– На фіг «Тигрів», – перериває Піт. Шкільний футбол йому, звичайно, цікавіший, ніж ненависний ікс, але не набагато. Хай там як, він уже зрозумів, про яку дівчину йдеться, згадав її знімок у газеті, на якому вона стояла на прикрашеній квітами вантажівці поруч із квотербеком «Тигрів», обоє в коронах із фольги, обоє всміхаються і махають натовпу глядачів. Волосся дівчини струмує навколо обличчя пишними хвилями, як у Ферри Фосетт[46], сукня в неї без бретельок, і видно верхні частини грудей.

Уперше в житті Піт відчуває справжню хіть – це плотське почуття, червоне й важке, від якого твердне член, у роті пересихає, а голова перестає працювати. Піхва – то цікаво. А побачити місцеву піхву, піхву королеви школи … це ще цікавіше. Це, як ведуча-кінокритик у новинах Деррі іноді говорить про фільми, що їй особливо подобаються, «обов’язкове до перегляду».

– Де? – задихаючись, питає він Джонсі. Він уже уявляє, як побачить цю дівчину, цю Тіну Джин Шлоссінґер: ось вона стоїть на розі, чекає на шкільний автобус, просто хіхікає з подружками і навіть не здогадується, що оцей хлопець, який проходить повз неї, бачив, що в неї під спідницею або джинсами, що він знає, якого кольору в неї волосся між ніг – чи таке ж, як на голові, чи ні. – Де вона?

– Там. – Джонсі вказує на червону цегляну коробку, старий склад братів Трекерів.

Плющ в’ється по стінах, але осінь цього року холодна, і більша частина листя вже почорніла й відмерла. Деякі вікна розбиті, інші заросли брудом. Від вигляду цієї будівлі в Піта починають трохи труситися жижки. Почасти через те, що на майданчику за будівлею великі хлопці, старшокласники і навіть кілька тих, хто вже закінчив школу, полюбляють грати в бейсбол, а великі хлопці мають звичку лупцювати молодших хлопців, хтозна чому, може, це урізноманітнює їхні сірі будні. Але не це головне, адже цьогоріч бейсбольні ігри вже закінчились і великі хлопці, найімовірніше, перемістилися до Строфорд-парку, де гратимуть в американський футбол до першого снігу (а коли випаде сніг, вони почнуть вибивати один одному мізки обмотаними ізолентою старими хокейними ключками). Ні, річ у тому, що в Деррі інколи зникають діти, і, коли вони зникають, дуже часто востаннє їх бачать у покинутих місцях, на зразок порожнього складу братів Трекерів. Ніхто не говорить уголос про цей неприємний факт, але всі це знають.

Але піхва… не яка-небудь казкова, з «Пентхаусу», а щонайсправжніша щілина справжньої дівчини з міста… На це варто подивитися. Це буде щось!

– Брати Трекери? – з відвертою недовірою вимовляє Генрі. Вони зупинились і стоять невеличкою тісною купкою неподалік будівлі, поки останні недоумки проходять іншим боком вулиці, перегукуючись між собою й роззираючись. – Джонсі, ти, звичайно, знаменитий хлопець… – Що за дебільне слово «знаменитий»! – Але що там робить фотографія піхви Тіни Джин?

– Не знаю, – відповідає Джонсі. – Але Дейві Траск бачив її і сказав, що вона там.

– Чогось мене туди не тягне, хлопці, – каже Бобер. – Ну, тобто я б, звичайно, хотів подивитися на піхву Тіни Джин Слопхенґер…

– Шлоссінґер…

– …Але ця будівля стоїть порожньою, ще відколи ми в п’ятому класі вчилися…

– Бобре…

– …І там, напевне, повно пацюків.

– Бобре …

Але Бобер має намір договорити до кінця.

– Щури переносять сказ. До біса сказу.

– Нам не потрібно заходити всередину, – говорить Джонсі, і всі троє дивляться на нього знову зацікавлено. Це, як сказав один, коли побачив чорнявого скандинава, «вікінг іншого кольору»[47].

Джонсі бачить, що повністю заволодів увагою друзів, киває і продовжує:

– Дейві каже, що потрібно обійти будівлю й зазирнути в третє чи четверте вікно з тилу, біля під’їзної дороги. Там колись був кабінет Філа й Тоні Трекерів, і в ньому на стіні досі висить дошка оголошень. Дейві каже, що на дошці зараз тільки дві речі: карта Нової Англії з маршрутами перевезень і фото Тіни Джин Шлоссінґер, де видно все, що в неї є між ніг.

Друзі дивляться на нього, затамувавши подих, і Піт ставить запитання, яке крутиться в усіх на язиці.

– Вона зовсім гола?

– Ні, – зізнається Джонсі. – Дейві каже, в неї навіть цицьок не видно, але вона без трусів і задирає спідницю, і все видно, як у ясний день.

Піт засмучений тим, що не побачить зовсім голою шкільну королеву цього року, але всі вони жваво уявляють її з задертою спідницею, і це всіх розпалює, пробуджуючи якесь примітивне, напівтаємне уявлення про те, як насправді відбувається секс. Дівчина могла задерти спідницю, врешті-решт, чому б ні, будь-яка дівчина це може.

Навіть Генрі більше не ставить запитань. Єдине запитання лунає від Бобра: він перепитує Джонсі, чи дійсно їм не доведеться заходити всередину, щоб побачити картинку. І ось у єдиному потужному, майже несвідомому пориві, схожому на весняну повінь, вони вже рухаються до під’їзної дороги, яка тягнеться вздовж тильної частини будинку до порожнього майданчику.

5

Покінчивши з другою пляшкою, Піт закинув її якнайдалі в ліс. Відчувши себе краще, він обережно звівся на ноги та обтрусив сніг із дупи. Невже набряк коліна трохи зменшився? Мабуть, так. Виглядало воно, звичайно, жахливо, ніби в нього там невелика модель клятого міннесотського стадіону «Метродоум», але біль трохи вщух. І все ж таки він ішов повільно й акуратно, злегка махаючи пластиковим пакетом. Тепер, коли заглух тихий, але владний голос, який наполягав, що йому потрібно, просто життєво необхідно випити пива, він з тривогою подумав про жінку, сподіваючись, що вона не помітила його відсутності. Він ітиме не поспішаючи, зупинятиметься кожні п’ять хвилин, щоб масажувати коліно (або щоб поговорити з ним, підбадьорити – безглузда думка, але поруч усе одно нікого і гірше від цього не стане), і повернеться до жінки. А потім вип’є ще пива. На перевернутий «скаут» він не озирався і тому не бачив, що знову й знову писав на снігу слово «Даддітс», доки сидів і згадував той день у 1978 році.

Тільки Генрі запитав тоді, що робить фотографія Шлоссінґер у порожньому кабінеті порожньої будівлі, і зараз Піт думав, що Генрі спитав лише тому, що виконував свою роль скептика в їхній компанії. Так, він один раз запитав про це, інші ж просто повірили, чому ні? Пітові було тринадцять років, і з них він півжиття вірив у Санта-Клауса. До того ж…

Піт зупинився біля вершини великого пагорба не тому, що видихався, і не через біль у нозі, а тому що раптом відчув низький звук гудіння в себе над головою, наче працював трансформатор, тільки якийсь циклічний, гучне «бум-бум-бум». І це не було «раптом» – він уже якийсь час чув цей звук, просто лише зараз про це подумав. Одразу ж йому в голову полізли всілякі химерні думки. Наприклад, про одеколон Генрі… Про Марсі. Про когось на ім’я Марсі. Серед знайомих ніяких Марсі, здається, не було, але це ім’я звідкись спливло в його голові, ніби як «Марсі, ти потрібна мені», або «Марсі, я хочу тебе», або, можливо, «Марсі, щоб тебе, принеси сюди сифон».

Він зупинився, облизуючи пересохлі губи. Пакет із пивом тепер висів на руці прямо вниз, маятниковий рух припинився. Він подивився на небо, впевнений, що там будуть вогні… І вони там були, правда, тепер лише два і дуже слабкі.

– Скажи Марсі, нехай змусить їх зробити мені укол, – сказав Піт, чітко вимовляючи кожне слово і знаючи, що це саме ті, правильні слова. Чому правильні або як саме правильні, він не знав, але так, ці слова звучали у нього в голові. Було це його власне осяяння – чи слова породжені отими вогнями? Піт не знав напевне.

– Гадаю, ні те, ні інше.

Піт зрозумів, що сніг остаточно припинився. Світ навколо нього мав лише три барви: темно-сірий колір неба, темно-сірий колір ялин та ідеальна первозданна білість свіжого снігу. І тиша.

Піт нахилив голову спершу в один бік, потім в інший, прислухався. Так, тиша. Повна. У всьому світі жодного звуку, навіть гудіння припинилось остаточно, так само як сніг. Подивившись угору, він побачив, що бліді, як міль, вогні теж зникли.

– Марсі? – вимовив він, ніби когось кликав. Йому спало на думку, що в жінки, яка спричинила аварію, могло бути ім’я Марсі, але він відкинув цю ідею. Жінку звали Беккі, він знав це так само точно, як того разу знав ім’я ріелтерки. Марсі – це було просто слово, позбавлене будь-яких асоціацій. Можливо, в нього дах поїхав. Що ж, не вперше.

Він піднявся на вершину пагорба і почав спускатись. Думки його повернулися до того дня в 1978 році, коли вони зустріли Даддітса.

Піт уже майже дійшов до того місця, де дорога вирівнювалась, коли коліно знову несподівано дало про себе знати, і цього разу не занило. Здавалося, що коліно ось-ось спалахне зсередини, як просмолена деревина на вогні.

Піт повалився долілиць на сніг. Він не чув, як у пакеті розбиваються пляшки «Баду», всі, крім двох, бо кричав занадто голосно.

Розділ 6
Даддітс, частина друга

1

Генрі вирушив у напрямку мисливського будиночка швидким кроком, а коли снігопад ущух (з неба падали тільки поодинокі сніжини), а вітер дещо вгамувався, перейшов на мірний біг підтюпцем. Генрі багато років займався бігом і не відчував труднощів з таким темпом. Можливо, з часом доведеться зменшити швидкість, перейти на звичайний крок або навіть відпочити, але він сумнівався, що до того дійде. Йому доводилося брати участь у забігах довших, ніж на дев’ять миль, хоч і досить давно, кілька років тому, та й без снігу по кісточки. Утім, що з ним тут могло трапитись? Він упаде й ушкодить стегно? Серцевий напад? Серцевий напад у тридцять сім років – це навряд чи. Але навіть якби він був першим кандидатом на інфаркт, турбуватися про це просто смішно, чи не так? З огляду на те, що він планував зробити. То про що хвилюватися?

Про Джонсі та Бобра – ось про що. На перший погляд це здавалося таким самим безглуздям, як боятися серцевого нападу тут, у лісовій глушині, – справжня причина для неспокою була позаду, де Піт і ця дивна напівкоматозна жінка, а не попереду, у «Дірі в стіні»… Ось тільки в «Дірі» теж була своя причина для занепокоєння, ще й яка. Він уявлення не мав, звідкіля про це знає, але знав і сприйняв як даність. Він знав це ще до того, як на шляху йому почали зустрічатися тварини, які поспішали і ніби не звертали на нього уваги.

Раз чи два Генрі вдивлявся в небо, вишукував незрозумілі вогні, але не знаходив їх. Після цього він став дивитися просто вперед, іноді роблячи зиґзаґи, щоб обійти звірів. Переміщення тварин не було схоже на панічну втечу, але в очах у них був якийсь дивний, зловісний вираз – нічого подібного Генрі раніше не бачив. Одного разу йому довелося відскочити вбік, щоб його не збили з ніг лисиці, які неслися щодуху.

«Ще вісім миль», – повторював він подумки знову й знову, наче мантру, хоча раніше, коли займався спортом, під час бігу для підтримування ритму використовував інші слова (найчастіше дитячі віршики); зрештою, різниця невелика, ідея та сама. «Ще вісім миль, ще вісім миль до хреста в Бенбері»[48]. Утім, ніякого Бенбері не було, а був старий мисливський будиночок містера Кларендона – тепер будиночок Бобра – і не було ніякої палички-конячки, щоб його туди домчати. Що таке «паличка-конячка» і як на ній можна кудись домчати? Хто знає? І що, заради всього святого, взагалі тут коїться? Вогні в небі, якась уповільнена втеча тварин (Господи, що це там таке за деревами, ліворуч від нього? йоханий, ведмідь?), жінка, що сидить прямо на дорозі, беззуба й безмозка. І це її пердіння, мамо рідна! Єдине, що хоча б віддалено нагадувало цей запах, це дихання одного його пацієнта, шизофреніка з раком кишечнику. «Цей запах незнищенний, – сказав якось йому один колега-терапевт. – Вони можуть десять разів на день чистити зуби, щогодини полоскати рот «Лаворісом», але цей запах усе одно пробивається. Це запах тіла, яке пожирає саме себе. Адже рак, по суті, і є поїдання самого себе, якщо відкинути всі діагностичні маски».

«Сім миль, ще сім миль, і всі звірі біжать, всі звірі біжать у Диснейленд. А коли вони до нього дістануться, то стануть у ряд і почнуть танцювати конґу, виспівуючи “Маленький світ”[49]».

Ритмічний приглушений тупіт його черевиків. Окуляри стрибають вгору-вниз на носі. Дихання перетворюється на хмарки холодної пари. Але йому вже тепло й добре – видно, ендорфіни розбурхалися. Що б із ним не відбувалося, гормонів щастя не бракувало, бо він мав суїцидальні пориви, аж ніяк не депресивні.

Ця частина його життєво важливої проблеми – фізична й емоційна порожнеча, подібна до білої імли під час хуртовини, – була фізіологічною, гормональною, щодо цього він не сумнівався. У тому, що проблему цю можна якщо не повністю викоренити, то принаймні зменшити за допомогою таблеток, які сам виписує пачками, – не сумнівався теж. Але, подібно до Піта, який точно знав, що в найближчому майбутньому на нього очікує і лікування, і зустрічі анонімних алкоголіків, Генрі не бажав лікуватися, чомусь переконаний, що одужання позбавить його чогось, зробить неповноцінним.

Він подумав, чи пішов Піт назад до машини по пиво, і вирішив, що, напевне, пішов. Якби Генрі подумав про це раніше, він сам запропонував би принести пива, щоб захистити Піта від цієї небезпечної подорожі (небезпечної не тільки для самого Піта, а й для жінки), але тоді він був до того збуджений, що про пиво навіть не згадував.

Чого, напевно, не можна сказати про Піта. Чи був Піт у змозі сходити туди й назад із пошкодженим коліном? Можливо, але Генрі не поручився б за це.

«Вони повернулись! – волала жінка, дивлячись на небо. – Вони повернулись! Вони повернулись!»

Генрі опустив голову і прискорив біг.

2

«Шість миль, ще шість миль до хреста в Бенбері». Справді лише шість чи він надто оптимістичний? Дав забагато влади тим старим ендорфінам? Якщо й так, то що? На цьому етапі трохи оптимізму не завадить. Сніг майже припинився, потік тварин зменшився, і це теж добре. А ось думки, які крутяться у нього в голові, – це недобре, і деякі з них дедалі менше схожі на його думки. Беккі, наприклад. Хто така Беккі? Це ім’я якось непомітно, поволі почало лунати у нього в голові, зробилося частиною мантри. У нього виникло припущення, що це ім’я жінки, яку він щойно мало не вбив. «Чия ти є, дівчисько, дай відповідь, прошу. Я Беккі, Беккі, Беккі. Красуня Беккі Шу».

Ось тільки красунею вона не була, скоріше навіть навпаки. Огрядна бабега з неприємним запахом – ось ким вона була, і зараз вона перебувала в абсолютно ненадійних руках Піта Мура.

«Шість. Шість. Ще шість миль до хреста в Бенбері».

А поки рівний біг – настільки рівний, наскільки дозволяє місцевість, – і голоси в голові. Тільки один із них був по-справжньому дивним, і це був навіть не голос, а щось на зразок ритмічного гудіння («чия ти є, дівчисько, чия ти є, дівчисько, красуня Беккі Шу»). Решту голосів він знав, або їх знали його друзі.

Про один із голосів йому розповідав Джонсі. Цей голос він чув після нещасного випадку і пов’язував його з болем. «Будь ласка, припиніть, я цього не витримаю, зробіть укол, де Марсі».

Він чув голос Бобра: «Зазирни в нічний горщик».

Відповідь Джонсі: «Чому б просто не постукати в двері туалету й не запитати, як у нього справи?»

Голос незнайомця, який говорив: «Якщо я прочищу шлунок, то…»

…Тільки він не був незнайомцем, це був Рік, друг красуні Беккі. Рік, а далі? Маккарті? Маккінлі? Маккін? Генрі не знав напевне, але більше схилявся до Маккарті, як Кевін Маккарті в тому старому фільмі жахів про інопланетні стручки, які набирали вигляду людей[50]. Один із улюблених фільмів Джонсі. Почастуйте його випивкою, згадайте про цей фільм, і Джонсі одразу ж відгукнеться ключовою фразою з фільму: «Вони тут! Вони тут!»

Жінка дивиться в небо і кричить: «Вони повернулись! Вони повернулись!»

Господи милосердний, з ними не відбувалося нічого подібного з дитинства, але зараз було навіть гірше, все одно що хапатися за дріт під напругою, в якому замість електрики – голоси.

А всі ці пацієнти – скільки їх було за ці роки? – які скаржилися на те, що чують голоси! І Генрі, великий психіатр (молодий містер Бог, як його колись назвав один пацієнт), слухаючи їх, кивав, ніби знав, про що вони торочать. Тоді він вірив, що знає, але насправді зрозумів, напевне, тільки зараз.

Голоси. Так уважно прислухаючись до них, він пропустив «вих-вих-вих» гелікоптера, що пролітав над ним, темний акулячий силует, майже прихований хмарами. Потім голоси почали стихати, як під ранок стихають радіосигнали з віддалених місць, коли починає світати й атмосфера знову згущується. Нарешті залишився тільки голос його власних думок, який наполягав на тому, що щось жахливе сталось або ось-ось станеться в «Дірі в стіні»; що не менш жахливе має відбутись або вже відбулось біля «скаута» або в курені лісорубів.

«Ще п’ять миль. Ще п’ять миль».

Намагаючись відволіктися думками від друга, який залишився позаду, друзів попереду і від того, що може відбуватися навколо, він дозволив своєму розумові попрямувати туди, куди, як він знав, уже вирушив розум Піта: у 1978 рік, до складу братів Трекерів і до Даддітса. Який стосунок Кейвелл міг мати до всієї цієї довбаної чортівні, Генрі не розумів, але вони всі про нього думали, і Генрі навіть не потрібен був їхній старий мисленнєвий зв’язок, щоб зрозуміти це. Піт згадав про Даддса, коли вони тягли жінку на брезенті до куреня лісорубів, Бобер говорив про Даддітса не так давно, коли Генрі з Бобром разом ішли лісом того дня, коли Генрі застрелив оленя. Бобер згадував, як вони вчотирьох повезли Даддітса в Банґор купувати подарунки до Різдва. Це було відразу після того, як Джонсі отримав права: тієї зими Джонсі повіз би кого завгодно куди завгодно. Бобер сміявся з того, як Даддітс хвилювався, що Санта-Клаус несправжній, а всі вони – старшокласники-телепні, які вважали себе дуже дорослими й дуже мудрими, – старанно переконували Даддітса, що Санта дійсно існує. І це їм, звичайно, вдалося. І ось тільки минулого місяця Джонсі телефонував Генрі з Бруклайна і п’яним голосом (Джонсі напивався набагато рідше за Піта, особливо після нещасного випадку, і то був єдиний раз, коли Джонсі подзвонив йому в такому сльозливо-сентиментальному настрої) заявив: те, що вони тоді в 1978 році зробили для бідного Даддітса Кейвелла, було найкращим, найщирішим і просто найкласнішим учинком за все їхнє життя. «Це був наш зоряний час», – сказав телефоном Джонсі, і Генрі раптом наче блискавка вдарила: ці слова він сам виголосив у розмові з Пітом. Даддітс! Друзяка Даддс.

«Ще п’ять миль… Може, чотири. Ще п’ять миль… Може, чотири».

Вони хотіли подивитися на фотографію піхви якогось дівчиська, фотографія ця мала висіти на дошці оголошень у покинутому кабінеті. Ім’я тієї дівчини Генрі згадати не міг, він пам’ятав тільки, що вона була дівчиною цього вишкребка Ґренадо і королевою року в середній школі Деррі. Ці обставини зробили особливо привабливою можливість побачити її піхву. І потім, забігши за ріг і опинившись на під’їзній дорозі, вони побачили червоно-білу футболку «Тигрів Деррі», що валялася на землі. Далі на дорозі було дещо інше.

«Терпіти не можу цей паскудний мультик, вони ніколи не перевдягаються», – сказав Піт, і Генрі вже хотів був щось сказати, як раптом…

– Малий кричав, – промовив уголос Генрі.

Він послизнувся на снігу, пройшов кілька кроків уперед невпевненою ходою, потім знову побіг, згадуючи той жовтневий день під білястим небом. Він біг, згадуючи Даддітса. Як Даддітс закричав і змінив усе їхнє життя. На краще, як вони завжди вважали, тільки зараз Генрі не був у цьому так уже впевнений.

Цієї хвилини він дуже сильно в тому сумнівався.

3

Коли вони вибігають на під’їзну дорогу – від якої, втім, уже мало що лишилося, бур’яни ростуть навіть на засипаних гравієм коліях, вибитих колесами машин, – попереду всіх мчить Бобер. Від передчуття в нього хіба що слина не тече. Піт майже так само збуджений, але тримається краще, хоч і на рік молодший. Бобер… Як це говориться? Шаленіє від нетерпіння. Генрі, дивлячись на них, ледь стримує сміх. Потім Бобер зупиняється так різко, що Піт мало не врізається в нього.

– Гей! – вигукує Бобер. – Трахни мене, Фредді! Футболка!

І дійсно, футболка. Червона з білим, не якась стара й брудна, неначе пролежала тут сто років. Вона здається абсолютно новою.

– Футболка, херболка, яка різниця? – випалює Джонсі. – Давай уже…

– Притримай коней, – перериває Бобер. – Нормальна футболка.

Тільки коли він її піднімає, вони бачать, що вона зовсім не нормальна. Нова – так, новенька футболка команди «Тигри Деррі», з номером 19 на спині. Піту на футбол начхати, але інші впізнають номер Річі Ґренадо. Нормальна – ні, вже геть не нормальна. Комір ззаду розірваний, ніби людина, яка її носила, намагалася втекти, але її зловили і смикнули назад.

– Схоже, я помилився, – розчаровано вимовляє Бобер і кидає футболку назад. – Ідемо.

Але, не встигнувши відійти далеко, вони натикаються на дещо нове. Цього разу предмет жовтий, а не червоний. Генрі вибігає вперед і піднімає річ із яскраво-жовтого пластику, любити який можуть тільки малюки. Це валізка для сніданків, на ній Скубі-Ду і друзі, які тікають від якогось будинку з привидами. Як і сорочка, вона здається новою, ніби опинилася тут зовсім недавно, і раптово Генрі стає тоскно на душі. Його охоплює відчуття, що краще було б зовсім не ходити на цю занедбану дорогу за покинутою будівлею… Або хоча б відкласти це на інший день. Проте йому чотирнадцять років, і він водночас думає, що залишати таку справу на потім нерозумно. Коли справа стосується піхви, не можна нічого відкладати на завтра: ти або йдеш, або не йдеш.

– Ненавиджу цей паскудний мультик, – каже Піт, дивлячись над плечем Генрі. – Вони ніколи не перевдягаються, помітив? У кожній серії носять те саме лайно.

Джонсі забирає пластикову валізку зі Скубі-Ду в Генрі й перевертає на бік, де щось приліплено. Божевільне збудження в його погляді зникає, він трохи похмурніє, і Генрі здається, що Джонсі теж шкодує, що вони не пішли постукати м’ячем два на два.

На бічній стінці валізки – наклейка, на якій написано: «Я належу Дуґласу Кейвеллу, Деррі, Мейн, Мейпл-лейн, будинок 19. Якщо хлопчик, якому я належу, загубиться, зателефонуйте 949-1864. Дякую».

Генрі розкриває рот, щоб сказати, що валізка й футболка, напевне, належать комусь із учнів академії йолопів – щоб це зрозуміти, досить поглянути на наклейку, у його пса майже такий самий знак на нашийнику, – але, перш ніж він устигає вимовити хоч звук, лунає крик. Він долинає з дальшої частини будівлі, де влітку старші хлопці грають у бейсбол. Цей крик сповнений болю, але Генрі, не замислюючись ані на секунду, кидається на крик не через це, а через ті нотки здивування, які він у ньому почув, жахливого подиву людини, яку образили або злякали (а може, те й інше) уперше в житті.

Решта біжать за ним. Вони мчать уздовж правої колії, тієї, що ближче до будівлі, одним гуртом: Генрі, Джонсі, Бобер і Піт.

Лунає веселий чоловічий сміх.

– Давай, жери, – хтось говорить. – З’їж, і можеш котитися. Данкен тобі навіть штани віддасть.

– Ага, тільки якщо… – підхоплює інший хлопець, імовірно, Данкен, але замовкає, побачивши Генрі й компанію.

– Гей, хлопці, кінчай! – кричить Бобер. – Кінчай, на хрін!

Друзі Данкена, їх двоє, обидва у формених куртках середньої школи Деррі, розуміють, що в їхньої розваги з’явилися свідки, і розвертаються. Під ними, на колінах, одягнений тільки в труси й одну кросівку, з обличчям, вимазаним брудом, соплями та сльозами, стоїть дитина, вік якої Генрі не може визначити. Ні, він не маленький хлопчик, на що вказує пушок на грудях, але виглядає як малюк. Його яскраво-зелені очі трохи вузькі, як у китайця, і повні сліз.

На червоній цегляній стіні позаду невеликої групи великими білими літерами, вицвілими, але ще розбірливими, написано: «НЕ СКАКАТИ, НЕ ГРАТИ». Очевидно, це означає, що ганяти м’яча і бавитися потрібно не біля будівлі, а на порожньому майданчику, де ще видно доріжки до баз і пітчерську гірку, але хто скаже точно? У наступні роки вони нерідко вимовлятимуть ці слова, які стануть одними з улюблених фразочок їхньої юності і в їхніх вустах не матимуть якогось конкретного значення. «Хто знає?» – можливо, найближче за змістом. Або «Що вдієш?» Вимовляється зазвичай зі знизуванням плечима, усмішкою і розведенням рук.

– А ти що за лайно на паличці? – питає Бобра один із великих хлопців. На лівій руці в нього щось схоже на рукавичку для бейсболу або гольфу, коротше, щось спортивне. Майже голого хлопчиська він намагався змусити з’їсти сухе собаче лайно, яке лежало в цій рукавичці.

– Що ви робите? – з жахом запитує Джонсі. – Хочете змусити його з’їсти це? Ви що, йобнулись?

Ніс хлопця з гівняшкою в руці заліплений широким білим пластиром, і в Генрі виривається невиразний булькітливий звук – подив, змішаний зі сміхом. Усе сходиться аж занадто ідеально, чи не так? Вони прийшли сюди подивитися на передок королеви школи і, треба ж таке, знаходять тут короля школи, чий спортивний сезон, судячи з усього, закінчився з поламаним носом і який проводить час, займаючись подібними речами, поки решта команди тренується перед грою цього тижня.

Річі Ґренадо не помітив, що Генрі його впізнав, бо не зводить очей із Джонсі. Через те що той так здивувався і голос його сповнений такої непідробної відрази, Річі спочатку робить крок назад, але потім розуміє, що хлопчина, який наважився зробити йому зауваження, щонайменше на три роки молодший від нього і на сто фунтів[51] легший. Опущена рука знову піднімається.

– Я змушу його проковтнути це лайно, – говорить Річі. – Потім відпущу. А ти, сопляк, краще зараз згинь, якщо не хочеш отримати половину.

– Так, валіть на хрін звідси, – додає третій хлопець. Річі Ґренадо – здоровань, але цей іще більший – одоробло на зріст шість футів п’ять дюймів[52], із прищавим обличчям. – Поки у вас є…

– Я знаю, хто ти, – заявляє Генрі.

Погляд Річі переміщується на Генрі. Насторожений… і водночас роздратований.

– Пиздуй звідси, синку, по-доброму, я серйозно.

– Ти Річі Ґренадо. Твоя фотографія була в газеті. Як гадаєш, що скажуть люди, коли ми всім розповімо, за чим тебе застукали?

– Ви нікому нічого не розповісте, якщо жити хочете, – каже хлопець на ім’я Данкен. У нього брудно-світле пряме волосся до плечей. – Гребіть звідси, ушльопки.

Генрі не звертає на нього уваги. Він дивиться на Річі Ґренадо. Страху не відчуває, хоча й очевидно, що ці троє здорованів можуть їх стерти на порох; у серці в нього горить така лють, якої він ніколи раніше не відчував, навіть не підозрював, що здатний на таке сильне почуття. Хлопчисько, який стоїть на колінах, напевне, розумово відсталий, але не настільки, щоб не розуміти, що ці троє здорових хлопців хотіли зробити йому щось погане, зірвали з нього футболку, а потім…

Ще ніколи Генрі не був такий близький до того, щоб бути побитим, і ще ніколи йому не було до цього настільки байдуже. Стиснувши кулаки, він робить крок уперед. Голова хлопчака на землі тепер низько опущена, він схлипує, і цей звук відлунює в голові Генрі, розпалюючи його лють.

– Я розповім, – каже він, і, хоч це дитяча погроза, він цієї секунди зовсім не схожий на маленького хлопчика. У всякому разі, для Річі. Річі відступає на крок, і рука з сухою гівняшкою знов опускається. Уперше в його погляді з’являється тривога. – Троє проти одного недорозвиненого малого! Бидлота ви. Я розповім. Розповім, і я знаю, хто ти!

Данкен і здоровань – єдиний із трьох, на кому немає форменої куртки, – стають по обидва боки від Річі. Хлопчисько в трусах тепер у них за спиною, але його схлипи продовжують пульсувати в голові Генрі й доводити його до сказу.

– Ну все, досить, – говорить найбільший із хлопців. Він посміхається, показуючи дірки на місці декількох зубів. – Готуйтеся здохнути.

– Піте, коли вони підуть, біжи, – каже Генрі, не відриваючи очей від Річі Ґренадо. – Біжи додому і розкажи все матері. – І, звертаючись до Річі: – Ти його не впіймаєш. Він бігає, як вітер.

Піт тихо, але без найменшого страху в голосі відповідає:

– Зрозумів, Генрі.

- І що сильніше ти нас поб’єш, то тобі буде гірше, – продовжує Джонсі. Генрі вже доводилося бувати в таких колотнечах, але для Джонсі все, що відбувається, – справжнє одкровення; він ледь стримує сміх. – Навіть якщо ти й правда вб’єш нас, що з того матимеш? Піт усе одно розповість. Він швидко бігає.

– Я теж швидко бігаю, – холодно цідить Річі. – Я зловлю його.

Генрі повертається спочатку до Джонсі, потім до Бобра. Обидва стоять упевнено, з рішучим виглядом. Бобер навіть робить щось більше. Він швидко нахиляється, піднімає два камені – розміром з яйце, тільки з нерівними краями – і починає ними постукувати. Звужені очі Бобра бігають між Річі Ґренадо і найбільшим із хлопців. Зубочистка у нього в роті агресивно смикається вгору-вниз.

– Коли вони підуть, бери Ґренадо, – говорить Генрі. – Решта двоє до Піта навіть і близько не підберуться. – Він кидає погляд на Піта, той блідий, але не переляканий – очі горять, і він мало не пританцьовує нетерпляче, готовий зірватися з місця. – Розкажеш мамі. Розкажеш, де ми, щоб вона прислала сюди поліцію. І не забудь ім’я цього мудили. – Обвинувачувальним жестом окружного прокурора він показує пальцем на Ґренадо, на обличчі якого знову проступає невпевненість. Ні, щось більше, ніж невпевненість. Він боїться.

– Річі Ґренадо, – говорить Піт і починає пританцьовувати по-справжньому. – Не забуду.

– Давай, підходь, лупа підзалупна, – випалює Бобер. Потрібно віддати йому належне, він завжди вмів припечатати. – Я тобі знову ніс зламаю. Яким треба бути сцикуном, щоб піти з футбольної команди через зламаний ніс?

Ґренадо не відповідає – можливо, просто не знає, кому з них відповідати, – і відбувається щось дивне: інший хлопець у форменій куртці, Данкен, теж починає невпевнено бігати очима. Червоногарячий рум’янець проступає в нього на щоках і розповзається на лоб. Він облизує губи й невпевнено дивиться на Річі. Тільки одоробло тепер, схоже, готовий лізти в бійку, і Генрі навіть майже сподівається, що вони почнуть битись. І якщо почнуть, Генрі, Джонсі та Бобер дадуть їм жару, ще й якого жару. Через цей жахливий плач, цей бісів плач, який застрягає у тебе в голові і звучить-звучить-звучить.

– Гей, Річі, може, нам варто… – починає Данкен.

– Убити їх, – гримить одоробло. – Розхерячити на хер.

Цей робить крок уперед, і якоїсь миті здається, що зараз усе розвалиться. Генрі знає: якщо одороблу дозволити зробити хоча б іще один крок, він опиниться поза впливом Річі Ґренадо, як старий злий пітбуль, який зривається з повідка і мчить на жертву, снаряд із плоті.

Але Річі не дає йому зробити цей наступний крок, крок, який обернеться для них неприємностями з поліцією. Він хапає одоробло за передпліччя, товще, ніж біцепс Генрі, і вкрите жорсткими рудуватими волосками.

– Ні, Скотті, – каже він. – Чекай хвилинку.

– Так, чекай, – повторює Данкен, і в його голосі вже чути майже панічні нотки. Він кидає на Генрі погляд, який Генрі навіть у свої чотирнадцять років сприймає як дивний. Це докір. Наче це Генрі з друзями робить щось негоже.

– Чого ти хочеш? – питає Річі в Генрі. – Хочеш, щоб ми пішли?

Генрі киває.

– А якщо ми підемо, що ви будете робити? Кому розповісте?

Генрі відкривається дивовижна річ: йому хочеться зірватися з ланцюга не менше, ніж одороблу Скотті. Десь у душі він навіть хоче спровокувати бійку, закричати у відповідь: «ВСІМ! ВСІМ, ТВОЮ МАТЬ!» Він знає, що друзі не підведуть, ніколи слова не скажуть, навіть якщо їх відлупцюють так, що вони опиняться в лікарні.

Але хлоп’я. Ця бідна маленька дитина, яка пхикає, розумово відстала дитина. Закінчивши з Генрі, Бобром і Джонсі (з Пітом теж, якщо зможуть його зловити), великі хлопці візьмуться за хлопчиська і вже не обмежаться годуванням його сухим собачим лайном.

– Нікому, – каже він. – Ми нікому не розповімо.

– Брехло сране! – вигукує Скотті. – Він – сране брехло, Річі. Подивись на нього.

Скотті знову поривається кинутись уперед, але Річі дужче стискає передпліччя здорованя.

– Якщо ніхто не постраждає, – вимовляє Джонсі благословенно розважливим тоном, – то й розповідати не буде про що.

Ґренадо дивиться на нього, потім знову на Генрі.

– Присягнися Богом.

– Присягаюся Богом, – киває Генрі.

- І ви всі присягніться Богом, – говорить Ґренадо іншим.

Джонсі, Бобер і Піт слухняно присягаються Богом.

Ґренадо на довгу хвилину замислюється, потім киває.

– Та пішли ви, гаразд. Ми йдемо.

– Якщо сунуться, біжи навколо будівлі в інший бік, – напучує Генрі Піта, кажучи дуже швидко, тому що великі хлопці вже рушили з місця. Але Ґренадо, як і раніше, надійно тримає Скотті за передпліччя, і Генрі це здається хорошим знаком.

– Буду я гаяти час, – презирливо кидає Річі Ґренадо, від чого Генрі хочеться розсміятись… але він зусиллям волі зберігає кам’яне обличчя. Сміятися на цьому етапі – не найкраща ідея. Глибоко в душі він невдоволений таким результатом, але його друзі мало не трясуться від полегшення.

– А взагалі, тебе це їбе? – запитує його Річі Ґренадо. – Воно тобі треба?

Генрі хочеться поставити запитання у відповідь – запитати Річі Ґренадо, як він міг таке зробити, і це не риторичне запитання. Цей плач! Господи! Але він мовчить, знаючи, що будь-яке слово може спровокувати вишкребка і тоді все почнеться спочатку.

Зараз відбувається щось на зразок танцю, схожого на той, якого навчають у першому й другому класах. Коли Річі, Данкен і Скотт ідуть у бік під’їзної дороги (перевальцем, намагаючись удавати, що йдуть із власної волі, а не тікають від купки хлопчаків із середніх класів), Генрі та друзі спочатку повертаються, щоб бути до них обличчям, потім шеренгою відступають до хлопчини в трусах, що стоїть на колінах і плаче, – прикриваючи його від них.

На розі Річі зупиняється і кидає на них останній погляд.

– Ми ще побачимося, хлопці, – каже він. – Сам на сам або всі разом.

– Так! – погоджується Данкен.

– Решту життя будете валятись у кисневій палатці, – додає Скотт, і Генрі мало не пирскає сміхом. Він сподівається тільки, що його друзі промовчать, – що зроблено, те зроблено, – і ті, на щастя, нічого не говорять. Це майже диво.

Останній зловісний погляд Річі, і вони зникають за рогом. Генрі, Джонсі, Бобер і Піт залишаються з хлопчиною, який стоїть, гойдаючись уперед-назад, на брудних колінах. Замазане брудом і сльозами нерозуміюче обличчя обернене до білястого неба, як циферблат поламаного годинника, і в усіх виникає одна думка: що робити далі? Заговорити з ним? Сказати, що все добре, що погані хлопчики пішли й небезпека минула? Він усе одно не зрозуміє. І, Господи, цей його плач такий моторошний. Як могли навіть такі злі вишкребки образити того, хто так плаче? Генрі зрозуміє це пізніше – більш-менш, – але поки для нього це повна загадка.

– Дещо спробую, – різко вимовляє Бобер.

– Ну так, потрібно щось робити, – зауважує Джонсі. Голос його тремтить.

Бобер іде вперед, потім обертається до друзів. Дивний погляд, у ньому і сором, і виклик, і – так, Генрі може заприсягтися – надія.

– Якщо кому-небудь розповісте, що я це зробив, – каже він, – я з вами більше ніколи не буду мати справ.

– Слухай, досить нісенітниці верзти, – відповідає Піт, і його голос теж тремтить. – Якщо можеш його заткнути, заткни.

Бобер секунду стоїть на тому самому місці, на якому стояв Річі, коли намагався згодувати собаче лайно хлопчині, потім падає на коліна. Генрі помічає, що на дитячих трусах хлопця, як і на валізці для сніданків, зображені персонажі мультиків про Скубі-Ду плюс Загадкова Машина Шеґґі.

А потім Бобер обіймає хлопчину і починає співати.

4

«Ще чотири милі до хреста в Бенбері… чи, можливо, лише три. Ще чотири милі до хреста в Бенбері… чи, можливо, лише…»

Ноги Генрі знову ковзнули вбік на снігу, і цього разу зберегти рівновагу не вийшло. Він до того поринув у спогади, що незчувся, як розтягся на землі.

Він упав на спину, удар вибив у нього з легень повітря з гучним і болючим видихом «А!». Сніжок здійнявся казковою хмаркою цукрової пудри, і він ударився потилицею так сильно, що з очей іскри посипались.

Хвилину він полежав не рухаючись, чекаючи, чи не заболить щось зламане. Коли ніщо не дало про себе знати, він завів за спину руку і помацав поперек. Біль, але стерпний. Коли їм було по десять-одинадцять років і вони всі зими проводили, без кінця катаючись на санчатах у Строфорд-парку, у нього бували падіння й серйозніші. І нічого, підводився й зі сміхом їхав далі. Одного разу, коли ідіот Мур керував його санчатами, а Генрі їхав на задку, вони з розгону влетіли прямісінько в стовбур здоровенної сосни біля підніжжя пагорба, тієї, яку всі діти називали Сосною смерті, і відбулися всього лише синцями та кількома розхитаними зубами в кожного. Біда в тому, що десять або одинадцять років йому було дуже давно.

– Вставай, тюхтію, з тобою все гаразд, – сказав він самому собі та обережно сів. Спина болить, але нічого серйозного. Лише невеликий струс організму. Ніщо не постраждало, крім довбаної гідності, як вони казали раніше. Проте все ж краще посидіти ще хвилини дві-три. Він ішов швидко і заслужив на відпочинок. Та й спогади добряче вибили його з колії. Річі Ґренадо. Бісів Річі Ґренадо. Як потім з’ясувалося, він просто втік зі своєї футбольної команди і ніс у нього навіть не був зламаний. «Ми ще побачимося, хлопці», – сказав він їм, і Генрі вважав, що сказано це було серйозно, але обіцяного протистояння так і не сталося. Ні, не сталося, замість нього сталося дещо інше.

І все це було давно-давно. А зараз на нього чекав Бенбері – або хоча б «Діра в стіні», – і в нього не було палички-конячки, яка домчала б його туди, був тільки кінь для бідних – власні ноги. Генрі підвівся, почав обтрушувати сніг із дупи, і тут хтось заволав у нього в голові.

– Ай, ай, ай! – скрикнув він.

Наче несподівано на повну потужність увімкнувся невидимий плеєр, наче всередині голови, просто за очима, стрельнули з рушниці. Він позадкував, розмахуючи руками, щоб не втратити рівновагу, і, без сумніву, знову б упав, якби не натрапив на тверді, колючі гілки молодої сосни, яка росла ліворуч від дороги.

Генрі вивільнився з чіпких гілок дерева, у вухах досі дзвеніло – та що там у вухах, у всій голові, – і ступив уперед, не вірячи, що ще живий. Він підняв руку до носа – коли опустив її, на долоні червоніла кров. У роті теж щось було не так. Підставивши руку, він виплюнув на неї зуб, здивовано подивився на нього і викинув убік, ігноруючи порив заховати його в кишеню куртки. Наскільки йому було відомо, ніхто не робить імпланти з втрачених зубів, і він сильно сумнівався, що зубна фея забралася б у таку глушину.

Він не знав точно, чий це був крик, але в нього виникла думка, що Піт Мур тільки-но встряв у дуже велику халепу.

Генрі прислухався, спробував почути інші голоси, інші думки і не почув нічого. Чудово. Хоч він і мусив визнати, що навіть без голосів цьогорічній виїзд на полювання запам’ятається йому на все життя.

– Запрягай! Уперед, здоровило! – підбадьорив він сам себе і знову побіг у бік «Діри в стіні». Відчуття того, що там щось сталося, було як ніколи сильним, і йому насилу вдавалося стримуватись, щоб не кинутися бігти щодуху.

«Зазирни в нічний горщик», – шепнув Бобер.

«Чому б просто не постукати в двері туалету й не запитати, як у нього справи?»

Чи справді він чув ці голоси? Так, вони вже змовкли, але він чув їх, точно так само, як чув той моторошний крик, ніби хтось в агонії. Піт? Чи це була жінка? Красуня Беккі Шу?

– Піт, – промовив він. Слово вилетіло з рота хмаринкою пари. – Це був Піт.

Упевненість не була повною, але все ж таки…

Спочатку він злякався, що не знайде ритму заново, але потім, коли він іще хвилювався про це, ритм повернувся – синхронність прискореного дихання і тупотіння ніг, прекрасна у своїй простоті.

«Ще три милі до хреста в Бенбері, – думав він. – Я повертаюся додому. Так само як ми того дня повели додому Даддітса.

(Якщо кому-небудь розповісте, що я це зробив, я з вами більше ніколи не буду мати справ.)».

Генрі повернувся в той жовтневий день, ніби провалився у глибокий сон. Полетів у колодязь пам’яті так стрімко й так глибоко, що спочатку навіть не відчув хмари, яка на нього насунула, хмари, яка складалася не зі слів, не з думок і не з криків, а з суцільної своєї червоно-чорної сутності. Ця хмара мала свою справу і мету.

5

Бобер робить крок уперед, мить вагається, потім опускається на коліна. «Йолоп» не бачить його, він завиває, очі заплющені, вузькі груди здіймаються. І дитячі труси, і стара байкерська косуха Бобра на вигляд комічні, але ніхто не сміється. Генрі хоче одного: щоб «йолоп» перестав плакати. Цей плач убиває його.

Бобер, стоячи на колінах, трохи нахиляється вперед, потім обіймає плече хлопчика.

– Кораблик дитинки, немов срібна мрія…

Генрі ніколи не чув, щоб Бобер співав, хіба що під радіо – у церкву Кларендони точно не ходять, – і він просто ошелешений красою і чистотою голосу друга. Через рік-два голос Бобра повністю зміниться і зробиться пересічним, але зараз, на порослому травою покинутому майданчику за старою порожньою будівлею, цей голос пронизує і вражає їх усіх. Розумово відсталий теж не залишається байдужим. Він дивиться на Бобра з подивом.

– В далекі моря понесе його хвиля. / З кімнати дитячої він попливе / До зіроньки в небі, яка його жде. / Дитинко, пливи-но до мене морями, / Дитинко, пливи-но до мене зірками…

Остання нота пливе в повітрі, і на мить світ змовкає перед такою красою. У Генрі стискається серце, йому хочеться розплакатися. «Йолоп» дивиться на Бобра, який похитує його в такт пісні. На його обличчі вираз блаженного подиву. Він забув про розсічену губу і синці на щоках, про зниклий одяг і втрачену валізку для сніданків. Бобру він каже: «Ііа йе», – відкриті склади, які можуть означати що завгодно, але Бобер його прекрасно розуміє.

– Я не можу співати ще, – говорить Бобер. Тут він розуміє, що його руки все ще лежать на голих плечах, і прибирає їх.

Щойно він це робить, на обличчя хлопчини набігає хмара, цього разу це не страх і не примхливе роздратування людини, яка не отримала свого, а щирий смуток. Сльози затуманюють дивовижні зелені очі і скочуються по брудних щоках, залишаючи чисті доріжки. Він бере руку Бобра і кладе її назад, собі на плечі. «Ііа йе! Ііа йе!» – говорить він.

Бобер у паніці дивиться на нього.

– Це все, що мені співала мама, – говорить він. – Після цього я завжди засинав на хрін.

Генрі та Джонсі обмінюються поглядами й вибухають реготом. Можливо, цього не варто робити, адже вони можуть налякати хлопчину і тоді знову почнеться жахливе виття, але вони просто не можуть стриматись. І хлопчина не плаче. Навпаки, він усміхається Генрі та Джонсі – сонячна усмішка відкриває повний рот білих, тісно посаджених зубів, – а потім знову дивиться на Бобра, міцно тримаючи його руку в себе на плечі.

- Ііа, йе! – командує він.

– Блін, заспівай йому ще раз, – каже Піт. – Той уривок, що знаєш.

Зрештою Бобер мусить тричі проспівати цей уривок, доки хлопчина його відпускає і дозволяє їм одягти себе в штани та розірвану футболку з номером Річі Ґренадо на спині. Генрі не забуде цей епізод і згадуватиме його в найнесподіваніших випадках: коли втратить невинність під час вечірки студентського братства Нью-Гемпширського університету під гуркіт «Диму над водою»; коли розгорне газету і побачить на сторінці некрологів доволі приємну посмішку Баррі Ньюмена над його численними підборіддями; під час годування батька, після того як той зляже з хворобою Альцгеймера в якихось п’ятдесят три роки і буде наполегливо вважати Генрі за якогось Сема. «Справжній чоловік завжди розплачується з боргами, Семмі», – сказав якось батько, і, коли прийняв наступну ложку пластівців, молоко потекло по його підборіддю. Під час подібних подій колискова Бобра буде згадуватись йому і ненадовго наповнюватиме спокоєм. Не скакати, не грати.

Нарешті вони вдягли хлопчину повністю, крім однієї червоної кросівки. Він намагається натягти її самостійно, але тримає задом наперед. Бідолаха зовсім безпорадний, і Генрі відмовляється розуміти, як троє здорових хлопців могли кривдити його. Навіть якщо не брати до уваги плач, плач, подібного до якого Генрі ніколи не чув, як люди можуть бути такими жорстокими?

– Давай я допоможу, – каже Бобер.

– Омоу о? – запитує хлопчина з такою комічно здивованою міною, що Генрі, Джонсі та Піт знову регочуть. Генрі знає, що з розумово відсталих сміятися не можна, але нічого не може з собою вдіяти. У хлопчини від природи кумедна мармизка, як у мультяшного персонажа.

Бобер тільки всміхається.

– Взути кросівку, друже.

– Омоу сіку?

– Еге. Так ти її не взуєш. Це, бля, неможливо, вельможний сеньйоре.

Бобер бере у хлопця кросівку, і хлопчина з непідробним інтересом спостерігає, як Бобер вставляє в неї його ногу, міцно затягує на язичку шнурки і зав’язує їх бантиком. Коли він закінчує, хлопчина ще якийсь час дивиться на бантик, потім переводить погляд на Бобра. Тоді обхоплює його шию руками і смачно цілує в щоку.

– Хлопці, якщо кому-небудь розповісте, що він це зробив… – починає Бобер, але при цьому всміхається, явно задоволений.

– Так, так, ти більше не будеш із нами мати справ, довбаний ти збоченцю, – усміхаючись до вух, говорить Джонсі й простягає хлопчині валізку для сніданків, яку тримав у руках. – Це твоя?

Губи хлопчини розтягуються в щасливій усмішці, як у людини, котра знайшла старого друга; він хапає валізку.

– Убі-убі-у, – співає він. – Є в ас спав аато[53].

– Точно, – погоджується Джонсі, – у нас є одна справа. Потрібно тебе на хрін додому доправити. Дуґлас Кейвелл, так тебе звуть, еге ж?

Хлопчик обома брудними руками притискає до грудей валізку. Він смачно цілує її, точно так само, як Бобра до цього, і вигукує:

– Я Даддітс!

– Добре, – погоджується Генрі. Він бере одну руку хлопчака, Джонсі – другу, і разом вони допомагають йому стати на ноги. До Мейпл-лейн звідси лише три квартали, і вони могли б дійти туди за десять хвилин, якщо, звичайно, Річі зі своєю бандою не вештається поблизу, сподіваючись їх підстерегти. – Ідемо додому, Даддітсе. Твоя мама, певно, хвилюється.

Але спочатку Генрі посилає Піта на ріг будівлі, перевірити, чи вільна під’їзна дорога. Коли Піт повертається зі звісткою, що обрій чистий, Генрі дозволяє всій компанії дійти до рогу. На вулиці, щойно їх побачать люди, вони будуть у безпеці. Поки ж Генрі не ризикуватиме. Він знову висилає Піта вперед розвідати ситуацію і, якщо все буде спокійно, свиснути.

– Ои ішли, – говорить Даддітс.

– Може, й пішли, – відповідає Генрі, – але мені буде якось спокійніше, якщо Піт огляне.

Поки Піт у розвідці, Даддітс стоїть між ними, з безтурботною усмішкою розглядаючи картинки на валізці для сніданків. Генрі спокійний, він не перебільшував прудкості Піта. Якщо Річі з дружками спробують кинутися на нього, Піт увімкне реактивну тягу і залишить їх позаду в клубах пилу.

– Тобі, схоже, подобається цей мультик, а? – цікавиться Бобер, беручи валізку. Каже він неголосно. Генрі спостерігає за ними з цікавістю – чи зареве розумово відсталий через валізку? Не заревів.

– Ои Убі-Ду! – говорить хлопчина. У нього золотисте кучеряве волосся, і Генрі все ще не може визначити, скільки йому років.

– Я знаю, що вони Скубі-Ду, – терпляче вимовляє Бобер, – але вони ніколи не перевдягаються. Піт правий щодо цього. Ну правда ж, трахни мене, Фредді, так?

– Ак!

Він тягне руки по валізку, і Бобер віддає яскраво-жовту пластикову коробочку. Хлопчина притискає її до грудей і всміхається їм. Прекрасна усмішка, думає Генрі і сам починає всміхатися. Від цієї усмішки у нього народжується уявний образ: ось наплаваєшся в морі, змерзнеш як собака, але потім виходиш на берег, накидаєш на худі плечі і вкриту гусячою шкірою спину м’який рушник, і стає так тепло, так приємно…

Джонсі теж усміхається.

– Даддітсе, – говорить він, – хто з них собака?

Розумово відсталий дивиться на нього, продовжуючи всміхатись, але тепер спантеличено.

– Собака, – говорить Генрі. – Хто з них собака?

Хлопчик переводить погляд на Генрі, збентеження посилюється.

– Хто з них Скубі, Даддітсе? – питає Бобер, і обличчя Даддітса прояснюється. Він указує:

– Убі! Убі-Убі-Ду! Ін оака!

Усі регочуть, Даддітс теж сміється, і тут лунає свист Піта. Вони починають рухатись і проходять приблизно чверть шляху під’їзною дорогою, коли Джонсі каже:

– Стійте! Стійте!

Він біжить до одного з брудних вікон будинку, прикривши очі від сонця, припадає до скла, і Генрі раптом згадує, навіщо вони сюди прийшли. Піхва Тіни Джин Як-Там-Її. Тепер здається, ніби це було тисячу років тому.

Секунд через десять Джонсі кличе:

– Генрі! Бобре! Йдіть-но сюди! Пацана там залиште!

Бобер біжить до Джонсі. Генрі повертається до розумово відсталого і каже:

– Стій тут, Даддітсе, нікуди не йди, зрозумів?

Даддітс дивиться на нього, зелені очі сяють, валізка притиснута до грудей. За секунду він киває, і Генрі біжить до друзів. Їм доводиться притиснутися один до одного плечима, щоб усім разом зазирнути у вікно, і Бобер бурчить, що хтось наступив йому на довбаний палець, але врешті-решт це їм вдається. Приблизно через хвилину, спантеличений тим, що вони так і не з’явилися на вулиці, до них приєднується Піт, він втискає голову між плечей Генрі і Джонсі. Четверо хлопчаків біля брудного вікна порожнього кабінету, троє з них дивляться, прикриваючи руками очі від сонця, і п’ятий стоїть у них за спиною на порослій травою під’їзній дорозі, притискаючи валізку для сніданків до вузьких грудей і дивлячись на білясте небо, крізь яке намагається пробитися сонце. За брудним склом (на якому залишаться півкруглі сліди в тих місцях, де до нього торкалися їхні лоби) порожнє приміщення. На курній підлозі розкидані численні сплюснуті пуголовки, у яких упізнаються презервативи. На стіні, прямісінько навпроти вікна, висить дошка для оголошень. До неї пришпилені кнопками карта Нової Англії і полароїдний знімок жінки, яка піднімає спідницю. Ніякої піхви не видно, можна розгледіти лишень шматочок білих трусиків. І вона не школярка. Вона доросла, років тридцять щонайменше.

– Господи Боже, – нарешті каже Піт, з огидою дивлячись на Джонсі. – І ми приперлися сюди заради цього?

Спочатку Джонсі збирається захищатись, але потім усміхається і вказує великим пальцем за спину.

– Ні, – каже він. – Ми прийшли сюди заради нього.

6

Зі спогадів Генрі висмикнуло дивовижне і зовсім несподіване усвідомлення того, що він охоплений жахом і цей стан триває вже якийсь час. Якась нова біда підкралася до самого порога його свідомості, де зупинилася, стримувана живими спогадами про знайомство з Даддітсом. Тепер же вона кинулася вперед зі страхітливим воланням, вимагаючи визнання.

Він загальмував ногами й зупинився серед дороги, розмахуючи руками, щоб знову не гепнутися на сніг. Кілька хвилин він просто стояв, важко дихаючи і широко розплющивши очі. Що цього разу? Він за дві з половиною милі від «Діри в стіні», майже на місці, то що, чорт забирай, сталося ще?

«Хмара, – подумав він. – Це щось на зразок хмари. Не знаю, що це, але я її відчуваю. Ще ніколи в житті я нічого не відчував так виразно. Принаймні в дорослому житті. Потрібно зійти з дороги. Потрібно забратися від неї подалі. Забратися від цього фільму. Там, у хмарі, кіно. З тих, що подобаються Джонсі. Страшне».

– Маячня, – пробурмотів він, знаючи, що це не маячня.

Він чув, що наближається осине гудіння двигуна. Звук ішов з боку «Діри в стіні» і наростав стрімко. Двигун снігохода, найімовірніше це «Арктик кет»… Але ще наближалася червоно-чорна хмара з кіно всередині, якась страшна чорна енергія.

На мить Генрі заціпенів від сотні дитячих страхів: страшні штуки під ліжком і в домовинах, мокриці, що ворушаться під перевернутим каменем, і шерстистий холодець – залишки від давно спеченого щура, виявлені, коли батько відсунув від стіни грубку, щоб перевірити розетку. А ще зовсім не дитячі страхи: батько, який загубився у власній спальні й реве на весь голос від страху; Баррі Ньюмен, котрий вибігає з кабінету Генрі з перекошеним від жаху обличчям, бо його змусили дивитися на те, чого він не хотів і, можливо, не міг побачити; сам Генрі о четвертій ранку сидить зі склянкою віскі, коли весь світ – млява пустеля, його розум – млява пустеля, до світанку тисяча років і всі колискові зникли. Усі ці речі були в червоно-чорній хмарі, яка неслася на нього, подібно до біблійного блідого коня, усі ці речі та багато інших. Усе погане, що будь-коли траплялось у нього на шляху, тепер наближалося до нього, не на блідому коні, а на старому снігоході з іржавим мотором. Не смерть, але гірше за смерть. То був Сірий.

«Тікай з дороги! – закричав мозок. – Тікай з дороги негайно! Ховайся!»

Мить він не міг поворухнутись, ноги наче налилися свинцем. Поріз на стегні, що залишився від ручки управління поворотниками, горів вогнем. Тепер він розумів, що відчуває олень, спійманий на дорозі світлом фар, або бурундук, який безглуздо стрибає на одному місці перед наближенням газонокосарки. Хмара позбавила його здатності допомогти самому собі. Він здерев’янів на її стрімкому шляху.

Хоч як дивно, з місця його змусили зрушити думки про самогубство. Не для того це бажання було вистраждане п’ятьма сотнями безсонних ночей, щоб його відняла якась мисливська лихоманка. Ні, чорт забирай! Не буде так. Одна річ страждати й мучитись, але дозволити власному заляканому тілу насміятися з цих мук, просто стояти тут і чекати, поки на нього налетить демон… Ні, він не дозволить, щоб це сталося.

І він почав рух. Але той рух був подібний до нічного страхіття, у якому ти насилу пробираєшся крізь густе, як іриска, повітря. Ноги його піднімались і опускались повільно, як у підводному балеті. Невже він біг по дорозі? Біг по-справжньому? Зараз це здавалося неможливим, хоч як пам’ять переконувала його в протилежному.

Проте він рухався, поки завивання мотора наближалось, переростаючи в стрекітливе ревіння, і нарешті дістався до дерев на південному боці дороги. Йому вдалося заглибитися в зарості футів на п’ятнадцять[54], там уже й сніг не лежав, тільки запашна руда глиця була ледь притрушена білим. Там Генрі впав на коліна, схлипуючи від жаху і затискаючи руками в рукавичках рот, щоб заглушити звук. А якщо його почують? Сірий. Хмара була отим Сірим, і якщо вона його почує?

Він заповз за оперезаний мохом стовбур ялини, схопився за нього, потім визирнув із-за нього крізь завісу скуйовдженого спітнілого волосся. У денній імлі він зауважив проблиск світла. Проблиск затремтів, застрибав, округлився й перетворився на світло фари.

Генрі безсило застогнав. Чорнота наближалася. Здавалося, вона затулила його розум, подібно до того як тінь Землі закриває Місяць під час затемнення, наповнила його страшними образами: молоко на підборідді батька, паніка в очах Баррі Ньюмена, худі тіла й божевільні очі за колючим дротом, жінки без шкіри та повішені чоловіки. На мить його розуміння світобудови наче вивернулося навиворіт, як кишеня, і він зрозумів, що заражене все … або може заразити. Все. Причини, що змусили його думати про самогубство, здавалися дріб’язковими перед обличчям нової небезпеки.

Він притиснувся ротом до стовбура, щоб не закричати, відчув, як його губи вкарбували поцілунок у м’яку поверхню моху, продавивши його вглиб, туди, де було волого й відчувався смак кори. Цієї миті «Арктик кет» промайнув повз, і Генрі впізнав фігуру, яка сиділа на ньому, людину, яка виділяла червоно-чорну хмару, що наповнила розум Генрі сухим жаром.

Він уп’явся зубами в мох, закричав у кору, вдихнув шматочки моху, навіть не помітивши цього, і знову закричав. Потім він просто стояв на колінах, тримаючись за стовбур і трясучись усім тілом, прислухаючись до звуку снігохода, що віддалявся на захід. Генрі стояв так, поки звук перетворився на неспокійне завивання і затих остаточно.

«Там десь Піт, – подумав він. – Воно прийде до Піта і до жінки».

Генрі вибрався назад на дорогу, не помічаючи, що в нього знову пішла носом кров, і рушив у бік «Діри в стіні», хоча тепер міг хіба що шкутильгати. Але, можливо, від цього вже нічого не залежало, бо в будиночку вже все було скінчено.

Чим би не було те моторошне, що він відчув, воно вже відбулося. Один із його друзів помер, другий помирав, а третій, бережи його Господь, став кінозіркою.

Розділ 7
Джонсі і Бобер

1

Бобер знову це сказав. Не «бобризм», а звичайну коротку лайку, яку промовляєш, коли тебе притискають до стінки і ти не можеш інакше висловити жах від побаченого.

– Блядь! От же… блядь!

Хоч як боляче було Маккарті, він подбав про те, щоб клацнути обома вимикачами, ввімкнувши довгі люмінесцентні лампи з обох боків від дзеркала в шафці з ліками і ще одну, в круглому плафоні на стелі. Ці лампи наповнювали кімнату яскравим рівним світлом, яке надавало їй схожості з фотографією місця злочину… але з присмаком сюрреалізму, бо світло не було абсолютно рівним, його мерехтіння було досить, аби розуміти: електрика надходить від генератора, а не по дротах від гідроелектростанції, яка обслуговує Деррі й Банґор.

На небесно-блакитній кахляній підлозі темніли плями й маленькі калюжки крові, але ближче до унітаза і ванни вони зливалися в червону змію з червоними відростками. Крім того, кахлі були суцільно замазані слідами черевиків, яких ні Джонсі, ні Бобер не знімали. На блакитній вініловій душовій завісі виднілися розмазані відбитки чотирьох пальців, і Джонсі подумав: «Напевне, він схопився за завісу, щоб не впасти, коли повертався, збираючись сідати».

Так, але це не найстрашніше. Найстрашніше те, що Джонсі побачив уявним поглядом: Маккарті повзе по кахляній підлозі, одна рука заведена за спину, він затискає себе, намагається щось утримати всередині.

– Блядь! – знову вимовив Бобер, голос його тремтів. – Я не хочу на це дивитися, Джонсі… Старий, я не можу цього бачити.

– Треба йти. – Свій голос Джонсі почув неначе збоку. – Ми зможемо, Бобре. Якщо ми змогли того разу вистояти проти Річі Ґренадо з його друзяками, вистоїмо й зараз.

– Не знаю, старий, не знаю…

Джонсі теж не знав, але взяв Бобра за руку. Пальці Бобра в паніці стислися на його пальцях, і вони разом зробили крок уперед. Джонсі намагався не торкатися крові, але це було важко, тому що кров була тут усюди. І не тільки кров.

– Джонсі, – сухим голосом напівпошепки вимовив Бобер. – Бачиш оцю погань на завісі?

– Бачу.

На розмитих відбитках виднілися крихітні нарости, схожі на червонувату цвіль. Те саме було на підлозі, не всередині жирної кривавої змії, а у вузьких проміжках між кахлями.

– Що це?

– Не знаю, – сказав Джонсі. – Таке ж лайно, здається, було в нього на обличчі. Помовч хвилину. – І потім: – Містере Маккарті?… Ріку?

Маккарті, який сидів на унітазі, не відгукнувся. З якоїсь причини він знову вдягнув помаранчеву шапку, відворот якої стирчав під несподіваним косим кутом. А так він був абсолютно голим. Маккарті сидів, упершись підборіддям у груди, наче пародіюючи глибоку задуму (утім, може, це була й не пародія, хто знає?). Очі майже заплющені, руки виховано прикривають лобок. Кров стікала по стінці унітаза широкою густою смугою, але на самому Маккарті крові не було, принаймні Джонсі її не бачив.

Але він бачив дещо інше: шкіра на животі Маккарті висіла двома в’ялими мішками. Вигляд її викликав у Джонсі якісь невиразні спогади, і секунди за дві він згадав: такий вигляд мав живіт Карли після того, як вона випускала на світ кожного з їхніх чотирьох дітей. Над стегнами Маккарті, там, де нависали невеликі складки жиру, шкіра просто почервоніла, але весь живіт був поцяткований маленькими рубцями. Якщо Маккарті завагітнів, то, вочевидь, якимось паразитом: ціп’як, глисти або щось подібне. Тільки з його пролитої крові щось росло. І що він там сказав, коли лежав у ліжку Джонсі, загорнувшись у покривала? «Ось стою під дверима і стукаю…» Джонсі вже всією душею шкодував, що відгукнувся на цей стук. Він уже шкодував, що не застрелив його тоді в лісі. Так, тепер усе бачилося йому в набагато чіткішому світлі. До нього прийшла та чистота думки, яка іноді осяває жах, і в цьому стані він пошкодував, що не всадив кулю в Маккарті до того, як побачив помаранчеву шапку та сигнальний жилет. Це нікому б не зашкодило, але могло допомогти.

– Стою під дверима і стукаю по дупі, – пробурмотів Джонсі.

– Джонсі? Він ще живий?

– Не знаю.

Джонсі зробив іще крок уперед і відчув, як пальці Бобра зісковзнули з його кисті, схоже, ближче підійти до Маккарті Бобер уже не міг.

– Ріку? – приглушеним голосом промовив Джонсі. Голосом, яким говорять, коли намагаються не розбудити дитину. Голосом, на який переходять біля трупа. – Ріку, ти…

Під людиною, яка сиділа на унітазі, гримнуло потужне пердіння, і кімната моментально наповнилася їдким смородом екскрементів і полістирольного клею. Джонсі здивовано подумав, як це завіса на душі не розплавилася.

З унітаза долинув сплеск. Не звичайне «бовть», як коли лайно падає у воду, принаймні так здалося Джонсі. Це було більше схоже на те, як риба хлюпається в ставку.

– Мати моя рідна, ну й сморід! – вигукнув Бобер. Він прикрив тильним боком долоні рот і ніс, тому його слова прозвучали приглушено. – Але якщо він пердить, то живий. Так, Джонсі? Він же ще…

– Помовч, – сказав Джонсі. Власний спокій його вразив. – Просто помовч, добре?

І Бобер замовк.

Джонсі просунувся ще далі. Тепер йому було видно все: крапочку крові на правій брові Маккарті, червоний поріст у нього на щоці, кров на блакитній пластиковій завісі, жартівливу табличку «Ламарове місце для роздумів», яка висіла відтоді, як тут був біотуалет, а щоб прийняти душ, потрібно було спочатку накачати в нього воду. Він побачив драглистий проблиск між повік Маккарті і тріщинки в нього на губах, які в цьому світлі здавалися фіолетовими й запаленими. Він відчув нездоровий запах випущених газів і навіть майже побачив його: ось він піднімається вгору мерзенними темно-жовтими смугами, як гірчичний газ.

– Маккарті? Ріку? Ти мене чуєш?

Він поклацав пальцями перед самими прикритими очима. Нічого. Тоді Джонсі лизнув зовнішній бік зап’ястя й підніс руку спершу до ніздрів Маккарті, потім до губ. Нічого.

– Він помер, Бобре, – сказав він, задкуючи.

– Нічого подібного, – випалив Бобер. Голос його звучав уривчасто, з якоюсь абсолютно недоречною образою, ніби Маккарті порушив усі правила гостинності. – Він щойно лайно відклав, старий, я чув.

– Не думаю, що це було…

Бобер ступив повз нього, боляче притиснувши постраждале стегно Джонсі до раковини.

– Ну все, годі вже, приятелю! – крикнув Бобер, потім узявся за кругле, вкрите ластовинням, м’яке плече Маккарті й потрусив. – Уставай! Підйом…

Маккарті трохи нахилився в бік ванни, і на мить Джонсі здалося, що Бобер таки має рацію і ця людина жива й намагається підвестись. Але потім Маккарті впав з унітаза у ванну, потягши перед собою завісу прозорою синюватою хмарою. Помаранчева шапка звалилася з голови. Пролунав тріск кістки, коли череп ударився об порцеляну, а потім Джонсі та Бобер заволали і вчепилися один в одного. Крик жаху в маленькій, викладеній кахлями кімнаті пролунав оглушливо. Зад Маккарті був буквально вивернутий гігантським кривавим кратером посередині, схожим на місце якогось удару величезної сили. Лише мить рану було видно, потім Маккарті завалився у ванну долілиць, і завіса, що опустилася на місце, приховала його, але за цю мить Джонсі здалося, що діра була не менш ніж фут[55] у діаметрі. Чи це можливо? Фут? Ні, цього не може бути.

В унітазі щось знову хлюпнуло, причому з такою силою, що крапелька кривавої води полетіла на сидіння, теж блакитне. Бобер витяг шию, щоб зазирнути всередину, але Джонсі зачинив кришку і всівся на неї зверху, навіть не думаючи заглядати.

– Ні! – сказав він.

– Ні?

– Ні.

Бобер спробував був дістати зубочистку з передньої кишені комбінезона, вийняв десяток, не втримав і впустив на підлогу. Вони розсипалися по заляпаних кров’ю блакитних кахлях. Бобер подивився на них, потім звів погляд на Джонсі. У його очах стояли сльози.

– Як Даддітс, старий, – сказав він.

– Про що це ти?

– Не пам’ятаєш? Він теж був майже голим. Ті виродки стягли з нього футболку і штани, залишили його в самих трусах. Але ми врятували його. – Бобер гаряче закивав, наче Джонсі посміявся або хотів посміятися з його слів.

Джонсі й не думав сміятися, хоча Маккарті анітрохи не нагадував йому Даддітса. У нього перед очима досі стояло, як Маккарті валиться у ванну, як шапка злітає з його голови, як колишуться жирові відклади на грудях («Цицьки від легкого життя», – називав їх Генрі завжди, коли помічав під футболкою в чоловіка). І як потім його зад повертається до світла, яскравого флуоресцентного світла, яке не зберігає таємниць і вибовкує все своїм монотонним дзижчанням. Ідеальна біла чоловіча дупа, безволоса, що тільки-но почала обвисати і робитися в’ялою, тисячі таких він бачив у різних роздягальнях, де перевдягався й мився під душем, у нього самого така починала формуватись (або, точніше, раніше починала формуватись, до того як його збила машина, змінивши форму його задньої частини, ймовірно, назавжди); тільки він ніколи не бачив того, на що тепер перетворилася дупа Маккарті. Неначе хтось усередині вистрілив із рушниці або пустив сигнальну ракету, щоб… що?

В унітазі знову щось хлюпнуло. Кришка підскочила. Це була відповідь, не гірша за інші. Щоб вибратися, звичайно ж.

Щоб вибратися.

– Сядь зверху, – сказав Джонсі Бобру.

– Що?

– Сядь на кришку! – мало не закричав Джонсі, і цього разу Бобер зі здивованим виглядом квапливо опустився на закриту кришку. У холодному викривальному флуоресцентному світлі ламп шкіра Бобра виглядала білою, як крейда, і на ній чітко вимальовувалася кожна цятка, кожна волосинка чорної щетини. Губи здавалися фіолетовими. Над його головою висіла стара табличка «Ламарове місце для роздумів». У широко розплющених блакитних очах Бобра застиг жах.

– Я сиджу, Джонсі… Бачиш?

– Так. Вибач, Бобре. Просто посидь поки тут, гаразд? Що б у нього не було всередині, тепер воно в пастці. Йому тепер нікуди подітися, тільки в стічний бак. Я повернусь…

– Ти куди? Я не хочу, щоб ти залишав мене тут самого сидіти на очку біля мерця. Якщо ми обидва втечемо…

– Ми не тікаємо, – твердо вимовив Джонсі. – Це наше місце, і ми нікуди не тікаємо. – Що звучало, звісно, шляхетно, але насправді він просто боявся, що ота штука, яка сиділа зараз в унітазі, могла бігати швидше за них. Або повзати. У голові з неймовірною швидкістю промайнули сцени з сотні фільмів жахів: «Паразит», «Чужий», «Вони прийшли зсередини». Карла відмовлялася ходити з ним на такі фільми і гнала його вниз дивитися телевізор у кабінеті, коли він приносив їх додому на відеокасетах. Але один із цих фільмів – що-небудь із побаченого в ньому – тепер міг урятувати їхні життя. Джонсі подивився на червонувату плісняву, що пробивалася з кривавих відбитків Маккарті. Коротше кажучи, врятувати від тієї штуки в унітазі. Але пліснява… Хто міг таке передбачити?

Тварюка в унітазі знову стрибнула, глухо стукнувшись об внутрішній бік кришки, але Бобер без зусиль зміг утримати кришку на місці. Це добре. Може, те, що всередині, потоне там, хоча Джонсі на це особливо не сподівався – адже воно жило всередині Маккарті, чи не так? Воно досить тривалий час мешкало всередині містера Ось-Стою-Під-Дверима-І-Стукаю. Можливо, всі чотири дні, поки він блукав лісом. Схоже, воно уповільнило зростання його бороди і спричинило випадання зубів. Воно ж змусило Маккарті випускати гази так, що це не могло лишитися непоміченим навіть у найввічливішому і найтолерантнішому товаристві, – якщо вже зовсім відверто, то пуки більше були схожі на атаку отруйним газом, – але сама істота, судячи з усього, чудово почувалася… жила… росла…

Джонсі виразно уявив собі білих хробаків, що кишать і виповзають зі шматка сирого м’яса.

До горла з утробним чвяком підступив клубок.

– Джонсі? – Бобер почав уставати. Він здавався украй стривоженим.

– Бобре, сядь!

Бобер сів, і вчасно. Тварюка в унітазі підстрибнула, вдарила в кришку з коротким глухим звуком. Ось. Стою під дверима і стукаю.

– Пам’ятаєш, як у тому фільмі «Смертельна зброя» партнер Мела Ґібсона боявся встати з унітаза? – запитав Бобер. Він посміхнувся, але голос його звучав сухо, а в очах стояв страх. – У нас таке саме, еге ж?

– Ні, – заперечив Джонсі, – тому що в нас нічого не вибухне. До того ж я не Мел Ґібсон, а ти занадто білий, щоб бути Денні Ґловером. Слухай, Бобре, я зараз піду в сарай…

– Гей, ні! Не кидай мене тут самого.

– Заткнись і слухай. Там є ізоляційна стрічка, так?

– Так, висить на стіні. Здається…

– Авжеж, висить на стіні. Над банками з фарбою, здається. Здоровенний рулон. Я візьму його, повернусь і примотаю кришку. Потім…

Воно знову підстрибнуло. Люто. Немов чуло їх і розуміло. «А хто сказав, що воно не розуміє?» – подумав Джонсі. Коли воно з силою вдарило в кришку, Бобер здригнувся.

– А потім ми вшиємося на фіг звідси, – закінчив Джонсі.

– На «Кеті»?

Джонсі кивнув, хоч і забув зовсім про снігохід.

– Так, на «Кеті». І Генрі з Пітом заберемо…

Бобер похитав головою.

– Той тип на гелікоптері говорив про карантин. Напевно, через нього вони досі не повернулися, як гадаєш? Напевно, їх і затримав…

Бум!

Бобер підстрибнув. Як і Джонсі.

– …карантин.

– Може, – погодився Джонсі. – Але слухай, Бобре… Я краще проведу карантин із Пітом і Генрі, ніж тут із… ніж тут.

– Давай просто його змиємо, а? – запропонував Бобер. – Давай?

Джонсі похитав головою.

– Чому?

– Тому що я бачив діру, яку воно пройшло, щоб вибратися, – сказав Джонсі. – І ти її бачив. Я не знаю, що це, але ми не позбудемося його, просто смикнувши за ручку. Воно занадто велике.

– Сука! – Бобер стукнув себе по лобі основою долоні.

Джонсі кивнув.

– Добре, Джонсі. Неси ізоляцію.

У дверях Джонсі зупинився й озирнувся.

- І, Бобре…

Бобер запитально підвів брови.

– Сиди міцно, приятелю.

Бобер захіхікав, за ним і Джонсі. Вони подивились один на одного, Джонсі в отворі дверей, Бобер на закритому унітазі, пирхаючи й давлячись сміхом. Потім Джонсі поспішив через велику кімнату (хіхікаючи – «сиди міцно», що більше він про це думав, то смішніше йому ставало) до кухонних дверей. Його кидало то в жар, то в холод, панічний страх змінювався нападами веселощів. Сиди міцно. Триндець і святі банани!

2

Бобер чув, як Джонсі посміювався в кімнаті, як він сміявся, виходячи у двері. Незважаючи ні на що, Бобер був радий чути цей звук. У Джонсі видався важкий рік. Коли тебе збиває машина… Спочатку вони думали, що бідний старий Джонсі не видряпається, і це було жахливо, адже йому ще не було й сорока. Поганим був рік для Піта, який забагато пив. Поганим рік був для Генрі, який останнім часом якось дивно занурювався у себе, це Боброві було незрозумілим і не подобалось… А тепер, мабуть, можна сказати, що поганим цей рік був і для Бобра Кларендона. Звичайно ж, це всього лиш один день із трьохсот шістдесяти п’яти, але все-таки ти не щодня прокидаєшся вранці з думкою про те, що опівдні в тебе у ванні лежатиме голий труп, а ти будеш сидіти на закритому унітазі, втримуючи всередині те, чого навіть не бачив…

– Ні, – наказав самому собі Бобер, – ти не станеш туди заглядати, зрозумів? Просто не станеш.

Та й не доведеться. Джонсі повернеться з ізоляцією за кілька хвилин. Питання в тому, куди йому хотілося піти, поки Джонсі не повернувся. Куди б він міг піти, щоб на душі стало спокійно й добре?

До Даддітса, ось куди. Думки про Даддітса його завжди заспокоювали. І про Роберту теж. Безперечно.

Бобер усміхнувся, згадав маленьку жінку в жовтій сукні, яка стояла біля під’їзду свого будинку на Мейпл-лейн того дня. Посмішка стала ширшою, коли він згадав, як вона їх помітила. Вона покликала, назвавши його на ім’я. Вона покликала його.

3

– Даддітсе! – кричить вона, маленький сивуватий горобчик у сукенці в квіточку, і кидається по тротуару до них.

Даддітс із задоволеним виглядом іде зі своїми новими друзями, розмовляючи зі швидкістю шість невиразних слів на хвилину. У його лівій руці валізка для сніданків зі Скубі-Ду, а правою він тримається за руку Джонсі, життєрадісно розгойдуючи її вперед-назад. Його мова складається практично лише з голосних, але найбільше Бобра вражає те, що він розуміє майже кожне слово.

Ледве помітивши сивувату пташку, Даддітс відпускає руку й кидається до неї, вони біжать одне до одного, і ця сцена нагадує Бобру мюзикл про сім’ю співаків на прізвище чи то фон Кріппи, чи то фон Краппи[56], щось таке.

– Аммо! Аммо! – надриваючись, кричить Даддітс: «Мамо! Мамо!»

– Де ти був? Де ти був, нестерпний хлопчиську, бешкетнику Даддітсе?

Вони сходяться, і Даддітс виявляється настільки більшим за неї – та ще й вищим дюйми на два-три, – що Бобер здригається, очікуючи, що жінка-пташка зараз буде розчавлена, як той койот у мультиках. Але замість цього вона підхоплює Даддітса і кружляє навколо себе. Його ноги в кросівках летять у повітрі, рот розтягується до вух із виразом абсолютного щастя й захвату.

– Я вже збиралася йти дзвонити в поліцію, ах ти гуляко, ах ти старий негіднику…

Вона бачить Бобра та його друзів і ставить сина на землю. Усмішка полегшення зникає, вона серйознішає і йде до них прямо по накресленій сітці для класиків – хоч як це сумно, думає Бобер, навіть у цю нехитру гру Даддітс ніколи не зможе пограти. Сльози на її щоках блищать у сяйві сонця, що нарешті проглянуло з неба.

– Отакої! – шепоче Піт. – Зараз ми отримаємо.

– Спокійно! – тихо й швидко промовляє Генрі. – Нехай спершу погаласує, а потім я їй усе поясню.

Але вони помилилися, оцінивши Роберту Кейвелл за стандартами багатьох дорослих, які вважають хлопчаків їхнього віку завжди винними, доки не буде доведено протилежне. Роберта Кейвелл не така, і її чоловік теж. Кейвелли інакші. Даддітс зробив їх інакшими.

– Хлопчики, – каже вона, – він заблукав? Загубився? Я так боялася дозволяти йому ходити самому, але він хоче бути справжнім хлопчиком…

Вона з силою стискає однією рукою пальці Бобра, а другою пальці Піта. Потім відпускає їх, бере руки Джонсі й Генрі і робить із ними те саме.

– Мем… – починає Генрі.

Місіс Кейвелл дивиться на Генрі зосереджено, немов силкується прочитати його думки.

– Він не просто заблукав. Не просто загубився.

– Мем, – робить другу спробу Генрі і тут же розуміє, що збрехати не вдасться. На нього спрямований погляд зелених очей, такий, як у Даддітса, тільки осмислений і розумний, уважний і допитливий. – Так, мем, він не просто заблукав.

– Адже зазвичай він одразу йде додому. Він каже, що не може заблукати, тому що бачить лінію. Скільки їх було?

– Та небагато, – каже Джонсі й кидає швидкий погляд на Генрі. Даддітс позаду них знайшов на сусідській галявині кілька останніх кульбаб і тепер лежить біля них на животі, обдуває пухнасті головки і з блаженним виразом дивиться, як парашутики розлітаються на вітрі. – Кілька хлопців дражнили його, мем.

– Великих хлопців, – додає Піт.

І знову її очі обмацують їх, спочатку Джонсі, потім Піта, відтак Бобра, а потім Генрі.

– Ходімо з нами до будинку, – говорить вона. – Я хочу почути подробиці. Даддітс щодня випиває велику склянку «Зарексу»[57] – це його улюблений напій, – але ви, я гадаю, віддасте перевагу чаю з льодом. Вгадала?

Троє дивляться на Генрі, той, подумавши, киває.

– Так, мем. Чай з льодом – те, що треба.

І ось вона веде їх до будинку, де вони проведуть стільки часу в наступні роки, будинок номер 19 на Мейпл-лейн, – тільки насправді веде їх Даддітс, підстрибуючи, то прискорюючи, то сповільнюючи крок, іноді піднімаючи над головою жовту валізку зі Скубі-Ду, але незмінно, зауважує Бобер, тримається приблизно на одній відстані від дороги, залишаючись десь на фут від трав’яного бордюру між проїзною частиною і тротуаром. Багато років по тому, після випадку з тією дівчинкою Рінкенгауер, він згадає, що сказала тоді місіс Кейвелл. Вони всі згадають. «Він бачить лінію».

4

– Джонсі! – гукнув Бобер.

Без відповіді. Господи, здається, ніби Джонсі немає вже цілу вічність. Напевне, він пішов не так давно, але Бобер цього не міг визначити – уранці він забув надіти годинник. Нерозумно, звичайно, але він ніколи зірок з неба не знімав, уже міг би й звикнути. Поруч із Джонсі та Генрі вони з Пітом обидва здавалися ідіотами. Хоча Джонсі й Генрі ніколи до них так не ставились, і це було однією з тих їхніх рис, які Бобра захоплювали.

– Джонсі!

Відповіді все немає. Напевне, просто не може знайти стрічку. Якийсь мерзенний голосок із найдальшого куточка свідомості підказував Бобру, що річ зовсім не в плівці, що Джонсі просто втік, залишивши його сидіти на очку, як Денні Ґловер у тому фільмі, але він відмовлявся прислухатися до цього голосу, бо Джонсі ніколи б так не вчинив. Вони друзі до могили і завжди ними були.

«Отож, – відгукнувся мерзенний голосок. – Ви були друзями до могили. Ось кінець і настав».

– Джонсі? Ти там, друже?

Далі тиша. Може, стрічка звалилася з цвяха, на якому висіла?

Під ним теж тиша. Та й не може такого бути, щоб Маккарті висрав в унітаз якесь чудовисько! Щоб він породив – ох! – звіра в унітазі! Це схоже на якусь пародію на фільм жахів у передачі «Суботнього вечора в прямому ефірі». І якщо навіть це сталося, звір в унітазі вже, напевне, потонув або пішов глибше. У пам’яті раптом виник рядок із одного вірша, який вони читали Даддітсу по черзі, і добре, що їх було четверо, бо, якщо Даддітсу щось подобалося, він від цього не втомлювався. «Тай аок!» – бувало, кричав Даддітс, підбігаючи до одного з них із високо піднятою над головою книжкою, так само як ніс додому валізку для сніданків у перший день знайомства. «Тай аок! Тай аок!» – що в його випадку означало: «Читай “Ставок”! Читай “Ставок”!» Це був «Ставок Макелліґота» доктора Сьюза, вірш, який починався рядками, що легко запам’ятовуються:

Фермер сказав, сміючись, мені так:

– Друже, я бачу, ти справжній дивак!

Всяк знає, що марною буде робота -

Рибалити на ставку Макелліґота!

І все ж риба там водилася, принаймні в уяві хлопчика. Багато риби. Великої риби.

Утім, під кришкою унітаза було тихо, ні сплесків, ні ударів. Причому вже досить давно. А якщо швидко зазирнути всередину? Трохи відкрити кришку й одразу ж її закрити, якщо раптом…

Але останніми словами Джонсі були: «Сиди міцно, приятелю!» І, мабуть, його краще послухатися.

«Джонсі вже, напевне, за милю звідси, – припустив огидний внутрішній голосок. – І прискорюється».

– Ні, він не тікав, – уголос мовив Бобер. – Джонсі не такий.

Він злегка підвівся над закритою кришкою, чекаючи стрибка тварюки, але нічого не сталося. Можливо, воно вже ярдів за шістдесят[58] звідси, плаває серед екскрементів у стічному баку. Джонсі говорив, що воно занадто велике, щоб піти вниз, але, оскільки ніхто з них його не бачив, сказати точно було неможливо. Та в будь-якому разі мосьє Бобер Кларендон сидітиме тут скільки треба. Бо пообіцяв. Бо час завжди тягнеться дуже повільно, коли хвилюєшся або коли тобі страшно. І ще – бо він довіряв Джонсі. Джонсі й Генрі ніколи не кривдили його і не сміялися з нього, з нього і з Піта. І ніхто з них ніколи не ображав Даддітса і тим більше не сміявся з нього.

Бобер усміхнувся. Даддітс із його валізкою Скубі-Ду. Даддітс лежить на животі та обдуває кульбабки. Даддітс пустує надворі, щасливий, як пташка на дереві. Люди, які називають таких дітей особливими, навіть не знають, наскільки праві. Так, він був особливим, він для них був подарунком від цього поганого світу, якому зазвичай на тебе класти. Даддітс був їхнім особистим, особливим подарунком, і вони любили його.

5

Вони сидять у сонячному закутку кухні – хмари розійшлися, як за помахом чарівної палички, – п’ють чай із льодом і спостерігають за Даддітсом, який випиває свій «Зарекс» (жахливого вигляду помаранчеву рідину) трьома величезними гучними ковтками, після чого біжить надвір гратися.

Найбільше говорить Генрі, він розповідає місіс Кейвелл, що великі хлопці «просто штовхали його». Що вони трохи розійшлись і порвали йому футболку, це налякало Даддітса, і він розплакався. Що Річі Ґренадо з дружками зняли з нього штани, не згадується, як не згадується і про той обід, яким вони хотіли нагодувати Даддітса, а коли місіс Кейвелл питає, чи знають вони цих великих хлопців, Генрі, трохи повагавшись, відповідає, що ні, нікого з них на ім’я він не знає, це були просто якісь старшокласники. Вона дивиться на Бобра, Джонсі й Піта, всі хитають головами. Можливо, вони чинять неправильно – адже це може зашкодити Даддітсу в майбутньому, – але вони не можуть настільки відступити від правил, за якими живуть. Бобер уже не розуміє, як вони взагалі наважилися втрутитись. Пізніше інші скажуть те саме. Вони дивуються власній сміливості, і ще їх вражає, що вони сидять тут і п’ють чай, а не заліковують рани в довбаній лікарні.

Місіс Кейвелл хвилину сумно дивиться на них, і Бобер розуміє, що їй відомо багато з того, чого вони недоговорюють, може, досить для того, щоб цієї ночі вона не спала. Але ось на її обличчі з’являється усмішка. Вона всміхається, дивлячись на Бобра, і від цього в нього по всьому тілу бігають мурашки.

– Це ж треба, скільки блискавок у тебе на куртці, – каже вона.

Бобер усміхається.

– Так, мем. Це моя куртка Фонзі. Спочатку вона належала братові. Ці хлопці сміються з неї, але вона мені все одно подобається.

– «Щасливі дні», – киває вона. – Нам вони теж подобаються. Даддітс обожнює їх. Вам варто якось увечері зайти до нас і подивитися телевізор разом з нами. З ним.

Погляд її сповнюється туги, ніби вона знає, що цього ніколи не станеться.

– Так, можна й зайти, – говорить Бобер.

– Було б чудово! – погоджується Піт.

Якийсь час вони сидять мовчки, просто спостерігаючи, як він грається надворі. Там є гойдалка з двома сидіннями. Даддітс пробігає за нею, штовхає порожні сидіння, щоб ті гойдалися самі по собі, зупиняється, складає на грудях руки, піднімає обличчя – циферблат без стрілок до неба – і сміється.

– Схоже, з ним усе гаразд, – каже Джонсі й допиває чай. – Напевне, вже забув усе, що з ним сталося.

Місіс Кейвелл почала була вставати, але знову сіла і подивилася на нього з подивом.

– О, зовсім ні, – сказала вона. – Він пам’ятає. Можливо, не так, як ви чи я, але пам’ятає. Напевне, сьогодні йому будуть кошмари снитися. Коли ми – я і його батько – заходимо до нього, він не може пояснити, що з ним. Це найгірше: він не може розповісти, що бачить або що, як йому здається, відчуває. Йому не вистачає слів.

Вона зітхає.

– А ось ті хлопці, напевне, його не забули. Якщо вони на нього чекають? Якщо вони чекають на вас?

– Ми про себе подбаємо, – говорить Джонсі. Голос його звучить доволі впевнено, але в очах занепокоєння.

– Можливо. А Даддітс? Я можу проводжати його до школи. Раніше я водила його до школи, тепер, мабуть, доведеться знову водити, принаймні якийсь час, але він так любить ходити додому сам!

– Так він почувається дорослим, – вставляє Піт.

Вона трохи нахиляється над столом і торкається руки Піта, від чого той спалахує.

– Авжеж, так він почувається дорослим.

– А давайте ми будемо його проводжати, – пропонує Генрі. – Ми всі ходимо до середньої школи, і нам буде неважко заходити сюди з Канзас-стрит.

Роберта Кейвелл не відповідає, маленька жінка-горобчик у квітчастій сукні просто сидить і уважно дивиться на Генрі, як людина, котра чекає закінчення анекдоту.

– Ви не проти, місіс Кейвелл? – питає Бобер. – Нам це неважко. Чи, може, ви не хочете, щоб ми цим займалися?

З обличчям місіс Кейвелл відбувається щось дивне: м’язи під шкірою сіпаються, одне око майже блимає, потім друге око все ж таки блимати починає. Вона дістає з кишені носовичок і сякається. Бобер думає: «Вона стримується, щоб не зареготати з нас». Коли дорогою додому, вже попрощавшись із Джонсі та Пітом, він розповість про свої підозри Генрі, той подивиться на нього, як на божевільного. «Вона стримувалася, щоб не заплакати, – скаже Генрі… і потім додасть майже ніжно: – бовдуре!»

– Ви будете це робити? – питає вона і, коли Генрі за всіх киває, трохи змінює запитання: – Чому ви будете це робити?

Генрі дивиться навколо себе, ніби хоче сказати: «Хто-небудь, поясніть їй».

– Він нам сподобався, мем.

Джонсі киває.

– Мені подобається, як він носить свою валізку для сніданків над головою…

– Так, охрініти можна, – каже Піт. Генрі хвицяє його по нозі під столом. Піт прокручує в голові те, що тільки-но сказав, – це видно з його обличчя, – і починає пекти раків.

Однак місіс Кейвелл, схоже, нічого не помічає, вона дивиться на Генрі.

– Він повинен виходити за чверть до восьмої, – каже вона.

– Ми в цей час завжди десь тут поряд буваємо, – відповідає Генрі. – Так, хлопці?

І хоча сьома сорок п’ять – для них трохи зарано, вони всі кивають і з готовністю підтверджують його слова.

- І ви будете це робити? – знову питає вона, і цього разу Бобер легко розуміє її тон: це той… як його… скепсисизм? Скептитизм? Коротше, вона повірити не може.

– Авжеж, – каже. – Хіба що ви думаєте, що Даддітс не захоче… ну, знаєте…

– Не захоче з нами справи мати, – закінчує за нього Джонсі.

– Ти це серйозно? – вигукує вона. Бобер думає, що вона звертається до самої себе, намагається переконати себе, що ці хлопці дійсно сидять на її кухні, що все це дійсно відбувається. – Ходити до школи з великими хлопцями? Та він вирішить, що до раю потрапив.

– Гаразд, – каже Генрі. – Ми зайдемо за чверть до восьмої і проведемо його до школи. А потім і додому приведемо.

– У нього уроки закінчуються о…

– Та ми знаємо, о котрій у йолопів в академії уроки закінчуються, – життєрадісно говорить Бобер і, ще навіть не побачивши приголомшених облич інших, розуміє, що сказав щось набагато гірше, ніж «охрініти». Він затуляє рота, лиш величезні очі над руками блимають. Джонсі буцає його в гомілку з такою силою, що Бобер трохи не перевертається разом зі стільцем, на якому сидить.

– Не звертайте на нього уваги, мем, – говорить Генрі. Він тараторить, що трапляється з ним лише в тих випадках, коли йому буває соромно. – Він просто…

– Нічого, – спокійно вимовляє вона. – Я знаю, як люди називають цю школу. Ми з Алфі іноді самі так говоримо. – Неймовірно, але ця тема, схоже, абсолютно її не цікавить. – Чому? – знову питає вона.

І хоч дивиться вона на Генрі, відповідає Бобер, незважаючи на свої щоки, які палахкотять вогнем:

– Тому що він класний.

Решта згідливо кивають.

Наступні років п’ять вони водитимуть Даддітса з дому до школи і зі школи додому, крім тих днів, коли він хворітиме або коли вони буватимуть у «Дірі в стіні»; наприкінці цього періоду Даддітс уже ходитиме не до школи Мері М. Сноу, також відомої як академія йолопів, а до професійно-технічного училища Деррі, де він навчатиметься пекти печиво («ети еиво» мовою Даддітса), міняти акумулятор у машині, відраховувати решту й зав’язувати собі краватку (вузол у нього завжди виходитиме ідеальний, хоч іноді й бовтатиметься десь посередині сорочки). До того часу випадок із Джозі Рінкенгауер уже станеться й лишиться в минулому, маленьке дев’ятиденне диво, забуте всіма, крім батьків Джозі, які про це ніколи не забудуть. За проведені разом роки Даддітс витягнеться, стане найвищим із них і перетвориться на довготелесого незграбного підлітка з химерно красивим дитячим обличчям. До того часу вони навчать його грати в парчисі та спрощений варіант «Монополії»; до того часу вони вже винайдуть гру Даддітса і будуть грати в неї постійно, іноді регочучи так, що Алфі Кейвелл (вищий за дружину, теж із чимось пташиним у зовнішності) виходитиме на майданчик сходів, які ведуть до кімнати для ігор, і кричатиме їм униз: «Що там діється?» або «З чого можна так сміятись?», – і вони будуть намагатися йому пояснити, що Даддітс устромив кілочок на п’ятнадцятий пункт замість другого або що Даддітс відправив Піта назад на п’ятнадцять пунктів, але Алфі їх не розумітиме; він стоятиме нагорі з газетою в руці та здивованою усмішкою на обличчі, аж поки нарешті вимовить своє коронне: «Прикрутіть звук, хлопчики», після чого зачинить двері, даючи їм можливість займатися своїми справами; і з усіх справ гра Даддітса буде найкращим заняттям, повний ульот, як буде висловлюватися Піт. Іноді Бобер реготатиме так, аж думатиме, що по-справжньому лусне від сміху, а Даддітс весь цей час просто сидітиме на килимі біля великої паркманнівської дошки для крибеджу, склавши ноги, і всміхатиметься, як Будда. Кайф! Але все це попереду, а поки тільки ця кухня, сонечко, що несподівано проглянуло, і Даддітс у дворі штовхає гойдалки. Даддітс, який зробив їм таке добро, ввійшовши в їхнє життя. Даддітс, який – вони це знають із першої хвилини – не такий, як усі.

– Не знаю, як вони могли так учинити, – раптом каже Піт. – Він так плакав. Не розумію, як можна було його ображати.

Роберта Кейвелл сумно дивиться на нього.

– Доросліші хлопці чують цей плач інакше, – говорить вона. – Сподіваюсь, ви ніколи цього не зрозумієте.

6

– Джонсі! – щосили крикнув Бобер. – Гей, Джонсі!

Цього разу відповідь почулася, слабка, але така, що її ні з чим не переплутаєш. Сарай, у якому зберігався снігохід, нагадував скоріше завалене різним мотлохом горище, хоч і був розташований на землі. Серед іншого там був старовинний клаксон із грушею, у 20-30-ті роки рознощики вішали такі клаксони на кермо велосипедів. І ось Бобер почув його. «Уга! Ха-уга!» Почувши такий звук, Даддітс точно живіт би надірвав від сміху – старий Даддс був у захваті від гучних, соковитих звуків.

Синя душова завіса зашаруділа, і в Бобра все захололо всередині, він мало не зірвався з місця. На мить йому здалося, що це ожив Маккарті, але потім він зрозумів, що сам зачепив завісу ліктем – тут така тіснота! – і заспокоївся. Унизу було тихо, та штука, що б це не було, або померла, або кудись поділася. Так, це точно.

Ну… майже точно.

Бобер завів руку за спину, помацав ручку для спуску води, потім опустив руку. «Сиди міцно», – сказав Джонсі, і Бобер буде сидіти, але, курва, чому Джонсі не повертається? Якщо він не може знайти стрічку, просто повернувся б без неї. Минуло вже хвилин десять, певно, не менше. Але Боброві ці десять хвилин, чи скільки їх там було, здалися, блядь, годиною. Він же стирчить на очку біля мерця у ванні, який має такий вигляд, ніби йому дупу підірвали динамітом, – оце так посрав!

– Хоча б посигналив клаксоном ще раз, – пробурмотів Бобер. – Посигналь цією бісовою штукою, дай знати, що ти ще там.

Але Джонсі не посигналив.

7

Ізоляцію Джонсі так і не знайшов.

Він дивився скрізь, але вона немов крізь землю провалилася. Він точно знав, що рулон має бути тут, проте його не було ані на жодному з цвяхів, ані на заваленому інструментами робочому столі. Його не виявилося за банками з фарбою і на гачку під респіраторами, що бовталися на жовтих гумках. Він зазирнув під стіл, перевірив ящики, складені біля дальшої стіни, потім відчинив відділення під пасажирським місцем снігохода. Там лежали запасна фара, все ще в коробці, і півпачки старих «Лакі-страйк», але тільки не клята стрічка. Він відчував, як минають хвилини. Одного разу він ясно почув, як його кличе Бобер, але повертатися без стрічки не хотілося, тому він посигналив у старий клаксон, який підібрав з підлоги, стиснув потріскану гумову грушу, видавши звук «уга-уга». Такий, напевне, сподобався б Даддітсу.

Що довше він шукав стрічку і не знаходив, то важливішим здавалося її знайти. Був там клубок мотузки, але як, чорт забирай, прив’язувати кришку до унітаза мотузкою? На кухні в одній із шухляд лежав рулон скотчу, але тварюка в унітазі билася досить сильно, як велика рибина, і скотч міг просто не витримати її напору.

Джонсі зупинився біля снігохода, гарячково роззираючись, учепившись собі у волосся (рукавичок він не вдягнув, і за час, проведений у сараї, його пальці встигли заклякнути) і видихаючи великі клуби білої пари.

– Та де ж ти, бля? – вигукнув він і гримнув кулаками по столу. Від удару завалився стос коробочок із цвяшками та гвинтиками, відкривши погляду ізоляційну стрічку, великий товстий рулон. Джонсі ковзав поглядом по цих коробочках, мабуть, десяток разів.

Він схопив рулон, засунув його в кишеню куртки – принаймні, він не забув її вдягти, хоч і не застебнув – і розвернувся до виходу. І цієї секунди закричав Бобер. Заклики його сюди практично не долітали, але ці крики було чути прекрасно. Це були гучні, надривні крики, повні болю.

Джонсі кинувся до дверей.

8

Мати Бобра завжди казала, що зубочистки вб’ють його, але нічого подібного вона не могла уявити і в нічному жахітті.

Сидячи на закритому сидінні унітаза, Бобер запустив руку до нагрудної кишені комбінезона, щоб дістати нову зубочистку, але їх там не виявилося – вони були розкидані по всій підлозі маленької ванни. Дві-три штуки не потрапили в кров, але, щоб їх підняти, йому довелося б підвестися з унітаза й нахилитися вперед.

Бобер розривався, не знаючи, як учинити. «Сиди міцно», – звелів Джонсі, але тварюка в унітазі, напевне, вже занурилась. «Занурення, занурення, занурення!» – як казали в старих фільмах про військових підводників. Навіть якщо не занурилась, він підніме свою дупу лише на секунду-дві. Якщо тварюка стрибне, Бобер одразу ж знову притисне її своєю вагою, а можливо, заразом і зламає її тонку лускату шию (якщо вона в неї є, звичайно).

Він пожадливо подивився на зубочистки. Три-чотири штуки лежали зовсім поряд, тільки нахились, але він не збирався пхати в рот закривавлені зубочистки, особливо враховуючи, звідки взялася ця кров. Було ще дещо. Незрозумілий пухнастий поріст, що ріс із крові, ріс зі швів між плитами на підлозі, зараз йому було це чудово видно. Він уже з’явився і на деяких зубочистках… Але ті, які крові не торкалися, лишалися заманливо чистими й білими. Ще ніколи в житті він так не потребував заспокійливого впливу маленького шматочка дерева в роті.

– Та пішло воно, – промовив Бобер і нахилився вперед, простягаючи руку. Кінчики пальців майже торкнулися найближчої чистої зубочистки. Він напружив м’язи на стегнах, і його зад відірвався від сидіння. Пальці зімкнулися на зубочистці – є! І тієї ж миті щось ударило в кришку унітаза з жахливою силою, вбивши її в його незахищені яйця і штовхнувши вперед. Бобер схопився за душову завісу у відчайдушній спробі втриматися на ногах, але та відірвалася від штанги з серією металевих клацань, злітаючи з кружалець. Його черевики ковзнули по закривавлених кахлях, і він розтягся на підлозі, як викинутий катапультою льотчик. Ззаду кришка унітаза з гуркотом ударилась об порцеляновий бачок, аж той тріснув.

Щось мокре й важке впало на спину Бобра. Наче величезний хробак або м’язисте членисте щупальце зігнулось у нього між ніг і обхопило стиснуті від болю яйця задушливою хваткою пітона. Бобер закричав, відірвавши підборіддя від залитих кров’ю плиток (на підборідді відбилася червона сіточка), і витріщив очі. Щось холодне, мокре й важке розтяглося на його спині, від карку до попереку, як згорнутий у рулон живий килим, і тепер воно видавало несамовитий верескливий звук – крик скаженої мавпи.

Бобер знову закричав, звиваючись, поповз до дверей на животі, потім став навкарачки, намагаючись скинути з себе тварюку. М’язиста мотузка в нього між ніг знову стиснулася, звідкілясь із рідкого туману болю, на який перетворився його пах, долинув глухий стук.

«О Господи, – подумав Бобер. – Святі банани, здається, це яйце».

З вереском, обливаючись потом, висовуючи і засовуючи язик, що став нагадувати якусь оскаженілу трубочку-пискавку, Бобер зробив єдине, що йому спало на думку: перекотився на спину, намагаючись розчавити те, що опинилося між його хребтом і кахляною підлогою. Тварюка заверещала йому в саме вухо, майже оглушивши, і почала люто звиватися. Бобер ухопився за хвіст, що згорнувся між стегнами, гладенький і безволосий зверху, колючий – немов усіяний гачками зі скуйовдженого волосся – знизу. І мокрий. Вода? Кров? Те й інше?

– Ааа! Ааа! О Господи, відпусти, тварюко! Чорт, яйця!

Перш ніж він устиг завести руку під хвіст, повний рот голок уп’явся йому в шию. Він розлютився, скажено заревів, а потім незрозуміла істота зникла. Бобер спробував підвестися. Довелося відштовхуватися від підлоги руками, бо ноги втратили силу, і руки прагнули роз’їхатися в різні боки. На додачу до крові Маккарті підлога в туалеті тепер була вкрита каламутною водою з тріснутого бачка, і кахлі перетворилися на справжню ковзанку.

Нарешті підвівшись, він побачив дещо. Воно причепилось до одвірка, десь посередині, і було схоже на якогось потворного тхора, без ніг, але з товстим золотаво-червонуватим хвостом. Замість голови – якесь таке блискуче стовщення, з якого дивляться два лютих чорних ока.

Нижня частина стовщення розчахнулась посередині, оголивши ціле гніздо гострих зубів, і істота по-зміїному кинулась у бік Бобра. Стовщення рвучким рухом вилетіло вперед, поки безволосий хвіст тримався за одвірок. Бобер скрикнув і закрив обличчя рукою. Три пальці з п’яти (крім мізинця і великого) зникли. Болю він не відчув – або його не було, або його повністю поглинув біль від розчавлених яєць. Бобер спробував відійти, але вперся задньою частиною ніг в унітаз. Далі йти було нікуди.

«І ця потвора сиділа в ньому? Воно було в ньому?» – тільки й устиг подумати Бобер.

Потім воно розгорнуло хвіст, чи щупальце, чи що там це було, і стрибнуло на Бобра. Верхню частину рудиментарної голови займали тупі злісні чорні очі, нижню – отвір, весь у кістяних голках. Далеко, в якомусь іншому всесвіті, де ще могло існувати розумне життя, Джонсі кричав його ім’я. Але Джонсі спізнився. Занадто спізнився.

Істота, яка сиділа в Маккарті, ляпнулася на груди Бобра. Вона пахла, як гази Маккарті: важкий запах мастила, ефіру та метану. Нижня частина її тіла, м’язиста нагайка, обвилася навколо Бобрового пояса. Голова тварюки метнулася вперед, зуби зімкнулися на носі Бобра.

З криком, молотячи по тварюці кулаками, Бобер повалився на унітаз. І сидіння, і коло над ним злетіли до бачка, коли тварюка вибиралася. Кришка залишилася стояти, але коло впало назад. Бобер приземлився на нього, зламав його і провалився задом в унітаз, поки тхороподібна істота, обвившись навколо його грудей, жувала його обличчя.

– Бобре! Бобре, що…

Бобер відчув, що істота застигла – буквально застигла, як затверділий член. Щупальце дужче стислося на грудях, потім хватка послабшала. Чорноока ідіотична морда швидко повернулася на звук голосу Джонсі, і Бобер крізь кривавий туман побачив старого друга. Джонсі, роззявивши рота, стояв біля дверей із рулоном ізоляційної стрічки в опущеній руці («Тепер вона не знадобиться», – промайнуло в голові Бобра). Джонсі, абсолютно беззахисний від жаху. Наступна здобич істоти.

– Джонсі, тікай! – закричав Бобер мокрим голосом крізь повний рот крові. Він відчув, що істота готується до стрибка, і оповив руками її пульсуюче тіло, як коханку. – Тікай! Зачини двері! С… – Він хотів сказати: «Спали! Замкни її тут, замкни мене з нею тут, і спали, спали її живцем, я сидітиму дупою в, суко, унітазі, притискаючи цю тварюку до себе, і, якщо, помираючи, я відчую запах її паленого м’яса, я помру щасливим». Але істота виривалася надто сильно, а бісів Джонсі все стояв, як бовдур, зі своєю ізоляцією в руці і роззявленим ротом, і виглядав точно як Даддітс: тупий, мов пень, без жодної надії на покращення. Потім тварюка знову повернулася до Бобра, безвухе й безносе стовщення відвелося назад, і, перш ніж голова метнулася вперед і світ вибухнув востаннє, Бобер устиг подумати: «Ці зубочистки, чорт, мама завжди казала…»

Далі вибух червоного, квітуча чорнильна темрява, і звідкись іздалеку звук його власного крику, останнього.

9

Джонсі побачив Бобра, який сидів в унітазі з чимось схожим на гігантського золотаво-червоного хробака на грудях. Джонсі покликав, і істота повернулася до нього. Голови як такої в неї не було, лише чорні акулячі очі та повний зубів рот. Ці зуби щось тримали, це не могло бути шматком відірваного носа Бобра Кларендона, але, цілком імовірно, ним і було.

«Біжи! – подумки гукнув він собі і потім: – Рятуй його! Рятуй Бобра!»

Обидва протилежні накази мали однакову силу, і в результаті він лишився на місці, відчуваючи, що важить тисячу фунтів. Тварюка в руках Бобра видавала звук, якийсь божевільний вереск із цвіріньканням, і він усвердлювався в мозок і примушував згадати щось із далекого минулого, ось тільки Джонсі не розумів що.

Потім Бобер, лишаючись у своїй позі в унітазі, закричав, щоб він ішов і зачинив двері. Істота знову повернулася до нього, ніби згадавши про незакінчену справу, і цього разу Бобер позбувся очей. Бобер кричав, звивався, намагався триматися, поки тварюка верещала й кусалась, обвиваючи хвостом (чи що це було) його торс, витягаючи його сорочку з-під комбінезона і добираючись до його голої шкіри. Ноги Бобра смикалися по кахлях, підбори черевиків розбризкували криваву воду, тінь металася по стіні, і мохоподібний поріст тепер був усюди, він ріс так офігенно швидко …

Джонсі побачив, як Бобер сіпнувся востаннє, побачив, як створіння відпустило його й відскочило, коли він скотився з унітаза, звалившись верхньою частиною тіла у ванну зверху на Маккарті, старого містера Ось-Стою-Під-Дверима-І-Стукаю. Істота впала на підлогу, жваво крутнулася – чорт, яке воно швидке! – і рушила до Джонсі. Він відсахнувся й зачинив двері туалету якраз перед тим, як істота вдарила в них із тим самим глухим звуком, з яким билась об кришку унітаза. Удар був таким потужним, що двері здригнулись. У смузі світла під дверима заметалася тінь істоти, яка неспокійно сновигала по кахлях, потім вона знову вдарила у двері. Першою думкою Джонсі було збігати по стілець, щоб підперти двері. Фігова ідея, як кажуть його діти. Довбаний ідіотизм – двері ж бо відчинялися в туалет, а не з нього. Тут важило інше: чи розуміє істота принцип дії дверної ручки і чи може до неї дістатися.

Потім, ніби істота прочитала його думки – а хто сказав, що вона цього не вміє? – за дверима почувся шурхіт, Джонсі відчув, що ручка намагається повернутись. Чим би не була ця тварюка, силу вона мала неймовірну. Джонсі втримував ручку правою рукою, тепер узявся й лівою. Була одна страшна мить, коли Джонсі, відчуваючи, що тиск на ручку посилюється, вирішив, що не втримає двері і двома руками. У паніці він мало не дав драпака.

Зупинився лише тому, що згадав, як швидко воно рухається. «Воно мене наздожене на середині кімнати, – подумав він, підсвідомо жалкуючи, що кімната така велика. – Наздожене, підніметься по моїх ногах і…»

Джонсі з подвоєною силою взявся за ручку. На передпліччях і шиї канатами проступили вени, губи розтяглись, оголивши зуби. Стегно теж заболіло. Кляте стегно. Якби він і спробував бігти, стегно сповільнило б його ще більше – дякувати відставному професору, сука довбана, якому взагалі не можна було за кермо сідати, величезна подяка професорові, – а якщо він не зможе ні втримати двері, ні втекти, що тоді?

Те саме, що трапилося з Бобром, зрозуміло. Ніс Бобра застряг у цієї тварюки в зубах, як шматок шашлику.

Застогнавши від напруження, Джонсі міцніше вчепився в дверну ручку. На мить ручка смикнулася ще сильніше, потім тиск на неї припинився. За тонкими дерев’яними дверима сердито завивала тварюка. Джонсі відчув запах ефіру та пускової рідини.

Як вона там трималася? Кінцівок у неї не було, принаймні видимих збоку, тільки червонуватий хвіст, то як же…

Він почув з іншого боку дверей тихе потріскування деревини, прямо навпроти його голови, і зрозумів. Воно трималося зубами. Ця ідея сповнила Джонсі несвідомого жаху. Ця тварюка сиділа в Маккарті, він був у цьому абсолютно впевнений. Там вона росла, як гігантський ціп’як у фільмі жахів. Як ракова пухлина, тільки з зубами. І коли виросла, коли стала спроможною на те, чого прагнула, можна сказати, прогризла собі вихід.

– Ні, Господи, ні, – тремтливим голосом, майже ниючи, промовив Джонсі.

Ручка на двері намагалася провернутися в інший бік. Джонсі уявив, як воно на іншому боці вгризлося в деревину, немов зубата п’явка, єдине щупальце обвиває ручку петлею шибениці і тягне…

– Ні, ні, ні, – видихнув Джонсі, щосили налягаючи на ручку. Та вже була готова вислизнути. Його обличчя й долоні вже вкрилися потом, він відчував це.

Прямо перед його виряченими переляканими очима на деревині виник розсип опуклостей – з іншого боку в цих місцях істота невпинно вгризається у двері. Незабаром опуклості виламаються (якщо він іще раніше не випустить ручку), і йому доведеться дивитися на ікла, які зірвали ніс із обличчя його друга.

Ця думка породила усвідомлення: Бобер помер. Друг дитинства помер.

– Ти вбила його! – закричав Джонсі істоті з іншого боку дверей. Голос тремтів від горя й страху. – Ти вбила Бобра! – По гарячих щоках його покотилися ще гарячіші сльози. Він уявив Бобра в чорній шкіряній куртці («Це ж треба, скільки блискавок у тебе на куртці!» – сказала мати Даддітса в день їхнього знайомства); Бобер на випускному балі, п’яний як чіп, танцює, склавши на грудях руки й викидаючи з-під себе ноги; Бобер на весіллі Джонсі і Карли, коли він обіймав нареченого й гаряче шепотів йому на вухо: «Ти повинен бути щасливим, старий. Ти повинен бути щасливим заради всіх нас». Тоді він уперше дізнався, що Бобер не був щасливий. Генрі й Пітер – зрозуміло, але Бобер? А тепер Бобер помер. Безносий Бобер лежав, перехилившись через край ванни, на містері Річарді, хай йому грець, Ось-Стою-Під-Дверима-І-Стукаю Маккарті.

– Ти вбила його, тварюко! – закричав Джонсі опуклостям на дверях. Спочатку їх було шість, тепер стало дев’ять, диявол, уже дюжина!

Тиск на дверну ручку знов послабився, ніби його лють здивувала істоту. Джонсі зацьковано роззирнувся навколо, шукаючи хоч якусь зброю, нічого не побачив і опустив погляд додолу.

Рулон ізоляційної стрічки. Якщо нахилитись, його можна підібрати, але що з ним зробити? Щоб відмотати стрічку, потрібні обидві руки, а щоб відірвати – зуби. І потім, навіть коли припустити, що істота дасть йому на це час, як можна вжити ізострічку, якщо він і руками ледве утримує ручку?

Ручка знову почала рухатись. Джонсі втримував її зі свого боку, але вже почав утомлюватись, адреналін у м’язах руйнувався і перетворювався на свинець, долоні зробилися ще слизькішими, і цей запах… Запах ефіру тепер відчувався виразніше, став чистішим, бо тепер не був забруднений виділеннями й газами тіла Маккарті. Але чому він такий сильний із цього боку дверей? Хіба що…

За півсекунди до того, як стрижень, що з’єднував дверні ручки з обох боків дверей туалету, поламався, Джонсі усвідомив, що в кімнаті потемнішало. Трохи. Наче хтось підкрався до нього ззаду і став між ним і світлом, між ним і дверима чорного ходу…

Стрижень зламався. Ручка лишилася в руці Джонсі, і двері відразу ж трохи відхилилися під вагою вугреподібної істоти, що причепилася до них. Джонсі заволав і кинув ручку. Та впала на рулон скотчу й відлетіла вбік.

Він повернувся, щоб утекти, і опинився віч-на-віч із сірим чоловіком.

Він – воно – був йому не знайомий, але в певному сенсі був знайомий дуже навіть добре. Джонсі бачив його образ у сотнях «містичних» телесеріалів, на перших шпальтах тисяч бульварних газет (тих, які волають вам про свої трагікомічні жахіття, поки ви стоїте в черзі в супермаркеті), у фільмах на кшталт «Інопланетянин», «Близькі контакти» і «Вогонь з небес»; Сірий, головна тема «Секретних матеріалів».

Усі зображення правильно передавали його очі – величезні чорні очі, такі самі як очі тварюки, що прогризла собі вихід із дупи Маккарті, – і рот, маленький рудиментарний розріз, не більше; а шкіра в нього звисала складками, порожніми мішками, як у слона, що помирає від старості. Зі зморшок незліченними цівками сочилася якась гнійна рідина; та сама речовина, як сльози, витікала з куточків його позбавлених виразу очей. Калюжки цієї речовини, схожі на латки, видніли по всій підлозі великої кімнати, на килимі навахо під ловцем снів, біля кухонних дверей, крізь які він зайшов. Як довго Сірий був тут? Чи перебував він надворі, спостерігаючи, як Джонсі біжить від сараю зі снігоходом до чорного ходу з непотрібною ізострічкою в руці?

Цього він не знав. Знав тільки те, що Сірий помирав і потрібно було якось проскочити повз нього, бо істота в туалеті тільки-но з гучним ляпом упала на підлогу. Вона зараз нападе.

«Марсі», – промовив Сірий.

Він говорив чітко, хоча мікроскопічний рот не рухався. Джонсі почув це слово всередині голови, у тому самому місці, де завжди чув плач Даддітса.

– Чого ти хочеш?

Істота з туалету ковзнула по його ногах, але Джонсі не помітив її. Не помітив, як вона оповила голі, позбавлені пальців ноги сірої людини.

«Будь ласка, припиніть, – промовив Сірий у Джонсі в голові. Це було клацання. Більш того, це була лінія. Іноді лінію можна було побачити, а іноді почути, як він того разу почув хід думок Дефаньяка. – Я цього не витримаю, зробіть укол, де Марсі?»

«Того дня смерть шукала мене, – подумав Джонсі. – Не знайшла на вулиці і промахнулася в лікарні… Лише на дві-три палати… І відтоді вона шукала мене. Нарешті знайшла».

А потім голова істоти вибухнула, розлетілася на шматки, випустивши хмару червоно-помаранчевих частинок із запахом ефіру.

Джонсі вдихнув їх.

Розділ 8
Роберта

Посивіла, овдовіла в п’ятдесят вісім років (але, як і раніше, схожа на горобчика і в сукні у квіточку, якій завжди віддавала перевагу, – це не змінилося) мати Даддітса сиділа перед телевізором у квартирі на першому поверсі в Західному Деррі, де тепер жила з сином. Будинок на Мейпл-лейн вона продала після смерті Алфі. Можна було б далі жити в ньому – Алфі залишив достатньо грошей, страхування принесло ще більше, на додачу вона мала дохід із заснованої чоловіком у 1975 році компанії з торгівлі імпортними запчастинами для машин, – просто будинок був завеликим і забагато спогадів кружляло над і під вітальнею, у якій вона й Даддітс проводили більшу частину часу. Зверху була спальня, де вони з Алфі спали й розмовляли, будували плани і кохалися. Знизу розташовувалася кімната для ігор, у якій Даддітс і його друзі разом провели стільки вечорів. У її уявленні це були друзі, послані згори, янголи з добрими серцями, хоч і мали звичку лихословити. Коли Даддітс почав уживати слово «бядь», вони гаряче переконували її, що це кличка нового цуценяти Піта – Бадді, а Даддітс просто її так вимовляє. Звісно ж, вона вдала, що повірила.

Забагато спогадів, забагато примар минулих, щасливих часів. Ну і ще, звісно, хвороба Даддітса. Він хворів уже два роки, і ніхто з його друзів про це не знав, тому що вони більше не приходили до нього, а їй не вистачало мужності взяти телефон і подзвонити Боброві, який передав би іншим.

Вона сиділа перед телевізором і дивилася новини, які тепер виходили не опівдні, а цілодобово. Роберта з побоюванням, але і з цікавістю слухала, що відбувається на півночі штату. Найстрашніше в тому, що ніхто не знав точно, що робиться і які масштаби подій. У віддаленому районі Мейну, приблизно за сто п’ятдесят миль від Деррі, пропадали мисливці, можливо, вже понад десятеро. З цим усе було зрозуміло. Роберта підозрювала, що репортери говорили про Джефферсон-тракт, куди їздили на полювання хлопці, а потім поверталися з кривавими мисливськими розповідями, які лякали й захоплювали Даддітса.

Чи може бути, що тих мисливців просто відрізало ураганом Альберта, який пронісся, залишивши після себе шість-вісім дюймів[59] снігу? Можливо, ніхто не знав точно, але одна з чотирьох груп, які полювали в районі Кінео, дійсно зникла. Їхні фото раз у раз з’являлися на екрані, диктори з серйозними обличчями називали їхні імена: Отіс, Роупер, Маккарті, Шу. Остання – жінка.

Зниклі мисливці були не настільки важливою новиною, щоб переривати денні серіали, але були й інші новини. З’явилися повідомлення про дивні різнокольорові вогні в небі. Двоє мисливців із Міллінокета, побувавши в Кінео за два дні до цього, заявили, що спостерігали сигароподібний предмет у повітрі над лінією електропередач, що йде через ліс. За їхніми словами, судно не мало ні моторів, ні видимих пристосувань для руху. Воно просто висіло футах у двадцяти[60] над дротами й видавало низьке рівне гудіння, яке віддавалося в кістках. У зубах, схоже, теж. Обидва мисливці заявляли, що втратили частину зубів, і, коли вони відкривали рот, показуючи проломи, Роберті здалося, що й решта їхніх зубів ось-ось випаде. Мисливці їхали в старому пікапі «шевроле», і, коли вони хотіли наблизитися, щоб роздивитись дивний об’єкт якомога краще, у них заглух двигун. Кварцовий годинник одного з мисливців приблизно три години після цієї події йшов у зворотний бік, поки зовсім не зупинився (звичайний механічний годинник другого працював справно). За словами репортера, багато інших мисливців і місцевих жителів спостерігали непізнані летючі об’єкти – як сигароподібної форми, так і більш звичної форми тарілки – протягом усього останнього тижня. Наприкінці репортер додав, що подібні масові свідчення про зустрічі з НЛО на військовому жаргоні називаються «кіпіш».

Зниклі мисливці, НЛО. Усе це цікаве, з соковитими подробицями і, поза всяким сумнівом, гідне «Прямого ефіру о шостій годині» («Місцеві новини! Найгучніші новини! Ваше місто і наш штат!»). Але сьогодні до цих новин дещо додалося. Щось страшніше. Звичайно, це всього тільки чутки, не більше, і Роберта всім серцем сподівалася, що чутками вони й залишаться, але чутки настільки моторошні, що вона вже дві години не відходить від телевізора, п’є забагато кави і все більше й більше нервує.

Найстрашніші чутки крутяться навколо повідомлень про те, що в лісі неподалік від того місця, де бачили завислий над лінією електропередач сигароподібний об’єкт, звалився якийсь літальний апарат. Майже такою ж тривожною було звістка, що в більшій частині округу Арустук, приблизно на двох сотнях квадратних миль, які переважно належать целюлозно-паперовим компаніям і уряду, оголошено карантин.

Високий блідий чоловік із глибоко посадженими очима коротко переговорив з репортерами на авіаційній базі Національної гвардії в Банґорі (він стояв перед табличкою «Дім маніяків») і сказав, що чутки не відповідають дійсності, але «велика кількість суперечливих свідчень» зараз перевіряється. Пояснювальний напис говорив просто: «Абрагам Курц». Роберта не могла визначити його звання і взагалі того, чи військовий він. Одягнений він був у простий зелений комбінезон з однією-єдиною застібкою-блискавкою. Якщо він і змерз – ще б пак, у самому комбінезоні, – то не показував цього. Щось у його очах, дуже великих, облямованих дуже світлими віями, Роберті не сподобалось. Їй вони здавалися очима людини, яка звикла брехати.

– Не могли б ви хоча б підтвердити, що літальний апарат, який впав, не є іноземним, не є… позаземним? – хвацьким голосом поцікавився один репортер.

- І-Ті телефонувати додому[61], – сказав Курц і розсміявся. Розсміялися й інші репортери. Ніхто, крім Роберти, яка дивилася сюжет тут, у Західному Деррі, схоже, не розумів, що насправді це ніяка не відповідь.

– Чи підтверджуєте ви, що в районі Джефферсон-тракт не було оголошено карантину? – запитав інший репортер.

– Наразі не можу цього ні підтвердити, ні спростувати, – сказав Курц. – Ми дуже серйозно поставилися до цієї справи. Сьогодні ваші податки працюють на повну, пані та панове.

І він попрямував у бік гелікоптера з гвинтом, що повільно обертався, і великими білими літерами АНГ на боці.

За словами диктора новин, цей сюжет був записаний о 9:45 ранку. Далі було показано інший ролик, де зображення смикалося, бо було зняте на ручну відеокамеру з борту літака «сессна», найнятого Дев’ятим каналом, щоб облетіти Джефферсон-тракт. Літак трусило, він летів крізь густий сніг, але це не приховало його від двох вертольотів, які наздогнали «сессну» і великими коричневими бабками прилаштувалися обабіч. Усе це супроводжувалося записом розмови між пілотами, настільки невиразної, що Роберті довелося читати жовті субтитри внизу екрана телевізора, щоб хоч щось зрозуміти. «Це закритий район. Наказую повернутися на місце вильоту. Повторюю: це закритий район. Повертайте».

«Закрито» і «карантин» – це те саме чи ні? Роберта Кейвелл вирішила, що, мабуть, так, хоч і подумала, що така людина, як Курц, уміє вводити в оману. Літери на боках вертольотів було видно абсолютно чітко: АНГ. На одному з них, можливо, Абрагам Курц і полетів на північ.

Пілот «сессни»: «Від чийого імені проводиться ця операція»?

Радіо: «“Сессна”, розвертайтесь, або вас буде примушено розвернутися».

«Сессна» розвернулась. Однаково в неї залишалося мало пального, повідомив диктор, ніби це все пояснювало. Після цього вони тільки демонстрували старі повідомлення під виглядом «останніх новин». Великі телекомпанії, вочевидь, уже вислали своїх кореспондентів на місце подій.

Коли Роберта встала, щоб вимкнути телевізор, – усі ці новини змушували її нервувати, – Даддітс закричав. Серце зупинилося в її грудях, а потім забилося з подвоєною швидкістю. Вона розвернулася, вдарила стіл кріслом, яке раніше було улюбленим місцем Алфі, а тепер перейшло до неї, перекинула чашку з кавою. Коричнева калюжка розповзлася по «TV Guide»[62], утопивши весь акторський склад «Клану Сопрано»[63].

За криком пролунав гучний істеричний плач, ридання дитини. Так, Даддітсу вже за тридцять, але він помре дитиною, і задовго до того, як йому виповниться сорок.

Мить вона не могла зрушити з місця. Потім нарешті знайшла в собі сили і рушила, шкодуючи, що поруч немає Алфі або, ще краще, одного з хлопчиків. Вони, звичайно, вже зовсім не хлопчики, тільки Даддітс залишався хлопчиком – синдром Дауна перетворив його на Пітера Пена, і скоро він помре у своїй Небувалії.

– Я йду, Дадді! – крикнула вона й пішла. Поспішаючи через зал до спальні, Роберта відчула себе жахливо старою: серце волого калатало об ребра, у коліна бив артрит. Для неї Небувалії не буде. – Іду. Мама йде!

Він усе ридав, ніби в нього серце розривалося. Він плакав, коли першого разу, чистячи зуби, побачив, що в нього з ясен сочиться кров, але ніколи не кричав, і минуло вже багато років відтоді, коли він так плакав востаннє. Ці ридання били в мозок і рвали душу. Бум-бух, бум-бух, бум-бух.

– Дадді, що сталося?

Вона ввірвалась до кімнати і, дивлячись на нього широко розплющеними очима, була настільки впевнена, що в нього знову почалася кровотеча, що спочатку їй навіть здалося, що вона бачить кров. Але там був тільки Даддітс, він сидів на своєму розхитаному лікарняному ліжку і розгойдувався вперед-назад із мокрими від сліз щоками. Очі його залишилися такими ж пронизливо-зеленими, але інші кольори його зовнішності зникли. Волосся теж зникло, чудове біляве волосся, яким він нагадував їй молодого Арта Ґарфункеля[64]. Тьмяне зимове світло з вікна поблискувало на його голому черепі; на пляшечках, розставлених на столику біля ліжка (таблетки проти інфекцій, таблетки проти болю, але тільки не таблетки, які могли б зупинити те, що з ним відбувається, або хоча б уповільнити); на стояку для крапельниці перед столиком.

Але вона не бачила нічого незвичного. Нічого, що могло б пояснити майже гротескний вираз болю в нього на обличчі.

Вона сіла поруч із ним, узяла голову, що безперестанку хиталась, і притисла до грудей. Навіть зараз, у хвилину надзвичайно сильного хвилювання, його шкіра лишалась холодною. Утомлена, помираюча кров не могла донести тепло до його обличчя. Вона згадала, як читала «Дракулу», давно, ще в школі, і відчувала приємний жах, який ставав зовсім не таким приємним, щойно вона лягала в ліжко, світло гасло і спальня наповнювалася тінями. Тоді вона дуже раділа, що справжніх вампірів не існує, ось тільки тепер розуміла, що помилялася. Щонайменше один існував, і то значно жахливіший, аніж будь-який трансильванський граф. Звали цього вампіра не Дракула, а лейкемія, і не існувало осикового кілка, яким можна було б простромити його серце.

– Даддітсе, Дадді, милий, що? Що сталося?

І він, лежачи в неї на грудях, сказав, точніше, прокричав. Вона забула про все, що відбувалося на Джефферсон-тракт, крижаний холод пронизав усе її тіло, шкіра взялася сиротами. «Ер мер! Ер мер! О, аммо, ер мер!» Їй не потрібно було просити його повторити, вона слухала його все своє життя і прекрасно зрозуміла:

– Бобер помер! Бобер помер! О, мамо, Бобер помер!

Розділ 9
Піт і Беккі

1

Піт кричав, лежачи в заваленій снігом колії, поки міг кричати, а потім лежав мовчки, намагаючись упоратися з болем, знайти спосіб зжитися з ним. Не зміг. Це був біль, із яким не можна зжитися, больовий бліцкриґ. Він і не знав, що у світі існує такий біль, – якби знав, залишився б із тією жінкою. З Марсі, хоча її звали не Марсі. Він майже знав її ім’я, але що це змінює? Це в нього зараз були проблеми, біль піднімався від коліна розпеченими спазмами, палючий, моторошний.

Він лежав і тремтів на дорозі, біля пластикового пакета з написом «Спасибі, що купуєте у нас!». Піт потягся до нього перевірити, чи всі пляшки розбились, і, коли нога піднялась, усе тіло від коліна пробило блискавкою пекельного болю, що затьмарив інший біль. Піт знову скрикнув і знепритомнів.

2

Отямившись, він не знав, як довго пролежав на цьому місці, – судячи зі світла, не дуже довго, але ноги встигли задерев’яніти, руки, хоч і були в рукавичках, теж уже майже не відчувались.

Лежав Піт, повернувшись частиною тіла набік, біля пакета, в замерзлій калюжі бурштинового кольору. Біль у коліні трохи стих – напевне, воно теж почало замерзати, – і виявилося, що Піт знову може думати. Це добре, бо справи в нього таки дійсно кепські. Потрібно було дістатися до куреня й вогню, і допомоги не було звідки чекати. Якщо просто лежати тут і чекати Генрі зі снігоходом, до приїзду Генрі він перетвориться на морозиво «Бурулька Піт» із торбою битих пивних пляшок поряд, спасибі, що купуєте у нас, алкоголіку ви сраний, велике вам спасибі. А ще жінка. Вона теж могла померти, і все через те, що Пітові Муру закортіло випити пивка.

Він з огидою подивився на пакет. Щоб не розбудити біль у коліні, не став його викидати в ліс, а закидав снігом, як собака закопує свої екскременти, а потім поповз.

Виявилося, коліно не так уже й заніміло. Піт повз на ліктях, відштовхуючись здоровою ногою; зуби стиснуті, волосся збилось і звисає на очі. Тварин тепер поряд не було. Велика втеча скінчилась, і лишився тільки він один… звук його натужного дихання та придушені стогони щоразу, коли коліно билось об землю. Він відчував, як по руках та спині струмує піт, але ступні лишалися нечутливими, як і пальці.

Він уже майже здався, але раптом десь на половині прямого відрізка дороги помітив попереду яскраву цятку – багаття, яке розпалили вони з Генрі. Вогонь помітно зменшився, але ще горів. Піт поповз далі, і кожного разу, б’ючись коліном, коли нестерпний біль пронизував ногу, намагався проектувати його на помаранчеву іскорку. Він хотів дістатися туди. Кожен рух спричиняв нелюдську муку, але, Боже, як він хотів туди дістатися. Йому не хотілося здохнути тут, у снігу.

– Я зможу, Беккі, – пробурмотів він. – Я зможу, Беккі. – Він виголосив її ім’я п’ять або шість разів, перш ніж усвідомив це.

Наближаючись до вогню, він зупинився, щоб поглянути на годинник, і наморщив брови. Годинник показував близько сорока хвилин на одинадцяту, але так не могло бути – він пам’ятав, що перевіряв час перед тим, як висунутися до «скаута», і тоді на годиннику було двадцять хвилин на першу. Довший погляд виявив причину такої недоречності. Годинник ішов у зворотний бік, секундна стрілка рухалася назад різкими, нерівними стрибками. Піт дивився на годинник без особливого подиву. Його здатність реагувати на настільки тонкі деталі відійшла. Найбільше турбувала вже навіть не нога. Він дуже змерз, його тіло періодично кидало в дрож, але він повз уперед, перебираючи ліктями та відштовхуючись здоровою ногою, яка стрімко втрачала сили, долаючи останні п’ятдесят ярдів[65] до багаття, яке догоряло.

Жінка вже лежала не на брезенті, а далі від багаття, ніби повзла до залишків дров і не доповзла.

– Привіт, люба, я вдома, – задихаючись, мовив він. – Були невеликі проблеми з коліном, але я повернувся. Усе одно це кляте коліно – твоя вина, Беккі, отож не нарікай, добре? Беккі, тебе ж так звати?

Можливо, але вона не відповіла. Просто лежала без руху, з розплющеними очима. Йому, як і раніше, було видно тільки одне око (те саме чи друге – він не міг згадати). Зараз це око не здавалося йому таким уже страшним, але, можливо, це тому, що в нього з’явились інші причини для занепокоєння. Ось хоча б багаття. Полум’я згасало, але тліючих жарин іще залишилося чимало, тому, дякувати Богові, встиг він вчасно. Підкинути хмизу, розвести вогонь якнайгарячіше і лягти до нього ближче разом із подружкою Беккі (тільки з навітряного боку, Господи, її канонада – це щось страшне). Дочекатися Генрі. Генрі не першина рятувати його з халепи.

Піт поповз до жінки й невеликої купи хмизу позаду неї і, опинившись поруч із нею – близько настільки, щоб знову відчути ефірний хімічний запах, – зрозумів, чому її око більше не турбувало його. Око втратило погляд химери. Воно втратило будь-який погляд. Вона обповзла навколо багаття і померла. Снігова кірка на її талії та стегнах мала червоний колір.

Піт зупинився, впираючись руками в землю, подивився на неї, але цікавість до неї, живої чи мертвої, була не набагато сильнішою за скороминущу цікавість до зворотного руху годинника. Зараз у нього лишилось одне бажання: підкинути хмизу в багаття і зігрітися. Про жінку він подумає пізніше. Може, наступного місяця, коли сидітиме у своїй вітальні з загіпсованим коліном і горнятком палючої кави в руці.

Нарешті він дістався хмизу. Залишилися всього чотири гілки, але найтовщі. Генрі, скоріше за все, повернеться ще до того, як вони догорять, і назбирає ще гілля, перед тим як піти по допомогу. Старий добрий Генрі. В епоху контактних лінз і лазерної хірургії він усе ще носить дурні черепахові окуляри, але на нього можна покластися.

Розум Піта настирливо намагався повернутися до «скаута», згадати, як він заповзав у машину й відчував запах одеколону, яким Генрі не користувався, але Піт не пускав його. «Давайте туди не ходити», – як кажуть діти. Наче спогади – це місце. Ні одеколону-примари, ні спогадів про Даддітса. Більше жодних «не скакати», більше жодних «не грати». У нього й так на тарілці достатньо.

Одну за одною він незграбно покидав гілки в багаття, скривившись від болю, але насолоджуючись тим, як снопи іскор божевільними світлячками злітають угору і гаснуть під бляшаним дахом.

Генрі незабаром повернеться. За цю думку можна було триматися. Просто дивитися на вогонь і думати про це.

Ні, він не повернеться. Тому що в «Дірі в стіні» щось сталося. Щось, пов’язане з…

– Ріком, – промовив він, спостерігаючи, як язики полум’я пробують на смак нові гілки. Скоро вони наситяться, зміцніють і виростуть.

Він зубами стягнув із себе рукавички й підніс руки до теплого вогню. Розбита пляшка залишила на правій долоні довгий глибокий поріз. Залишиться шрам, ну то й що? Що таке кілька шрамів для друзів? А вони ж були друзями, так? Так. Стара банда з Канзас-стрит, «криваві пірати» з пластмасовими шаблями та променевими пістолетами з «Зоряних воєн» на батарейках. Одного разу вони навіть здійснили подвиг – точніше, двічі, якщо рахувати дівчисько Рінкенгауер. Того разу їхню фотографію навіть надрукували в газеті. Ну то й що, що він має шрами? Ну то й що, що вони, можливо – всього лише можливо, – вбили одного хлопця? Якщо хтось і заслужив, щоб його вбили…

Але ні, туди він теж не піде. Ні-ні.

Хоча лінію він бачив. Подобалося йому це чи ні, лінію він бачив, причому чіткіше, ніж будь-коли. Переважно він бачив Бобра… і чув його. У самому центрі голови.

«Джонсі? Ти там, друже?»

– Не вставай, Бобре, – промовив Піт, дивлячись, як потріскує і набирає силу вогонь. Багаття вже розгорілось і обдавало жаром обличчя, від чого він закуняв. – Залишайся на місці. Просто… Просто сиди міцно.

Що все це означає? «Що це за мумба-юмба?» – як іноді говорив сам Бобер, коли вони були дітьми. Фраза ця нічого не означала, але доводила їх до кольок у животі. Піт відчув, що може дізнатися відповідь, коли захоче, – лінія була дуже яскравою. Він на мить побачив блакитні кахлі, напівпрозору душову завісу, яскраво-помаранчеву шапку – шапку Ріка, шапку Маккарті, шапку старого Ось-Стою-Під-Дверима-І-Стукаю, – і відчув, що, коли забажає, зможе отримати все інше. Він не знав, що це – майбутнє, чи минуле, чи це відбувається зараз, цієї хвилини, але дізнався б, якби захотів, якби…

– Не хочу, – відрубав він і відштовхнув від себе все.

На землі ще лишилося кілька гілок різного розміру. Піт кинув їх у вогонь, потім подивився на жінку. Тепер у її розплющеному оці не було загрози. Око помутніло, немов затяглося плівкою, як каламутніє око застреленого оленя. Уся ця кров навколо неї… Мабуть, у неї почалася кровотеча. Щось зламалось у неї всередині. Ще й як зламалось! Напевно, вона передчувала, що на неї чекає, тому й сіла посеред дороги – щоб її напевне помітили, якщо хтось проїжджатиме. Хтось її помітив, але чим це скінчилося! Бідна сука. Сука, якій не поталанило.

Піт повільно перемістився ліворуч, узявся за брезент, після чого рушив уперед. Брезент був їй саньми, тепер буде саваном.

– Шкода, що так вийшло, – промовив він. – Беккі, чи як там тебе. Дійсно шкода. Але я нічим не допоміг би тобі, якби залишився, ти ж знаєш. Я не лікар, я, блядь, продавець машин. Ти була…

«Приречена від самого, сука, початку», – ось що він хотів сказати, але слова застрягли у нього в горлі, коли він побачив її спину. Цю частину не було видно, доки він не наблизився, тому що вона лежала обличчям до багаття. Задня частина її брюк була розірвана на клаптики, ніби вона, закінчивши випускати гази, перейшла на динаміт. Обірвані краї джинсової тканини тріпотіли на вітрі. Також тріпотіли клапті білизни, яка була нижче, щонайменше дві пари штанів: білі зі щільної бавовни та рожеві шовкові. І щось росло на обох штанинах і на задній частині куртки. Поріст, що нагадував цвіль або якийсь грибок. Червоний із золотинкою, утім, це міг бути відсвіт вогню.

Щось вийшло з неї. Щось…

«Так. Щось. І воно зараз за мною спостерігає».

Піт подивився в ліс. Нічого. Потік тварин вичерпався. Він був один.

«Тільки я не один».

Ні, не один. Поруч щось ховалося. Щось, чому не подобався холод, що воліло теплого й вологого місця. Тільки…

«Тільки воно виросло занадто великим. І в нього скінчилася їжа».

– Ти тут?

Піт думав, що почуватиметься дурнем, коли отак гукне в ліс, але ні. Він почувався переляканим, і то більше, ніж будь-коли.

Погляд зупинився на цвілі, яка уривчастою доріжкою йшла від Беккі – так, її звали Беккі, сто відсотків – і завертала за ріг куреня. За мить Піт почув неприємне шкребіння, ніби щось повзло по бляшаному даху. Він підняв голову і простежив поглядом за рухом.

- Іди, – прошепотів він. – Іди і дай мені спокій. Я… я замахався.

Нагорі знову зашаруділо – щось просунулося далі по даху. Так, він замахався. І тепер він, на жаль, став їжею. Істота нагорі знову завозилася. Піт сумнівався, що вона чекатиме довго; можливо, вона і не могла чекати довго там на холоді, це все одно, що запхнути гекона до холодильника. Швидше за все, вона збиралася впасти на нього зверху. І тільки зараз Піт усвідомив страшну річ: він так зациклився на пиві, що забув узяти довбані рушниці.

Першим його бажанням було заповзти глибше в курінь. Але це могло бути помилкою – там він опинився б у замкненому просторі, з якого немає виходу. Замість цього він узявся за одну з палаючих гілок, які щойно кинув у вогнище. З вогню він поки витягати її не став, просто поклав долоню на край. Другий її кінець був охоплений яскравим полум’ям.

– Ану! – гукнув він бляшаному даху. – Любиш тепленьке? У мене є дещо для тебе. Спускайся і бери. Ням – мать твою – ням.

Нічого. Принаймні на даху було тихо. Лише за спиною пролунав глухий ляп: це одна з нижніх гілок скинула з себе снігову подушку.

Пальці Піта стислися на саморобному смолоскипі. Він підняв гілку, потім у маленькому вихорі іскор знову опустив.

– Спускайся, тварюко. Я теплий, я смачний, і я чекаю.

Нічого. Але воно сиділо нагорі. Воно не могло чекати довго, в цьому Піт не сумнівався. Скоро воно прийде.

3

Час ішов. Піт не міг визначити, як довго тривало очікування, – годинник остаточно зупинився. Іноді його думки неначе загострювались, як бувало раніше, коли вони всією компанією проводили час із Даддітсом (хоч у міру того, як вони дорослішали, а Даддітс залишався колишнім, це траплялося все рідше й рідше, наче їхні мінливі мозки й тіла поступово втрачали здатність уловлювати дивні сигнали, які посилав їм Даддітс). Так, схожість із минулим була, але було і щось нове. Можливо, пов’язане з вогнями в небі. Він усвідомлював, що Бобер помер, а з Джонсі могло трапитися щось жахливе, тільки не знав, що саме.

Що б не трапилося, Генрі про це теж знав, хоч і не точно. Десь у його голові, у найглибшому місці, Генрі все повторював: «Хрест у Бенбері, хрест у Бенбері, скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері».

Вогонь на гілці наближався до руки, і Піт подумав: що робитиме, якщо гілка згорить раніше, ніж істота спуститься, і він не встигне нею скористатись? А потім у нього виникла нова думка, яскрава, як день, і червона від панічного страху. Вона заповнила всю його голову, і він почав вигукувати її вголос, заглушаючи звуки руху істоти, яка почала швидко ковзати по похилій блясі.

– Будь ласка, помилуйте нас! Ne nous blessez pas![66]

Але вони не помилують, бо… Чому?

«Тому що вони не безпорадні маленькі інопланетні чоловічки, які чекають, поки хто-небудь позичить їм телефонну картку Нової Англії, щоб зателефонувати додому. Вони – хвороба, вони – рак, і, хвала Господу, хлопці, ми з вами – хіміотерапія, одна велика, гаряча доза радіації. Ви мене чуєте, хлопці?»

Піт не знав, чи чують вони, хлопці, до яких звертався голос, але він чув. Вони прийдуть. Хлопці прийдуть, «криваві пірати» прийдуть, і жодні благання у світі не зупинять їх. А вони благали, і Піт благав разом з ними.

– Будь ласка, помилуйте нас! Будь ласка! S’il vous plaоt! Ne nous blessez pas! Ne nous faites pas mal, nous sommes sans dйfense![67] – Крізь сльози: – Будь ласка! Заради всього святого! Ми безпорадні!

Внутрішнім поглядом він побачив руку, собаче лайно, майже голого хлопчика, який плаче. І весь цей час істота повзала по даху, вмираюча, але не безпорадна, дурна, але не безмозка, підбиралася до Пітера зі спини, поки він кричав, поки лежав на боці поруч із мертвою жінкою, слухаючи, як починається якась апокаліптична бійня.

«Рак», – промовив чоловік зі світлими віями.

– Будь ласка! – закричав він. – Будь ласка, ми беззахисні!

Але хоч це правда, хоч брехня – однаково запізно.

4

Снігохід проминув місце, де сховався Генрі, не зменшуючи швидкості, і тепер його звук стихав на заході. Можна було без побоювання покинути притулок, але Генрі не вийшов. Не міг. Розум, який оселився в Джонсі, не відчув його: чи то відволікся, чи то Джонсі якимось чином…

Але ні. Сама думка про те, що хоча б якась частка Джонсі залишилася всередині цієї моторошної хмари, здавалася безглуздою.

А тепер, коли щось пішло – в усякому разі, віддалялося, – зазвучали голоси. Вони наповнили череп Генрі, мало не звівши з глузду балаканиною, як плач Даддітса завжди зводив його з глузду, принаймні доти, доки статева зрілість не заступила всю цю нісенітницю. Один із голосів належав людині, яка щось сказала про грибок (легко помирає, якщо не потрапляє на живого носія), а потім щось про телефонну картку Нової Англії і… хіміотерапію? Так, велика, гаряча доза радіації. Голос якогось психа, подумав Генрі. Господь свідок, він надивився на таких на своєму віку.

Решта голосів змушували його ставити під сумнів власну розсудливість. Не всі були йому знайомі, але деяких він упізнав: Волтер Кронкайт[68], Баґз Банні, Джек Вебб[69], Джиммі Картер, жінка, про яку він подумав, що то Марґарет Тетчер. Іноді голоси говорили англійською, іноді французькою.

– Il n’y a pas d’infection ici[70], – вимовив Генрі й заплакав. Його приголомшило і надихнуло те, що серце ще зберегло сльози, хоча він думав, що ні сліз, ні сміху – справжнього сміху – там уже не лишилося. Сльози страху, сльози жалю, сльози, які розверзли кам’яну основу одержимості самим собою і підірвали брилу зсередини. «Тут інфекції немає. Будь ласка, о Господи, зупиніться, не треба, не треба, nous sommes sans dйfense, NOUS SOMMES SANS… »

Потім на заході загримів справжній грім людських голосів, і Генрі схопився за голову, думаючи, що крики й біль розірвуть її на частини. Падлюки просто…

5

Падлюки просто вбивали їх.

Піт сидів біля багаття, не звертаючи уваги на хвилі болю, що йшли з ушкодженого коліна, не помічаючи, що тепер він тримав палаючу гілку біля скроні. Крики в голові не змогли повністю заглушити звук стрілянини з кулеметів, що пролунав на заході, великих кулеметів, п’ятдесятого калібру. Тепер крики – «будь ласка, помилуйте нас, ми беззахисні, тут інфекції немає!» – почали зливатись і перетворюватись на одне суцільне панічне ревіння; вони були марними, вже ніщо не допоможе, все вирішено.

Уловивши краєм ока рух, Піт обернувся, і цієї самої миті істота, яка перебувала на даху, завдала удару. Він устиг помітити тонке, схоже на тхора тіло, яке переміщувалося за допомогою м’язистого хвоста, а не ніг, а потім зуби вп’ялися йому в кісточку здорової ноги. Він закричав і смикнув до себе ногу так різко, що мало не вдарив себе в підборіддя власним коліном. Істота трималася на його нозі, як п’явка. Ці тварюки просили про пощаду? Ну й хрін з ними, якщо так! На хрін!

Піт схопив тварюку правою рукою, забувши про поріз від пивної пляшки; здоровою лівою він тримав біля голови смолоскип. Він відчув під пальцями щось схоже на холодне, вкрите шерстю желе. Істота тієї ж миті відпустила кісточку, і Піт устиг побачити позбавлені виразу чорні очі – очі акули або орла, – перш ніж у праву руку вп’ялися гострі, як голки, зуби, розриваючи плоть уздовж старого порізу.

Біль був подібний до кінця світу. Голова істоти – якщо в неї була голова – зарилася в його кисть, розриваючи і рвучи, вгризаючись усе глибше й глибше. Коли Піт спробував струсити її з себе, кров ударила фонтаном, забризкавши сніг, засипаний тирсою шматок брезенту і куртку мертвої жінки. Червоні краплі летіли у вогонь і шипіли, як жир на розпеченій сковорідці. Істота почала видавати загрозливий звук-цвірінькання. Її хвіст, в обхваті приблизно як тіло мурени, обвився навколо руки Піта, яка рухалася, намагаючись її зупинити.

Піт не вирішував свідомо використати смолоскип, бо геть про нього забув; єдине, чого він хотів, – це відірвати жахливу істоту, що його кусала, від правої руки лівою. Спочатку, коли воно спалахнуло і загорілося яскравим полум’ям, він не зрозумів, що сталося. Потім закричав від нового болю й водночас радості. Скочив на ноги – ушкоджене коліно принаймні на якийсь час зовсім перестало боліти – і з розмаху вдарив обтяженою правою рукою об одну з підпор куреня. Пролунав хрускіт, цвірінькання змінилося приглушеним вереском. На одну нескінченну мить зуби-голки вгризлись у руку ще глибше, але потім їхня хватка послабшала, і палаюча тварюка впала на замерзлу землю. Піт наступив на неї ногою, відчув, як істота звивається, і сповнився чистого первісного торжества – але тут коліно, не стерпівши такого грубого поводження, підкосилося, нога вивернулася, розриваючи сухожилля.

Він важко впав на бік, лицем до лиця зі смертоносним створінням, не усвідомлюючи того, що курінь почав хилитися, бо стовп, який він ударив рукою, трохи зрушив з місця. Кілька секунд рудиментарне обличчя істоти було за якихось три дюйми від обличчя Піта. Її палаюче тіло хльоскало хвостом об його куртку, очі кипіли. Такого складного органа, як рот, у неї не було, але, коли стовщення нагорі її тіла розкрилось, оголивши ряди гострих зубів, Піт закричав: «Ні! Ні! Ні!» – і жбурнув гидоту у вогонь, де та почала звиватись і видавати божевільне мавпяче джерґотіння.

Ліва нога Піта, описавши коротку дугу, штовхнула істоту глибше в багаття, носок його черевика вдарив похилену жердину, якій заманулося потримати курінь стоячим іще якийсь час. Цього виявилося досить, щоб жердина надламалась, обрушивши половину бляшаного даху. Через дві-три секунди підкосилась і друга жердина. Решта даху звалилась у багаття, здійнявши хмару іскор.

Після цього спочатку нічого не відбувалось, потім лист бляхи, який упав, заворушився, почав підійматись і опускатись, ніби задихав. За мить з-під нього виповз Піт. Очі його застигли, немов оскляніли, обличчя було блідим від потрясіння, лівий рукав куртки горів. Якийсь час, поки ноги перебували під дахом, він дивився на рукав, потім підніс до обличчя руку, набрав повні груди повітря і здув вогонь із палаючого, як величезний торт на день народження, рукава.

Зі сходу наближалося дзижчання двигуна снігохода. Джонсі… або те, що від нього залишилося. Хмара. Піт не очікував від нього пощади. Сьогодні на Джефферсон-тракт не було місця милосердю. Йому б сховатись, але голос, що радив це зробити, був далеким, несуттєвим. Одне добре: у нього з’явилося відчуття, що він нарешті кинув пити.

Піт підняв закривавлену руку. Одного пальця бракувало, мабуть, він опинився у стравоході істоти. Ще два бовталися на розірваних сухожиллях. Червоний поріст уже пробивався по краях найглибших ран, залишених чудовиськом і ним самим, коли він повз до «скаута» по пиво. Він відчував свербіння – незрозуміла гидота жерла його плоть і кров.

Пітові раптом захотілося померти. Скоріше б!

Скрекіт кулеметів на заході замовк, але все ще не скінчилось, у жодному разі. І, немов у відповідь на цю думку, надпотужний вибух струсонув день, затуливши осине гудіння снігохода і все інше. Усе, крім активного свербіння в руці. У руці гидота бенкетувала ним, як рак, що вбив його батька, пожер шлунок і легені старого.

Піт провів язиком по зубах, відчув дірки на місці тих, що випали.

Заплющивши очі, став чекати.

Частина 2 Сірі чоловічки

Із несвідомого здійнявся дух,
Благає: «Втіль мене!» – і хватка ця чіпка.
Хтось раптом став за спиною – не друг,
І рогом моя робиться рука.

Теодор Рьотке

Розділ 10
Курц і Андергілл

1

Єдиним об’єктом у районі проведення операції була невелика крамничка, що називалася «Сільмаг Ґосселіна». Загін зачистки Курца почав прибувати туди невдовзі після того, як пішов сніг. О десятій тридцять, коли туди дістався сам Курц, там уже були перші люди з команди підтримки. Вони взяли справу у свої руки.

Магазин отримав кодову назву «Синя база». Сарай, розташовані поряд корівник (занедбаний, але ще не розвалений) і загорожа отримали назву «Синій ізолятор», і там уже розмістилися перші затримані.

Арчі Перлмуттер, новий ад’ютант Курца (старий, Калверт, помер від серцевого нападу менш ніж два тижні тому – до біса невдалий час) носив із собою планшетку з десятком імен. З’явився він сюди, озброєний ноутбуком і електронним записником, але виявив, що на Джефферсон-тракт електронні пристрої потрапляють у стан НФНФ – «ні фіга не фуричать». Першими в цьому списку стояли імена Ґосселінів: старого, управителя крамниці, і його дружини.

– Це ще не все, – сказав Перлмуттер.

Курц пробіг поглядом список на планшетці Перлі, потім повернув його. За ними паркувалися великі трейлери, підганялись і встановлювались напівпричепи, росли ліхтарні стовпи. Коли настане ніч, це місце буде освітлене, як стадіон під час фіналу сезону Головної бейсбольної ліги.

– Двох ми випустили. Ось на стільки розминулися. – Перлмуттер підняв праву руку з розсунутими на чверть дюйма великим і вказівним пальцями. – Вони приїжджали по їжу. Узяли переважно пиво й сосиски.

Обличчя в Перлмуттера стало блідим, лише дві червоні троянди цвіли на щоках. На тлі все більшого шуму він мусив підвищувати голос. Гелікоптери прилітали парами й сідали на щебенево-асфальтову дорогу, що вела до федеральної автостради 95, звідки можна було вирушити або на північ до одного сонного містечка (Преск-Айл), або на південь, до інших сонних містечок (наприклад, Банґор чи Деррі). Гелікоптери – це, звичайно, непогано, якщо пілоти не залежать від складних навігаційних приладів, які теж НФНФ.

– Ці двоє – вони туди чи звідти? – запитав Курц.

– Туди, – відповів Перлмуттер. Він не міг змусити себе дивитися в очі Курца, куди завгодно, тільки не йому в очі. – Ґосселін каже, тут іде лісова дорога, її називають Просіка. На звичайних картах її не позначено, але в мене є топографічна карта, на якій…

– Ось і добре. Вони або вийдуть звідти, або залишаться. Нам підходять обидва варіанти.

Прилетіло ще більше гелікоптерів, деякі, на віддалі від сторонніх очей, вивантажували кулемети. Операція загрожувала досягти масштабів «Бурі в пустелі», а то й більших.

– Ви розумієте свою місію тут, Перлі?

Перлмуттер напрочуд чітко розумів. Він був новачком і так хотів справити враження, що мало не стрибав на місці. «Як спанієль, що зачув обід», – подумав Курц. І все це юнак робив, не дивлячись начальникові в очі.

– Сер, моє завдання має триєдину природу.

«Чи ти ба, триєдину, – подумки гмикнув Курц. – Оце висловлюється».

– Я зобов’язаний: а) перехопити, б) доправити перехоплених осіб до медиків і в) утримувати і сортувати їх відповідно до подальших вказівок.

– Саме так. Це і…

– Але, сер, перепрошую, сер, але медики ще не прибули, тільки кілька армійських санітарів, і…

– Заткни пельку, – перервав його Курц. Говорив він неголосно, але кілька чоловіків у зелених комбінезонах без будь-яких знаків розрізнення (вони всі були в таких комбінезонах, включно з самим Курцом), які метушливо займалися своїми справами, зупинились і подивились на Курца з Перлмуттером, після чого знову почали рухатися. З подвоєною швидкістю. Що ж до Перлмуттера, троянди на його щоках миттєво згасли. Він відступив, збільшивши відстань до Курца ще на фут.

– Якщо ти ще хоч раз мене переб’єш, я тобі так дам, що ногами накриєшся. Зроби це вдруге, і я відправлю тебе до шпиталю. Зрозуміло?

З видимим зусиллям Перлмуттер нарешті спрямував погляд на обличчя Курца. На його очі. Потім віддав честь так чітко й різко, що його пальці мало не висікли іскру.

– Сер, так, сер.

- І цього теж не треба. – І коли погляд Перлмуттера почав знову опускатись: – І дивись на мене, коли я з тобою розмовляю, хлопчино.

Дуже неохоче Перлмуттер послухався. Тепер його обличчя посіріло. Незважаючи на те що вертольоти, які вишикувались на дорозі, видавали безліч різних і гучних звуків, тут якимось чином зберігалася відносна тиша, ніби Курц переміщувався в якійсь власній повітряній кишені. Перлмуттер був упевнений, що всі навколо зараз дивляться на нього і бачать, наскільки він переляканий. Якоюсь мірою його страх пояснювався очима нового начальника, точніше, катастрофічною порожнечею в них, немов за ними зовсім не було мозку. Перлмуттер чув про погляди, які прозирають на тисячу ярдів наскрізь, але погляд Курца йшов наскрізь на мільйон ярдів, а то й світлових років.

І все ж якимось чином Перлмуттер витримав погляд Курца. Зазирнув у порожнечу. Схоже, початок виявився не надто успішним, але було важливо – було необхідно – зупинити зсув, поки він не перетворився на лавину.

– Гаразд, молодець. Принаймні вже краще. – Курц говорив тихим голосом, але Перлмуттер легко розчув його попри гудіння гелікоптерів. – Я скажу це тільки раз і тільки тому, що ти тут новенький і явно не можеш відрізнити жопу від голови. Мене попросили провести тут операцію «пука». Ти знаєш, що таке пука?

– Ні, – відповів Перлмуттер. Йому було майже фізично боляче не додавати «сер».

– У повір’ях ірландців, нації, що досі не виповзла зі світу забобонів, у якому жили їхні предки, пука – це примарний кінь, який викрадає мандрівників, забирає їх, несучи на собі. Я обрав таку назву, тому що ця операція водночас таємна і відкрита. Парадокс, Перлмуттере! Добра новина: до подібної байди ми готувалися з 1947 року, відтоді як військово-повітряні сили вперше виявили артефакт позаземного походження, який тепер зветься «спалах». Погана новина: майбутнє настало, і мені доводиться зустрічати його з такими помічниками, як ти. Ти мене розумієш, салаго?

– Так, с… так.

– Сподіваюсь. І ось чим нам належить тут займатися. Ми повинні діяти швидко, рішуче й при цьому скакати верхи на коневі пука. Нам доведеться виконати всю брудну роботу і постаратися вийти звідси чистими… чистими… так, Господи Боже, і з посмішкою.

Курц оголив зуби в короткій посмішці і зробився настільки схожим на дикого сатира, що Перлмуттер мало не заволав від страху. Високий, із похилими плечима, зовні Курц був подібний до штабного щура, але в ньому було щось моторошне. Це проскакувало в його погляді, відчувалося в тому, як манірно він тримав перед собою руки… Але не це робило його по-справжньому страшним, не через це люди звали його «жахливий старий Курц». Перлмуттер не знав точно, в чому річ, та й не хотів знати. Зараз же в нього було лиш одне, єдине бажання – закінчити цю розмову, не забруднивши штанів. Кому може бути треба пертися двадцять-тридцять миль на захід задля контакту з інопланетними формами життя? Ось вона, ця людина, стоїть прямісінько перед Перлмуттером.

Губи Курца зімкнулися, приховавши зуби.

– Ми ж на одному боці?

– Так.

– Віддаємо честь одному прапору? Сцимо в один пісуар?

– Так.

– Якими ми вийдемо звідси, Перлі?

– Чистими.

– Чудово. Якими ще?

Мить, яка здалася вічністю в пеклі, він не знав, що відповісти. Потім згадав.

– Усміхненими, сер.

– Ще раз назвеш мене «сер», дам у пику – ногами накриєшся.

– Пробачте, – зніяковів Перлмуттер.

На дорозі з’явився шкільний автобус, який їхав, щоб не зачепити гелікоптери, правими колесами в канаві, при цьому нахилившись так, що не перевертався лише якимось дивом. На його жовтому боці великими чорними літерами було написано: «Школа Міллінокета». Зафрахтований автобус. Усередині Овен Андергілл і його люди. Команда А. Побачивши автобус, Перлмуттер трохи піднісся духом.

– До вечора будуть у тебе лікарі, – сказав Курц. – Усі, які потрібні. Зрозуміло?

– Зрозуміло.

Прямуючи до автобуса, який зупинився перед єдиною бензоколонкою при крамниці, Курц подивився на кишеньковий годинник. Майже одинадцята. Дідько, як летить час, коли починаються веселощі! Перлмуттер пішов із ним, але вже не підстрибував, як кокер-спанієль.

– Поки що, Арчі, спостерігай за ними, дивись на них, нюхай, слухай їхні байки і документуй кожен випадок Ріплі. Сподіваюся, ти знаєш, що таке Ріплі?

– Так.

– Добре. Тільки сам не чіпай.

– Господи, не буду! – вигукнув Перлмуттер і почервонів.

Курц злегка розтягнув губи в усмішці, не набагато природнішій, ніж його перша, акуляча.

– Чудова думка, Перлмуттере. Респіратори у вас є?

– Щойно прибули. Дванадцять коробок, і ще ве…

– Добре. Мені будуть потрібні полароїдні фотографії Ріплі та гора документів. Експонат А, експонат Б тощо. Зрозумів?

– Так.

- І ніхто з наших… з наших гостей не повинен вислизнути, зрозуміло?

– Абсолютно зрозуміло.

Сама думка про таке вразила його до глибини душі, що відбилося на його обличчі.

Губи Курца розтяглися сильніше, посмішка зробилася ширшою і перетворилася на справжню акулячу. Порожні очі дивилися крізь Перлмуттера, в самий центр Землі, як гадав Перлмуттер. Цікаво, подумав він, хто-небудь узагалі вийде з цієї «Синьої бази», коли все скінчиться? Окрім Курца, зрозуміло.

– Продовжуйте, громадянине Перлмуттере. Від імені уряду наказую продовжувати.

Арчі Перлмуттер провів Курца поглядом до автобуса, з якого вибирався Андергілл, що фігурою нагадував присадкуватий глечик, і ще ніколи в житті вигляд людської спини не приносив йому більшого задоволення.

2

– Привіт, шефе, – сказав Андергілл. Його звичайний зелений комбінезон не відрізнявся від інших, але, подібно до Курца, він носив зброю. В автобусі сиділо близько двох десятків чоловіків, більшість якраз закінчували снідати.

– Що там у них, салаго? – запитав Курц. Маючи шість футів шість дюймів[71] зросту, він височів над Андергіллом, але Андергілл, імовірно, був важчим фунтів на сімдесят[72].

– Проїхали через «Бургер Кінг». Я гадав, автобус не пройде, а Йодер сказав, що пройде, і, уявляєте, мав рацію. Хочете бургер? Напевне, вже трохи охолов, але там де-небудь повинна бути мікрохвилівка. – Андергілл кивнув на крамницю.

– Ні, не буду. Холестерин останнім часом зростає.

– Як ваш пах?

Шість років тому під час гри в ракетбол Курц серйозно розтягнув пах. Це побічно призвело до їхньої єдиної суперечки. Дрібної, на думку Андергілла, але що про це думав Курц, важко було сказати. За його знаменитим кам’яним обличчям зі швидкістю світла носились ідеї, постійно переписувались і корегувались плани, спалахували і згасали емоції. Дехто – і, треба сказати, таких було чимало – вважав Курца божевільним. Овен Андергілл не знав, при здоровому глузді Курц чи ні, але точно знав, що з цією людиною потрібно поводитися дуже, дуже обережно.

– Як кажуть ірландці, «мі пах здороу», – сказав Курц, потім завів руку собі між ніг, карикатурно смикнув себе за яйця і вищирився, що мало бути посмішкою.

– Добре.

– А ти як?

– Мі пах здороу, – відповів Овен, і Курц розсміявся.

На дорогу повільно й обережно, хоч йому і було простіше, ніж автобусу, викотився «Лінкольн Навігатор» із трьома вдягненими в помаранчеві жилети мисливцями всередині. Усі троє – дужі хлопці – вчепилися поглядами в гелікоптери та солдатів у зелених комбінезонах, що метушились навкруги; переважно – в кулемети. В’єтнам прийшов до Північного Мейну, слава тобі, Господи. Незабаром вони приєднаються до решти в ізоляторі.

Кілька солдатів підійшли, коли «Навігатор» зупинився за автобусом з його наклейками «Гордість Блакитного Диявола» і «Цей автобус зупиняється на всіх залізничних переїздах». Троє юристів чи банкірів зі своїми холестериновими проблемами і товстими портфелями акцій, з тих, що вдають із себе крутих хлопців і вважають (утім, незабаром їхню оману буде розвіяно), що вони всі живуть у спокійній мирній Америці. Незабаром вони опиняться в корівнику (або в загорожі, якщо не зможуть без свіжого повітря), де їхні картки «Віза» не викличуть ні в кого благоговіння. Їм дозволять залишити стільникові телефони – у такій глушині зв’язку все одно немає, тому нехай тицяють на «додзвонитися», це їх хоч якось розважить.

– Усе перекрито надійно? – запитав Курц.

– Гадаю, так.

– Ловиш на льоту?

Овен знизав плечима.

– Скільки всього людей у «Синій зоні», Овене?

– За нашими підрахунками, вісімсот. У зонах А1 і В1 не більше за сотню.

Це добре, за умови що ніхто не прослизнув. Що стосується забруднення, кілька тих, хто прослизнув, погоди не зроблять, принаймні поки що новини стосовно цього були доволі обнадійливими. Однак що стосується витоку інформації, тут могли виникнути ускладнення. Останнім часом їздити на чарівному коні стало не так уже й легко. Надто багато людей із відеокамерами. Надто багато телевізійних гелікоптерів. Надто багато очей спостерігають.

Курц сказав:

– Заходь до крамниці. Мені готують трейлер, але його ще не доправили.

– Un momento[73], – сказав Андергілл і вибіг сходинками автобуса. Коли він повернувся, в руці його був затиснутий паперовий пакет із «Бургер Кінг», просякнутий жирними плямами, на плечі висів магнітофон.

Курц кивнув на пакет.

– Коли-небудь це тебе вб’є.

– Ми – персонажі «Війни світів», а ви думаєте про холестерин?

Трохи позаду один із новоприбулих здорованів-мисливців заявив, що хоче зателефонувати своєму адвокатові, і це, вочевидь, означало, що він був банкіром. Курц повів Андергілла до крамниці. Над їхніми головами вогні, що повернулися, носилися серед хмар, підстрибуючи і пританцьовуючи, як диснеївські персонажі.

3

У кабінеті старого Ґосселіна стояв запах салямі, сигар, пива й сірки. «Чи то протухлі яйця, чи то хтось пустив гази», – вирішив Курц. Можливо, те й те. До цих запахів домішувався легкий, але помітний запах етилового спирту. Їхній запах. Тепер він був усюди. Хтось інший вирішив би, що він є результатом нервового збудження й надмірної уяви, але Курц ніколи не був обтяжений ні тим, ні іншим. У будь-якому разі, він не вірив, що сто квадратних миль лісів навколо крамниці Ґосселіна мають майбутнє як життєздатна екосистема. Коли робиш якусь шафу, іноді доводиться повністю, до деревини, зішкребти вже нанесений лак і почати все заново.

Курц сів за письмовий стіл і висунув одну шухлядку. Усередині стояла картонна коробка з написом «ХІМ/США/10 ОДИНИЦЬ». Молодець Перлмуттер. Курц дістав і відкрив коробку. Усередині лежали маленькі пластикові респіратори, прозорі, які надягають на рот і ніс. Один він кинув Андергіллу, потім надів один на себе, швидко приладнавши гумки.

– Це обов’язково? – запитав Овен.

– Ми не знаємо. І не думай, що ти маєш велику честь, за годину всі будуть у таких. Крім цивільних в ізоляторі, зрозуміло.

Без зайвих запитань Андергілл начепив респіратор. Курц тим часом притулився потилицею до останнього інформаційного плаката Управління охорони праці, що висів на стіні (хто не вивісив, нарікайте на себе).

– Вони допомагають?

Маска майже не змінила голосу Андергілла. Прозорий пластик не запотівав. У респіраторі не було ні отворів, ні фільтрів, але дихалося в ньому дуже легко.

– Вони допомагають з Еболою, з сибірською виразкою, з новою суперхолерою. Чи допоможуть вони з Ріплі? Можливо. Якщо ні, ми в дупі, солдате. Взагалі-то, ми вже можемо бути в дупі. Але годинники цокають, гра триває. Мені варто послухати запис? Ти ж недарма магнітофон притягнув.

– Усе слухати не обов’язково, але, гадаю, варто почути трохи для ознайомлення.

Курц кивнув, покрутив у повітрі вказівним пальцем (як бейсбольний суддя, що показує хоум-ран, подумав Овен) і зручніше влаштувався в кріслі Ґосселіна.

Андергілл зняв із плеча магнітофон, поставив його на стіл, повернувши до Курца, і натиснув «відтворення». Зазвучав монотонний механічний голос: «Радіоперехоплення УНБ. Багатосмуговий. 62914А44. Цей матеріал має гриф «цілком таємно». Час перехоплення 0627, чотирнадцятого листопада, два-нуль-нуль-один. Запис перехоплення починається після звукового сигналу. Якщо ви не маєте доступу першого рангу, будь ласка, натисніть клавішу “стоп”».

– Чудово, – кивнув Курц. – Це зупинить більшість тих, кому слухати не потрібно.

Спочатку було тихо, потім пролунав двосекундний сигнал, після чого жіночий голос промовив: «Один. Два. Три. Будь ласка, помилуйте нас! Ne nous blesses pas ». Двосекундна тиша, потім молодим чоловічим голосом: «П’ять. Сім. Одинадцять. Ми беззахисні. Nous sommes sans dйfense. Будь ласка, помилуйте нас, ми беззахисні. Ne nous faites …»

– Чорт забирай, звучить, як урок Берліца[74] з потойбіччя, – зауважив Курц.

– Упізнаєте голоси? – запитав Андергілл.

Курц похитав головою і задумливо приклав до губ палець.

Наступний голос належав Біллу Клінтону. «Тринадцять. Сімнадцять. Дев’ятнадцять». З сильною арканзаською вимовою Клінтона остання цифра вийшла майже як «даватнадцать». «Тут інфекції немає. Il n’y a pas d’infection ici ». Ще одна двосекундна пауза, а потім у магнітофоні зазвучав голос Тома Брокоу[75]: «Двадцять три. Двадцять сім. Двадцять дев’ять. Ми вмираємо. On se meurt, on crиve. Ми вмираємо».

Андергілл натиснув «стоп».

– Якщо вам цікаво, першим був голос Сари Джесіки Паркер, актриси. Другий – Бреда Пітта.

– А це хто?

– Актор.

– Ага.

– Після кожної паузи йде інший голос. Усі голоси впізнавані для великої частини населення цього регіону. Там є Альфред Гічкок, Пол Гарві, Ґарт Брукс, Тім Семпл – цей гуморист надзвичайно популярний у Мейні – і сотні інших, декого з них ми не змогли ідентифікувати.

– Сотні інших? Скільки тривало це перехоплення?

– Загалом кажучи, це взагалі не перехоплення, а пряма трансляція, яку ми глушимо з нуль вісім нуль нуль. Тобто якась частина встигла вийти, але ми сумніваємося, що той, хто це прийме, щось зрозуміє. А якщо зрозуміє… – Андергілл коротко знизав плечима, мовляв, тут уже нічого не зробиш. – Це триває. Голоси, схоже, справжні. Кілька проведених порівнянь сонограм свідчать про повну ідентичність. Що б це не було, ці хлопці могли б залишити Річі Літтла[76] без роботи.

Крізь стіни вже пробивалося «вих-вих-вих» гелікоптерів. Курц його не тільки чув, а й відчував. Крізь дерев’яні панелі, крізь плакат управління охорони праці і звідти аж до сірої речовини, яка складається переважно з води й каже йому: ну ж бо, ну ж бо, ну ж бо, швидше-швидше-швидше. Його кров відповідала на ці заклики, але він спокійно сидів і дивився на Овена Андергілла. Думав про Овена Андергілла. Поспішай повільно – вельми корисна приказка. Особливо коли маєш справу з такими людьми, як Овен. Як ваш пах, отакої.

«Одного разу ти вже, блядь, перейшов мені дорогу, салаго, – подумав Курц. – Можливо, і не зайшов за мою лінію, але, чорт забирай, торкнувся її, чи не так? Так, гадаю, так. І я вважаю, що за тобою варто наглядати».

– Ті самі чотири послання повторюються по колу. – Андергілл почав перелічувати, загинаючи пальці на руці: – Помилуйте нас. Ми беззахисні. Тут інфекції немає. І останнє…

– Немає інфекції, – задумливо промовив Курц. – Ха! От зухвальці!

Він бачив фотографії золотаво-червонуватого пуху, який обліпив дерева навколо «Синього гостя». І на людях. В основному на мерцях поки що. Фахівці назвали його грибком Ріплі на честь крутої астронавтки, яку зіграла Сіґурні Вівер у тих фантастичних фільмах. Більшість із них були занадто молоді, щоб пам’ятати того, іншого Ріплі, який вів рубрику «Хочете вірте, хочете ні» в газетах. Зараз рубрика ця майже не виходила, бо виявилася занадто зухвалою для політкоректного двадцять першого століття. Однак її назва була цілком доречною для нинішнього стану речей, подумав Курц. О так, просто ідеальною. Порівняно з тим, що відбувається зараз, сіамські близнюки та двоголові корови старого доброго містера Ріплі – не варті уваги буденності.

– Останнє: «Ми помираємо», – сказав Андергілл. – Це цікаво, бо з двох французьких версій, які йдуть поряд із англійськими, перша фраза звичайна, а друга, on crиve, – це сленговий вислів. Ми, наприклад, можемо сказати: «Ми загинаємось». Чи так це? Тобто чи дійсно вони загинаються, якщо ми їм із цим не допомагаємо?

– Чому французька, Овене?

Андергілл знизав плечима.

– Тут вона все ще вважається другою мовою.

– А! Гаразд, а цифри? Показати нам, що ми маємо справу з розумними істотами? Наче істоти іншого типу змогли б дістатися сюди з іншої зоряної системи, чи з іншого виміру, чи звідки там вони з’явилися.

– Мабуть, так. А як щодо вогнів, босе?

– Зараз майже всі перемістилися до лісу. Вони гаснуть доволі швидко, щойно в них закінчується живлення. Ті, які нам вдалося відшукати, мають такий вигляд, як консервні банки супу без етикеток. Враховуючи їхній розмір, вони влаштовують непогану виставу, так? Місцеві страшенно налякані.

Коли вогні гасли, після них лишалися ділянки, уражені грибком, або мохом, або чортзна-чим. Те саме можна сказати й про самих прибульців. Ті, які залишилися, просто стояли навколо свого корабля, як пасажири навколо зламаного автобуса, і кричали, що вони не заразні, il n’y a pas d’infection ici, слава Господу і спасибі вам велике. Але тільки-но ця речовина потрапляє на вас, ви, найімовірніше, – як там висловився Овен? – загинаєтесь. Звичайно, знати цього напевне вони не могли, для цього минуло ще дуже мало часу, але поки що все вказувало на це.

– Скільки всього І-Ті все ще там? – запитав Овен.

– Близько сотні.

– Чого ми ще не знаємо? Хтось має припущення?

Курц відмахнувся. Він був не з тих людей, які щось знають, знати – обов’язок інших, і ніхто з таких не був запрошений на цю вечірку напередодні Дня подяки.

– А ті, що вижили? – наполягав Андергілл. – Це команда?

– Не знаю, але навряд чи. Їх для команди занадто багато, але для колоністів занадто мало, і зовсім недостатньо для ударної частини.

– Що там ще діється, босе? Щось же відбувається?

– Ти впевнений?

– Так.

– Чому?

Андергілл знизав плечима.

- Інтуїція.

– Це не інтуїція, – майже ніжним голосом промовив Курц. – Це телепатія.

– Що?

– Невисокого рівня, але це безперечно. Люди щось відчувають, але поки що не знайшли цьому назви. Дайте їм кілька годин, і вони це зроблять. Наші сірі друзі – телепати і, схоже, поширюють своє вміння так само, як цей грибок.

– Заїбись! – ошелешено прошепотів Овен Андергілл.

Курц сидів мовчки, спостерігаючи за тим, як співрозмовник думає. Йому подобалося дивитись, як люди думають (ті, хто вміє це робити), але тут було щось інше: він чув думки Овена, це був тихий звук, як шум океану в мушлі.

– Грибок за цих природних умов слабкий, – сказав Овен. – Вони теж. А як щодо екстрасенсорного сприйняття?

– Поки що зарано говорити. Хоча, якщо воно вийде за межі цієї соснової діри, все зміниться. Ти ж це знаєш, так?

Андергілл знав.

– Повірити не можу, – тільки й сказав він.

– Я зараз думаю про машину, – сказав Курц. – Про яку машину я думаю?

Овен подивився на нього, мабуть, намагаючись зрозуміти, жартує він чи говорить серйозно. Побачивши, що Курц не жартує, похитав головою.

– Звідки мені… – І, помовчавши: – «Фіат».

– Узагалі-то, «феррарі». Я думаю про смак морозива. З яким сма…

– Фісташки, – відповів Овен, не чекаючи закінчення запитання.

– Правильно. Ось бачиш.

Овен іще помовчав, потім попросив – нерішуче – Курца назвати ім’я його брата.

– Келлоґґ, – відповів Курц. – Чорт, Овене, що це за ім’я для хлопчика?

– Це дівоче прізвище моєї матері. Господи. Телепатія!

– Та вже ж, це потіснить у рейтингах «Ризик»[77] і «Хто хоче стати мільйонером», можеш мені повірити, – розважливо вимовив Курц, а потім повторив: – Якщо воно вийде за межі.

За стіною пролунав постріл, потім крик.

– Навіщо? – заволав голос, повний гніву і страху. – Навіщо? Не треба було!

Вони почекали, але за цим нічого не сталося.

– Підтверджена кількість сірих чоловічків – вісімдесят один, – сказав Курц. – Імовірно, їх більше. Після смерті вони розкладаються доволі швидко. Не залишається нічого, крім слизу… а потім грибка.

– По всій зоні Нуль?

Курц похитав головою.

– Уяви собі клин, який указує на схід. «Синій гість» – це тупий кінець. Місце, де ми зараз, – приблизно посередині клину. Ще кілька нелегальних іммігрантів сірої національності, які вештаються десь на схід від нас. Вогні переважно залишалися в межах клину. Інопланетний дорожній патруль.

- І всьому цьому каюк, так? – запитав Овен. – Не тільки сірим чоловічкам, кораблю та вогням… а й усій цій бісовій окрузі?

– Зараз я не готовий про це говорити, – сказав Курц.

«Атож, не готовий», – подумав Овен і відразу ж схаменувся: а якщо Курц читає його думки? Але визначити це було неможливо. Принаймні ці бліді очі точно ні про що не говорили.

– Можу тільки сказати, що ми збираємося нейтралізувати інших сірих чоловічків. Твої люди полетять на бойових гелікоптерах, тільки твої люди. Твій позивний – Синій Лідер. Зрозуміло?

– Так, сер.

Курц його не виправив. У цьому контексті, з огляду на те, що Андергіллові місія явно не подобалась, «сер», напевне, було навіть краще.

– Я – Синій-1.

Овен кивнув.

Курц підвівся і дістав кишеньковий годинник. Стрілки показували дванадцяту.

– Щось неминуче прослизне, – сказав Андергілл. – У Зоні багато американських громадян. Просто не вийде провернути все по-тихому. У скількох ці… ці імпланти?

Курц майже посміхнувся. Тхори, так. Тут їх чимало, а з роками з’явиться ще більше. Андергілл не знав цього, але Курц знав. Дрібні капосники. Що добре в статусі боса, це те, що тобі не обов’язково відповідати на запитання, на які ти не хочеш відповідати.

– Те, що буде пізніше, залежить від піарників, – сказав він. – Наше завдання – реагувати на те, що певні люди (голос одного з них, імовірно, присутній на твоєму запису) позначили як «явна, нагальна загроза нації Сполучених Штатів». Зрозумів, салаго?

Андергілл подивився в холодні очі і нарешті відвів погляд.

– Ще дещо, – додав Курц. – Пам’ятаєш пуку?

- Ірландський кінь-привид.

– Майже. Коли доходить до коней, оцей – мій. Завжди був моїм. У Боснії дехто бачив, як ти осідлав мою пуку. Що то було?

Овен не відповів. Курца це анітрохи не збентежило, але вигляд він мав напружений.

– Хочу повторити, Овене. Мовчання – золото. Коли ми їдемо на коні пука, ми повинні бути невидимими. Це зрозуміло?

– Так.

– Повністю зрозуміло?

– Так, – відповів Овен, намагаючись здогадатися, наскільки добре співрозмовник читає його думки. Сам же він чітко побачив назву, що цієї секунди була на думці в Курца, і припустив, що Курц навмисне зробив так, щоб він її побачив. Босанскі Нові.

4

Чотири кулеметні обслуги людей Овена Андергілла, які пересіли з автобуса до гелікоптерів «Сі-Ейч 47»[78], доправлені в цю глушину хлопцями з АНГ, вже були готові піднятися в повітря, вже заводили мотори й наповнювали повітря гуркотом, коли від Курца надійшла команда відставити.

Овен передав команду і рухом підборіддя ліворуч перевів зв’язок на особистий канал Курца.

– Перепрошую, але якого біса? – роздратовано спитав Овен. Якщо це треба було зробити, він хотів це зробити й забути. Це навіть гірше, ніж Босанскі Нові, набагато гірше. Отак узяти й відмовитися від усього лише тому, що прибульці, бачте, не люди? Ні, принаймні з ним цей номер не пройде. Істоти, які змогли побудувати «Синього гостя» – або хоча б прилетіти на ньому, – більше, ніж люди.

– Я тут безсилий, приятелю, – сказав Курц. – Синоптики з Банґора кажуть, наближається ураган. Вони це лайно називають Альберта. Тридцять хвилин, максимум сорок п’ять, і ми опинимось у нього на шляху. Навігаційне обладнання в нас не працює, тому краще почекати, якщо є можливість. А така можливість є. Ти ще будеш мені вдячний.

«Дуже сумніваюсь».

– Вас зрозумів. Відбій. – Він смикнув підборіддям праворуч. – Конкліне. – На цьому завданні звання не називались, особливо по радіо.

– Слухаю, с… Слухаю.

– Передай хлопцям, чекаємо тридцять – сорок п’ять хвилин. Повтори, тридцять – сорок п’ять хвилин.

– Вас зрозумів. Тридцять – сорок п’ять хвилин.

– Давай-но послухаємо музику.

– Замовлення будуть?

– На твій розсуд. Тільки не гімн загону.

– Вас зрозумів. Гімн загону скасовано.

У голосі Конка не було ані нотки веселості. Принаймні комусь це завдання так само не подобалось, як Овену. Воно й зрозуміло, Конклін теж брав участь у місії в Босанскі Нові в 1995 році. У навушниках Овена заграли «Pearl Jam». Він стягнув їх і повісив на шию, як хомут. «Pearl Jam» йому не подобались, але в цій команді він був у меншості.

Арчі Перлмуттер і його люди кидалися туди-сюди, немов кури з відрубаними головами, звично намагалися віддавати честь, але відсмикували руки, багато хто при цьому злякано поглядав на маленький зелений розвідувальний вертоліт, у якому сидів Курц: навушники на місці, обличчя прикрите номером місцевої газети «News». Курц, здавалося, був занурений у читання, але Овену чомусь здавалося, що він помічає кожну спробу віддати честь, кожного солдата, який забув про ситуацію і повернувся до старих, вироблених роками звичок. Поруч із Курцом на лівому кріслі сидів Фредді Джонсон. Джонсон служив під орудою Курца, певно, відтоді, як Ноїв ковчег пристав до гори Арарат. Він теж брав участь в операції у Босанскі і, безперечно, про все доповідав Курцові, коли сам Курц мусив відсиджуватись у тилу – через розтягнутий пах він так і не зміг осідлати свою улюблену пуку.

У червні 1995 року повітряні війська втратили пілота-розвідника в забороненій для польотів НАТО зоні біля хорватського кордону. Серби зчинили великий галас через літак капітана Томмі Каллагана і зчинили б іще більший через самого Каллагана, якби спіймали його. Великі військові начальники, яких досі переслідували кошмари про те, як північні в’єтнамці радо виставляють пілотів із промитим мозком перед міжнародною пресою, зробили пошуки Томмі Каллагана предметом першорядної ваги.

Шукачі з ніг збились, але так і не змогли його знайти. Коли відведений на пошуки час уже майже сплив, Каллаган сам вийшов із ними на зв’язок на низькій частоті. Його дівчина повідомила їм хороше кодове запитання, і, коли людина на землі наступного разу зв’язалася з ними, він дав правильну відповідь: друзі почали його називати Ригозавром після однієї по-справжньому незабутньої пиятики на третьому курсі.

Хлопці Курца вирушили по Каллагана на двох гелікоптерах, значно менших, ніж ті, які вони використовують зараз. Операцією керував Овен Андергілл, якого багато хто (в тому числі він сам) вважав наступником Курца. Каллаган повинен був, побачивши пташок, пустити в повітря дим, а завданням Андегілла було підняти його на борт. Так, як на коня пуку, – непомітно. Наскільки уявляв Овен, у цьому не було особливої необхідності, просто Курцу так подобалось: його люди невидимі, його люди їздять на ірландській конячці.

Операція пройшла блискуче. Було запущено кілька ракет «земля – повітря», але вони навіть близько не підлетіли до гелікоптерів; коротше кажучи, Мілошевич облажався на повну. І лише коли вони вже забирали Каллагана на борт, Овен побачив своїх єдиних боснійців: п’ятеро-шестеро дітей, найстаршому не більш ніж десять років, вони мовчки спостерігали за ними з похмурими обличчями. Думка про те, що наказ Курца не залишати свідків може стосуватися зграйки замурзаних хлопчаків, в Овена навіть не виникла. І Курц ніколи про це не згадував.

До сьогодні.

У тому, що Курц – людина страшна, Овен не сумнівався. Але в їхньому відомстві на службі перебувало багато страшних людей, скоріше демонів, ніж ангелів, і багато з них жити не могли без секретності. Що робило Курца особливим, Овен не знав. Курц… Довготелесий чоловік із похмурим обличчям і світлими, майже білими віями. Дивитися в ці очі було важко, тому що жодне людське почуття в них не відбивалося: ні любов, ні радість, ні цікавість – нічого. І тому що повна відсутність цікавості лякала найбільше.

Біля крамниці спинилася розбита «субару», з неї обережно вибралися двоє дідів. Один в обвітреній руці стискав чорний ціпок. Обидва були в червоно-чорних картатих мисливських куртках і вицвілих кепках. В одного над козирком було написано «КЕЙС», у другого – «ДІРІ». Старі з подивом дивилися на солдатів. Військові в крамниці Ґосселіна? Що за чортівня? На вигляд їм було за вісімдесят, але їхні погляди були сповнені цікавості, якої не вистачало Курцові. Цікавість угадувалась у їхніх постатях, у нахилі голови.

Запитання, яких Курц не озвучив: «Що їм треба? Вони справді становлять загрозу? Чи нашкодимо ми собі, якщо зробимо це? Невже вітер, який ми посіяли, принесе бурю? І що за сила в усіх попередніх контактах – спостереження НЛО, вогні в небі, випадання «волосся янгола» і червоного порошку, викрадення землян, які почалися наприкінці шістдесятих, – змушувала нас так їх боятися? Чи намагався хоч хто-небудь установити зв’язок із цими створіннями?»

І останнє, найважливіше запитання: чи сірі чоловічки схожі на нас? чи є вони хоч у якомусь розумінні людьми? чи буде це звичайним убивством?

Відповідь на жодне з цих запитань не відбилася в Курцових очах.

5

Снігопад зменшився, день прояснився, рівно за тридцять хвилин після наказу затримати виліт Курц дав команду на зліт. Овен передав її Конкліну, і «Чинуки» знову заревли моторами, піднявши прозорі хмари снігу й перетворивши себе на примари. Потім вони піднялися на рівень верхівок дерев, вишикувалися в лінію за Андергіллом – Синім Лідером – і полетіли на захід у бік Кінео. «Кайова 58»[79] Курца летіла нижче і трохи правіше за них, і Овен раптом згадав один фільм із Джоном Вейном: загін солдатів у синіх мундирах, а попереду і трохи збоку на поні без сідла скаче один-єдиний індіанський розвідник. Курца він не бачив, думав, що той усе ще читає газету. Можливо, свій гороскоп. «Риби, сьогодні на вас чекає ганьба. Залишайтеся краще в ліжку».

Сосни та ялини внизу то з’являлися, то зникали в білій завії. Сніг бив у два лобових вікна «Чинука», танцював і зникав. Політ проходив надзвичайно жорстко – немов у пральній машині, – але Овен і не хотів нічого іншого. Він надягнув навушники на голову. Якийсь інший гурт, можливо, «Matchbox Twenty». Нічого особливого, але все ж таки краще, ніж «Pearl Jam». Про що Овен думав здригаючись, то це про «Гімн загону». Але якщо поставлять «Гімн», він слухатиме і його. Так, слухатиме.

Між хмар раз у раз з’являлися туманні клаптики лісу, що здавався нескінченним, скільки не дивись на захід.

– Синій Лідере, говорить Синій-2.

– Слухаю, Два.

– Бачу «Синього гостя». Підтвердьте.

Секунду Овен вагався, потім наважився. Від того, що він побачив, перехопило подих. Світлина, зображення в рамочці, річ, яку можна потримати в руках, – це одне. Тут же було щось зовсім інше.

– Підтверджую, Два. «Синя групо», це Синій Лідер. Залишатися на місці, повторюю, залишатися на місці.

Один за одним відгукнулись інші гелікоптери. Тільки Курц не озвався, але його вертоліт теж припинив рух і завис на одному місці. «Чинуки» і «Кайова» висіли в повітрі приблизно за три чверті милі від приземленого космічного апарата. До нього вела гігантська смуга повалених дерев, ніби хтось пройшовся лісом із циклопічною газонокосаркою. У кінці цієї просіки було болото. Мертві дерева чіплялися за небо, немов хотіли схопити й розірвати хмари. Виднілися зиґзаґи талого снігу, жовтуваті в тих місцях, де вони просочувались у вологу землю. З ними поряд – чорні вени та капіляри відкритої води.

Корабель, гігантське сіре блюдце діаметром майже чверть милі, звалився посеред болота, розкидавши дерева й уламки на всі боки. «Синій гість» (у якому насправді не було нічого синього) завмер у дальшому кінці болота, де з землі піднімався крутий кам’янистий горб. Довгий вигнутий край корабля зникав у хиткому, насиченому вологою ґрунті. Його гладенький корпус був усіяний шматками гілок і грудками бруду.

Уцілілі сірі чоловічки стояли навколо корабля, переважно на вкритих снігом купинах, під його піднятим краєм; якби світило сонце, вони б стояли в його тіні. Що сказати… ясна річ, дехто вбачав у цьому швидше троянського коня, ніж розбитий корабель прибульців, але вцілілі сірі чоловічки, голі й беззбройні, не здавалися чимось небезпечним. «Близько сотні», – казав Курц, але зараз їх уже було менше. Овен нарахував близько шістдесяти. Він побачив як мінімум дюжину трупів різного ступеня червонуватого розкладення, які валялися на снігових купинах. Деякі лежали ниць у неглибокій чорній воді. Подекуди виднілися плями так званого грибка Ріплі, що здавались особливо яскравими на тлі білого снігу… Тільки не всі плями були яскравими, зрозумів Овен, коли оглянув їх крізь бінокль. Деякі вже почали сіріти – жертви холоду, атмосфери або їх поєднання. Ні, вони не були добре пристосовані для виживання тут. Ні самі сірі чоловічки, ні грибок, який вони привезли з собою.

Чи здатна ця речовина поширюватися? Вірилося насилу.

– Синій Лідере? – подав голос Конк. – Чуєш мене, старий?

– Чую. Помовч хвилину.

Овен нахилився, потягся до перемикача під рукою пілота (Тоні Едвардс, славний хлопака) і перевів радіо на загальну частоту. Згадка Курца про Босанскі Нові йому не спала на думку, як і те, що він жахливо помиляється, і те, що він може серйозно недооцінювати шаленість Курца. Він виконував роботу, практично взагалі ні про що не замислюючись. Так йому здавалося пізніше, коли він, зазираючи в минуле, знов і знов обмірковував і аналізував цю подію. Звичайне клацання перемикачем. От і все, що було потрібно, щоб назавжди змінити життя людини.

Пролунав голос, гучний і чіткий, голос, який не впізнав би жоден із салаг Курца. Вони знали Едді Веддера[80], а Волтер Кронкайт був просто людиною з іншого життя.

– …немає. Il n’y a pas d’infection ici.

Дві секунди, потім голосом, який не відрізнити від голосу Барбари Стрейзанд:

– Сто тринадцять. Сто сімнадцять. Сто дев’ятнадцять.

Овен нещодавно зрозумів, що вони почали перераховувати прості числа від одного. Дорогою до Ґосселіна, в автобусі, різні голоси дійшли до чотирицифрових простих чисел.

– Ми помираємо, – промовив голос Барбари Стрейзанд. – On se meurt, on crиve. – Пауза, потім голосом Девіда Леттермана[81]: – Сто двадцять сім. Сто…

– Припинити! – гаркнув Курц.

Уперше за всі роки знайомства Овен почув, щоб Курц був по-справжньому незадоволений. Можна навіть сказати, розлючений.

– Овене, навіщо тобі потрібно, щоб мої хлопці слухали цю гидоту? Відповідай! Негайно!

– Просто хотів перевірити, чи не змінилося що-небудь, босе, – сказав Овен. Він збрехав. Курц, звичайно ж, знав це і рано чи пізно змусив би його за це заплатити. Це було все одно що знову не розстріляти дітей, можливо, навіть гірше. Та Овену було байдуже. Плювати на коня пука. Якщо вони збираються це зробити, нехай Курцові хлопці (група «Небесний гак» у Боснії, зараз «Синя група», наступного разу під якоюсь іншою назвою, але завжди це будуть ті самі молоді обличчя) почують сірих чоловічків востаннє. Прибульці з іншої зоряної системи, чи й з іншої галактики, чи взагалі з іншого часового виміру, вони знають речі, про які тут, на Землі, не дізнаються ніколи (що, втім, зовсім не цікавило Курца). Нехай вони востаннє послухають сірих чоловічків замість «Pearl Jam», «Jar of Flies»[82] або «Rage Against the Machine», сірих чоловічків, які зверталися до них, марно, по-дурному, сподіваючись на їхні найкращі якості.

– Змінилося? – рипнув у відповідь голос Курца. Зелений «Кайова», як і раніше, висів унизу, під самою лінією бойових вертольотів, його гвинт бився об розщеплену верхівку високої старої сосни, змушуючи її здригатись і розгойдуватись. – Щось змінилося, Овене?

– Ні, – відповів він. – Нічого не змінилося, босе.

– Тоді вирубуйте цю балаканину. День, хвала небесам, закінчується.

Овен зачекав, потім з обережною розважливістю відповів:

– Так, сер.

6

Курц сидів на правому сидінні «Кайова», витягнувши спину і розправивши плечі; у книжках і кіно це завжди називають «прямий, як палиця». Незважаючи на сутінки, що насувалися, він надягнув сонцезахисні окуляри, але Фредді, його пілот, насмілювався дивитися на нього лише краєм ока. Хіпстерські окуляри у формі зігнутої дуги ховали очі боса так, що неможливо було визначити, в який бік він дивиться. Повороту його голови вірити не можна було.

«News» тепер лежала на колінах Курца («Загадкові вогні в небі, зникнення мисливців викликало паніку на Джефферсон-тракт», – кричав заголовок). Він узяв газету і почав акуратно складати. Це в нього виходило чудово, незабаром «News» перетворилася на трикутний капелюх і вже мало що нагадувало про те, що колись це була газета, так само як від кар’єри Овена Андергілла тільки й лишилися самі спогади. Андергілл вважав, що на нього чекає якесь дисциплінарне стягнення – особисто від Курца, бо операція була таємною, принаймні поки що – і другий шанс. Однак не розумів він того (і це, напевно, на краще; хто не попереджений, з того менше питають), що це і був його другий шанс. А це на один шанс більше, ніж Курц давав будь-кому іншому, і про це Курц тепер шкодував. Гірко шкодував. Щоб Овен утнув таке після їхньої розмови в кабінеті крамниці… Після того як він був спеціально попереджений…

– Хто віддає наказ? – вимовив крізь шипіння й потріскування на особистій частоті Курца голос Андергілла.

Курц був вражений і навіть трохи стривожений глибиною власної злості. Здебільшого це бувало викликане подивом, найпростішим почуттям, найпершим, яке виявляють немовлята. Овен захопив його зненацька, коли взяв і вивів балаканину сірих чоловічків на загальну частоту загону. Хотів перевірити, чи не змінилося що-небудь, кажеш? Запхни собі це пояснення в дупу! Овен був, мабуть, найкращим помічником, якого Курц зустрічав за свою довгу кар’єру, що стартувала ще в Камбоджі на початку сімдесятих, але Курц зламає його, попри все. За витівку з радіо. Тому що Овен не засвоїв уроку. Це пов’язано не з дітьми в Босанскі Нові або з голосами зараз. Це пов’язано не з невиконанням наказу і навіть не з принципами. Це пов’язано з лінією. Його лінією. Лінією Курца.

І ще це «сер».

Бісове сопливе «сер».

– Босе? – у голосі Овена вже прохоплювалися нотки хвилювання, і правильно, бодай його! – Хто…

– Загальний канал, Фредді, – сказав Курц. – Ввімкни мене.

«Кайова», набагато легша за військові гелікоптери, потрапила в порив вітру і різко підстрибнула. Курц і Фредді не звернули на це уваги. Фредді вивів Курца на загальний канал.

– Увага, хлопці, – почав Курц, дивлячись на чотири бойові гелікоптери, що вишикувались у лінію в повітрі – скляні бабки між верхівками дерев і хмарами. Прямо попереду було болото і величезна нахилена перламутрова тарілка з залишками екіпажу – чи хто то були такі – під хвостовою частиною. – Усім слухати мене, хлопчики, зараз татко вас повчить. Мене всі чують? Підтвердьте.

«Так, так, чую вас, прийнято» (з рідкісними вкрапленнями «сер», що його не обходило, бо є різниця між забудькуватістю і нахабством).

– Я не люблю багато говорити, хлопці, чесати язиком – не моя справа, але я хочу, щоб ви знали: це не той, повторюю, не той випадок, коли можна вірити своїм очам. Ви бачите приблизно сім десятків сірих безстатевих гуманоїдів, які стоять у чому Бог милосердний їх створив. Ви скажете, чи хто-небудь скаже: «Які ж вони жалюгідні, ці чоловічки, ні пипки, ні щілинки, стоять собі біля свого розбитого міжгалактичного корабля і благають помилування. Яким треба бути нелюдом, яким чудовиськом, щоб у тебе здійнялася рука на цих нещасних створінь!» І ось що я вам скажу, хлопчики. Цей нелюд – я. Я – це чудовисько. Я – той постіндустріальний, постмодерністський, криптофашистський, неполіткоректний, довбаний пес війни, хвала Господу, і для всіх, хто мене слухає, я – Абрагам Пітер Курц, відставник ВПС США, особистий номер 241771699, і я керую цією операцією, я – лейтенант Келлі[83], я відповідаю за цю бійню в ресторані «Еліс»[84].

Він зробив глибокий вдих, не відриваючи погляду від гелікоптерів, завислих у повітрі.

– Але ви повинні знати, хлопці, що сірі чоловічки докучають нам із кінця сорокових років, а я маю з ними справу з кінця сімдесятих і можу вам сказати: якщо хтось підходить до тебе з піднятими руками і каже «я здаюся», це ще не означає, хвала Господу, що в нього де-небудь у дупі не прихована для тебе пінта нітрогліцерину. Так от, старі мудрі золоті рибки, що плавають у спеціальних мозкових акваріумах, майже всі вони твердять, що сірі чоловічки з’явилися сюди, коли ми почали підривати атомні й водневі бомби, що вони прилетіли до нас, як мошки на світло. Не знаю, правда це чи ні, я не мислитель, це заняття для інших, як кажуть, хай капуста думає, в неї голова є, але очі мені не зраджують, хлопці, і ось що я вам скажу, хлопці: ці сірі тварюки так само нешкідливі, як вовк у курнику. За ці роки ми їх чимало переловили, але жодна не вижила. Коли вони помирають, їхні тіла швидко розкладаються й перетворюються на ту речовину, яку ви зараз бачите внизу, ту, що ви, хлопці, називаєте грибком Ріплі. Іноді вони вибухають. Чуєте? Вибухають. Грибок, який вони несуть у собі, – хоча дехто з золотих рибок вважає, що саме грибок у них за головного, – швидко помирає, якщо не потрапляє на живий організм. Повторюю: на живий організм, і схоже, що найбільше він любить старого доброго гомо сапієнса, хвала Господу. І коли на вас потрапить хоч така частинка того грибка, яка вміщується під ніготь, настає повний атас!

Це було не зовсім правдою – насправді це не мало зовсім нічого спільного з правдою, – але ніхто не воює так люто, як налякані солдати. Курц знав це з досвіду.

– Хлопчики, наші маленькі сірі друзі – телепати і, схоже, передають нам цю здатність через повітря. Ми заражаємося нею, навіть коли не заражаємося грибком. І хоч ви можете подумати, що читати чужі думки весело і що з такою здатністю у вас буде не життя, а суцільне свято, я розповім вам про те, що на вас чекає трохи далі: шизофренія, параноя, втрата зв’язку з реальністю і повне, повторюю, ПОВНЕ, блядь, АБСОЛЮТНЕ БОЖЕВІЛЛЯ. Хлопці з мозкового центру, бережи їх Боже, вважають, що ця телепатія поки що передається на відносно короткий час, але не мені вам розповідати, що буде, якщо сірим чоловічкам дозволити тут осісти й почуватися вільно. Тепер я хочу, щоб ви слухали мене дуже-дуже уважно. Щоб ви слухали так, ніби від цього залежить ваше життя, зрозуміло? Коли вони забирають нас, повторюю: коли вони забирають нас (а ви всі знаєте, що викрадення трапляються, – більшість із тих, хто стверджує, ніби їх викрадали інопланетяни, нахабно брешуть, але не всі), ті, кого вони відпускають, нерідко повертаються з імплантами. Іноді це всього лише інструменти, які-небудь передавачі або дозиметри, але іноді – істоти, які пожирають господарів ізсередини, жиріють, а потім розривають їх на частини. Цих тварюк підсаджують людям ті самі істоти, які зараз зібралися внизу, такі голі й беззахисні. Вони запевняють нас, що тут інфекції немає, хоча ми точно знаємо, що вони заражені по саме інь-ян, по саму дупу і по всі інші місця. Я більш ніж двадцять п’ять років бачу, як все це відбувається, і кажу вам: це воно, це вторгнення, це Суперкубок Суперкубків, і ви, хлопці, захищаєтесь. Вони не безпорадні маленькі інопланетні чоловічки, які чекають, поки хто-небудь позичить їм телефонну картку Нової Англії, щоб зателефонувати додому, вони – хвороба. Вони – рак; і, хвала Господу, хлопці, ми з вами – хіміотерапія, одна велика, гаряча доза радіації. Ви мене чуєте, хлопці?

Цього разу ніхто не відповів ствердно. Ніяких «прийнято», «чую вас». Ефір заповнили нервові, збуджені вигуки, що аж тремтіли від нетерпіння.

– Рак, хлопці. Вони – рак. Краще й не скажеш, хоча, як ви знаєте, я не оратор. Овене, чуєш мене?

– Прийняв, босе.

Рівний, спокійний голос, прокляття. Але нічого, хай буде спокійний, поки ще може. З Овеном Андергіллом завершено. Курц підняв складений із газети капелюх і захоплено обвів його поглядом. Овену Андергіллу настав кінець.

– Що там унизу, Овене? Що там товчеться навколо цього корабля? Що забуло вдягти штани й черевики, коли виходило сьогодні вранці з дому?

– Рак, босе.

– Правильно. Тепер командуй, і починаємо справу. Уперед, Овене.

Неквапливо, знаючи, що його люди в бойових гелікоптерах спостерігатимуть за ним (ніколи раніше він не виголошував таких довгих промов і жодне його слово не було підготоване заздалегідь, хіба що вві сні), він розвернув кашкет козирком назад.

7

Овен бачив, як Тоні Едвардс розвернув бейсболку з логотипом «New York Mets» козирком назад, чув, як Брайсон і Бертінеллі розвертають кулемети, і розумів, що це відбувається по-справжньому. Зараз буде спекотно. Він міг або сісти в машину і поїхати разом з усіма, або лишитися на дорозі й опинитися в неї під колесами – іншого вибору Курц йому не залишив.

Але було ще щось, щось погане, що сталося з ним… Коли? Років у вісім? Сім? Може, навіть раніше. Якось він грався на галявині перед будинком у Падьюка, батько ще не повернувся з роботи, мати кудись пішла, можливо, до молитовного будинку баптистів, готуватися до чергового ярмарку домашньої випічки (на відміну від Курца, для неї «хвала Господу» було не просто висловом), і побачив, як до будинку сусідів, Рейплоу, під’їхала «швидка». Сирена не гула, але мигалки працювали. З неї вистрибнули двоє чоловіків у комбінезонах, схожих на той, який зараз був на самому Овені, і побігли до будинку Рейплоу, на ходу розкладаючи блискучі ноші. Жодного разу не збившись із кроку. Це було схоже на цирковий фокус.

Не минуло й десяти хвилин, як вони винесли на ношах місіс Рейплоу. Очі її були заплющені. Містер Рейплоу вийшов за ними, не зачинивши дверей. Містер Рейплоу, який був одного віку з батьком, раптом зробився схожим на старого діда. Ще один фокус. Містер Рейплоу подивився праворуч, коли його дружину вантажили у «швидку», побачив Овена в шортиках, на колінах, на травичці з м’ячем у руках. «Вони кажуть, це удар! – крикнув містер Рейплоу. – Лікарня Святої Марії! Передай матері, Овене!» Після цього він заліз у «швидку», і «швидка» поїхала. Наступні хвилин п’ять Овен грався з м’ячем, підкидаючи його в повітря і ловлячи, але при цьому поглядав на двері, які містер Рейплоу залишив відчиненими, і думав, що їх потрібно зачинити. Таку дію мати назвала б актом християнського милосердя.

Нарешті він устав і підійшов до газону Рейплоу. Рейплоу завжди були з ним добрими. Нічого особливого («Нічого такого, через що варто було б підхоплюватися посеред ночі й черкати листа додому», – сказала б його мати), але місіс Рейплоу готувала пречудове печиво і не забувала пригощати його, не кажучи вже про те, що весела повнощока місіс Рейплоу дозволяла йому в себе на кухні вилизувати тарілки й миски, у яких готувалися глазур і тісто для булочок. А містер Рейплоу навчив його робити паперові літачки, які літали по-справжньому. Трьох різних видів. Тому Рейплоу заслуговували на милосердя, християнське милосердя. Однак, ледь переступивши поріг будинку Рейплоу, він зрозумів, що прийшов сюди не через християнське милосердя. Коли займаєшся християнським милосердям, твоя штука не твердне.

П’ять хвилин – чи, може, п’ятнадцять або півгодини, час минав, як уві сні, – Овен просто ходив по будинку Рейплоу, нічого не роблячи, і весь цей час його штука, тверда як камінь, стояла сторчма і від напруги навіть пульсувала, як друге серце. Це було не боляче, ні, це було приємно, і через багато років він зрозумів, чим було це мовчазне блукання – прелюдією. І тому, що він не мав нічого проти Рейплоу, тому, що вони йому навіть подобалися, чомусь було ще приємніше. Якби його спіймали (а його так і не спіймали) і запитали: навіщо ти це зробив, – він би відповів: не знаю, і це була б свята правда.

Та він і не накоїв нічого особливого. У ванній на нижньому поверсі знайшов зубну щітку з написом «Дік». То було ім’я містера Рейплоу. Овен спробував помочитися на щетинки зубної щітки, ось що він задумав, тільки його штука була занадто твердою і сечі з неї не витекло ні краплі. Тому він просто плюнув на щітку, втер пальцем слину й поставив її на місце. На кухні він розлив склянку води на пальники електричної плити. Потім дістав із серванта великий порцеляновий таріль. «Вони кажуть, це дар, – промовив Овен, піднімаючи посудину над головою. – Напевне, дар від Господа. У неї буде дитина». І жбурнув таріль у куток, де він розлетівся на тисячу уламків. Після цього він вибіг із будинку. Сила, що сиділа всередині нього, від якої його штука затверділа, а очі, здавалося, стали завеликими для орбіт, покинула його, дзвін розбитої порцеляни вичавив її, немов прищик, і, якби батьки так не турбувалися про місіс Рейплоу, вони б помітили, що з їхнім сином щось не так. Утім, скоріш за все, вони б просто вирішили, що він теж хвилюється про здоров’я сусідки.

Наступного тижня він спав мало, а коли спав, бачив погані сни. В одному з них місіс Рейплоу повернулася додому з лікарні з дитиною, яку їй приніс лелека, тільки дитина була чорною і мертвою. Овена гризли почуття провини й сорому (проте не настільки, щоб зізнатися, та й що, в ім’я Господа Бога, йому було говорити, коли б мати-баптистка запитала в нього, що з ним?), і все ж таки він ні на хвилину не забував того солодкого задоволення, яке пережив, коли стояв у ванній зі спущеними на коліна шортами, намагаючись помочитися на зубну щітку містера Рейплоу, або того збудження, яке пронизало його, коли розбився таріль. Якби він був трохи старшим, то, напевне, кінчив би в штани. Невинність полягала в безглуздості; щастя – у дзвоні уламків; післясмак – у повільному й приємному погойдуванні на хвилях жалю про скоєне і страху бути викритим. Містер Рейплоу говорив про дар, але батько, прийшовши ввечері додому, розповів, що в неї не дар, а удар. Кровоносна судина лопнула в мозку місіс Рейплоу, це й називається удар.

І ось усе повторилось.

«Можливо, цього разу я таки кінчу, – подумав він. – Це справа куди серйозніша, ніж із зубною щіткою містера Рейплоу. – І потім, розвернувши власний кашкет: – Хоча суть загалом та сама».

– Овене? – голос Курца. – Ти на зв’язку, синку? Якщо зараз не відгукнешся, я вирішу, що ти або не можеш, або не хочеш…

– На зв’язку, босе, – рівний, спокійний голос. Його уява намалювала маленького спітнілого хлопчика, що тримає великий порцеляновий таріль над головою. – Хлопці, готові надерти кілька міжзоряних дуп?

Залунав схвальний рев, у якому чулися «так, чорт забирай» і «порвемо їх».

– Що ви хочете для початку, хлопці?

«Гімн загону», «Гімн», «Грьобаних Стоунз!»

– Хто хоче вийти з гри, відгукніться.

Тиша. Десь на якійсь іншій частоті, на яку Овен уже ніколи не зайде, сірі чоловічки благали помилування голосами знаменитостей. Трохи правіше і нижче висіла в повітрі маленька «Кайова ОН-58». Овен і без бінокля бачив Курца в розвернутому задом наперед кашкеті, який спостерігав за ним. Газета лежала в нього на колінах і з якоїсь причини була згорнута трикутником. Шість років Овенові Андергіллу не потрібен був другий шанс, і це добре, тому що Курц другого шансу не давав – у душі Овен підозрював, що знав про це завжди. Утім, він подумає про це пізніше. Якщо буде потрібно. Остання зв’язна думка («Ти – рак, Курце. Ти…») спалахнула у нього в голові і померла. Її місце зайняла приємна непроглядна темрява.

– «Синя групо», говорить Синій Лідер. Слухати наказ. Вогонь відкривати з двохсот ярдів[85]. Намагайтесь не зачепити «Синього гостя», але ми рознесемо цих покидьків. Конку, врубуй гімн.

Джин Конклін клацнув перемикачем і вставив CD в «дискмен», що стояв на підлозі «Синього-2». Овен, вирвавшись зі спогадів, нахилився вперед і додав звук.

У навушниках загримів голос Міка Джаґґера, вокаліста «Rolling Stones». Овен підняв руку і, коли Курц віддав йому честь – чи то глузуючи, чи то серйозно, Овен так і не зрозумів, – руку опустив. Під спів Джаґґера, їхній гімн, який вони завжди вмикали, коли йшли на серйозну справу, гелікоптери опустились, зблизились і полетіли до мети.

8

Сірі чоловічки – ті, що залишилися, – стояли в тіні свого корабля, той, у свою чергу, лежав у кінці гігантської дороги з розбитих і вирваних із корінням дерев, які знищив під час останнього приземлення. Вони навіть не намагалися втекти або сховатися. Понад те, деякі навіть зробили крок уперед на своїх голих безпалих ногах, хлюпочучи по талому снігу, бруду і розкиданих навколо клаптях золотаво-червонуватого моху. Вони зустріли лінію бойових гелікоптерів піднятими руками, показуючи, що в них нічого немає. Їхні величезні чорні очі поблискували в тьмяному денному світлі.

Гелікоптери не сповільнили руху, хоча в усіх у вухах іще звучала остання коротка передача: «Будь ласка, помилуйте нас, ми беззахисні, ми помираємо». Крізь ці благання, звиваючись спіраллю, летів голос Міка Джаґґера: «Знайомтесь – я відомий пан. Маю гроші й добрий смак. Століттями у свій казан я різних кидаю бідак…»

Гелікоптери швидко, як оркестр на марші, що робить поворот на п’ятдесятиярдовій лінії перед матчем на «Rose Bowl»[86], розвернулися до атаки, і кулемети п’ятдесятого калібру відкрили вогонь. Кулі решетили землю, збивали сухі гілки з уже пошкоджених дерев, висікали бліді іскорки з краю корпусу гігантського корабля. Вони впали на сірих чоловічків, які збилися в одну купу з піднятими руками, і буквально підірвали їх. Руки відлітали від рудиментарних тіл, розбризкуючи якийсь рожевий сік. Голови розлітались, як гарбузи, виплескуючи червоні фонтани на корабель і товаришів, але не кров, а подібну до моху речовину, наче їхні голови були нею набиті. Самі голови були схожі на кепсько виготовлені сміттєві кошики. Кілька істот розрізало кулями навпіл уздовж усього тіла, і вони двома половинами впали на землю, продовжуючи тягти руки вгору. Коли вони падали, їхні сірі тіла ставали брудно-білими і, здавалося, закипали.

Мік Джаґґер виголошував: «Коли Христос в пісках блукав в печалі, десь там був і я…»

Невелика група чоловічків усе ще стояла під краєм корабля, вони повернулись, ніби хотіли втекти, але бігти їм не було куди. Більшість їх убили відразу. Кілька останніх, що залишилися в живих, – можливо, всього чотири, – відступили до куцої тіні. Там вони, здається, взялися щось робити, з чимось вовтузитись, і Овена охопило жахливе передчуття.

– Можу їх дістати, – пролунало в навушниках. Це був Дефорест із «Синього-4», він майже задихався від нетерпіння. І, впевнений у тому, що Овен дасть відмашку, «Чинук» швидко опустився майже до самої землі, здійнявши гвинтами сірі хмари перемішаного з брудом снігу.

– Ні, відставити, назад, на попередню позицію плюс п’ятдесят! – закричав Овен і вдарив Тоні по плечу. На обличчі Тоні, під прозорою маскою, що закривала ніс і рот, відбилося легке здивування, він наліг на ручку управління, і Синій Лідер злетів угору. Навіть крізь музику – шалені бонґо, рефрен «ху-ху», «Співчуття дияволові» ще навіть не дограла до кінця – Овен почув незадоволене бурчання своєї команди. «Кайова», як він зауважив, теж відійшла на пристойну відстань. Незважаючи на всі особливості психіки, Курц не був дурнем і мав чудову інтуїцію.

– Босе! – голос Дефореста звучав не просто засмучено, він палав гнівом.

– Повторюю, повторюю, повертаємось на базу, «Синя групо», повертаємось…

Вибухом його втисло в сидіння, «Чинук» підкинуло вгору, як іграшку. Крізь страхітливий гуркіт він почув, як Тоні Едвардс, сиплючи прокльонами, бореться з ручкою керування. Позаду пролунали крики, але, хоч багато хто з команди був поранений, вони втратили тільки Пінкі Брайсона, який на момент вибуху визирав із дверей і випав з гелікоптера, коли його накрила ударна хвиля.

– Тримаю, тримаю, тримаю! – волав Тоні, але минуло секунд тридцять, перш ніж він дійсно вирівняв машину. Овену ці секунди здалися годинами. Гімн загону перестав грати в навушниках, що не віщувало нічого доброго про Конка і хлопців у «Синьому-2».

Тоні різко розвернув Синього Лідера, й Овен побачив, що плексигласове лобове скло тріснуло у двох місцях. За спиною хтось продовжував кричати. Як з’ясувалося, Маккавано якимось чином утратив два пальці.

– Хай йому грець! – пробурмотів Тоні. – Босе, ви врятували наші дупи. Дякую.

Овен не почув. Він дивився на залишки корабля, який розвалився щонайменше на три частини. Сказати точно було важко, тому що над ним літало всіляке лайно і повітря наповнилося червонувато-коричневим туманом. Трохи легше було роздивитись рештки вертольота Дефореста. Він лежав на боці в спіненій грязюці. Біля лівого борту довгий шматок розламаного гвинта плавав у воді, як гігантське весло байдарки. Ярдів за п’ятдесят[87] стирчали інші уламки гвинта, чорні, покручені лютою кулею жовто-білого вогню. Це були Конклін і «Синій-2».

Тріск і писк у радіо. Блейкі і «Синій-3».

– Босе, прийом, босе, бачу…

– Три, це Лідер. Наказую…

– Лідере, це Три. Бачу тих, що вижили, повторюю, бачу тих, що вижили з «Синього-4», троє… ні, четверо… Я спускаюсь…

– Відставити, Синій-3. Не спускатись. Повернутися на позицію плюс п’ятдесят… Відставити. На позицію плюс сто п’ятдесят. Один, п’ять, нуль. Виконувати негайно!

– Але, сер… бос, як же… Я бачу Фрідмана, чорт, він горить!

– Слухати мене, Джо Блейкі, – пролунав характерний рипучий голос Курца, який устиг вислизнути від червоної гидоти. «Неначе знав, що станеться», – подумав Овен. – Узяти дупу в руки й забратися звідти негайно! Або я гарантую, що наступного тижня ти замітатимеш верблюже лайно в спекотній країні, де заборонено алкоголь. Кінець зв’язку!

Синій-3 замовк. Два гелікоптери, що залишилися, повернулися на початкову позицію і відлетіли ще на сто п’ятдесят ярдів. Овен спостерігав за скаженою хмарою грибка Ріплі, яка по спіралі йшла в небо, і гадав, чи дійсно Курц знав, що станеться, чи послухався інтуїції? Вчасно вони з Блейкі відлетіли? Адже ті були заразні. Що б не говорили сірі чоловічки, вони були заразні. Овен не знав, чи виправдовувало це те, що вони тільки-но зробили, але вважав, що ті, хто вижив після катастрофи «Синього-4» Рея Дефореста, вже приречені. Або гірше: мутанти, які перетворюються на казна-що.

– Овене, – сказало радіо.

Тоні, піднявши брови, подивився на нього.

– Овене.

Зітхнувши, Овен рухом підборіддя перемкнувся на особисту частоту Курца.

– Слухаю, босе.

9

Курц сидів у «Кайові», газета все ще лежала в нього на колінах. І він, і Фредді були в масках, як і решта учасників штурмової групи. Напевне, навіть нещасні на землі досі не зняли їх. Можливо, від масок не було ніякого пуття, але Курц, який не мав ані найменшого бажання підхопити Ріплі, крім іншого, був іще й великим начальником, зобов’язаним подавати приклад підлеглим. Та й навіщо ризикувати? Що ж стосується Фредді Джонсона… Щодо Фредді у нього були плани.

– Слухаю, босе, – виголосив у навушниках Андергілл.

– Гарна стрілянина, ще кращий політ і відмінне мислення. Ти врятував кілька життів. Ми з тобою повертаємось у квадрат 1. Зрозумів?

– Так, босе. Зрозумів і ціную.

«І якщо ти в це віриш, – додав подумки Курц, – то ти навіть іще тупіший, ніж здаєшся».

10

За спиною Овена все ще надривався Кавано, але вже трохи тихіше. Від Джо Блейкі – нічого. Мабуть, він почав розуміти, чим загрожує золотаво-червонуватий вихор, якого їм, можливо, вдалось уникнути.

– Що там, салаго? – запитав Курц.

– У нас поранені, – відповів Овен. – Але в цілому обійшлось. Є робота для чистильників, там унизу каша.

В Овенових навушниках пролунало каркання – це був сміх Курца.

11

– Фредді.

– Слухаю, босе.

– Наглядати за Овеном Андергіллом.

– Добре.

– Якщо нам скоро доведеться піти – «Долині Імперіал», – Андергілл залишається тут.

Фредді Джонсон нічого не сказав, просто кивнув і продовжив керувати гелікоптером. Славний хлопака. Знає, на чиєму боці має перебувати, не те що дехто.

Курц знову повернувся до нього.

– Фредді, повертай нас до цієї Богом забутої крамниці і не шкодуй коней. Хочу бути там за п’ятнадцять хвилин до Овена і Джо Блейкі. Ще краще – за двадцять.

– Так, босе.

- І мені буде потрібен захищений супутниковий зв’язок із Шаєнном.

– Буде зроблено. О п’ятій.

– Краще о третій, салаго. Зроби о третій.

Курц відкинувся на спинку сидіння і став дивитися на сосновий ліс, що пропливав унизу. Так багато лісу, так багато тварин, немало й людей – більшість із них у таку пору року носять помаранчеве.

І через тиждень – може, навіть через сімдесят дві години – тут буде як на Місяці. Шкода, звичайно, але якщо чогось Мейну і не бракує, так це лісів.

Курц покрутив на пальці газетний трикутник. Якщо вийде, він хотів би, щоб Овен Андергілл надів його собі на голову перед тим, як випустить дух.

– Хотів, бачте, перевірити, чи нічого не змінилося, – тихо промовив Курц.

Фредді Джонсон, який розумів, що до чого, промовчав.

12

На півдорозі до магазину Ґосселіна, коли маленька в’юнка «Кайова» Курца вже перетворилася на ледь помітну цятку, погляд Овена завмер на правій руці Тоні Едвардса, яка стискала один ріжок Y-подібної ручки управління «Чинука». При основі нігтя великого пальця темніла тоненька, як прилиплий пісок, вигнута золотаво-червона лінія. Овен подивився на власні руки і пильно вивчив їх, як вчила місіс Янковскі на уроках особистої гігієни в ті далекі дні, коли Рейплоу були їхніми сусідами. На своїх руках він поки що нічого не виявив, але в Тоні вже з’явилися знаки, і незабаром щось подібне буде і в нього.

Андергілли були баптистами, і Овен знав історію про Каїна й Авеля. «Ось голос крови брата твого кличе до Мене з землі», – сказав Господь і відправив Каїна жити в землю Нод, на схід від Едему. З підступними людьми, як казала мати. Але перш ніж відпустити Каїна поневірятися, Господь поставив на ньому тавро, щоб навіть підступні люди землі Нод знали, хто він. І ось, бачачи золотаво-червону ниточку на нігті великого пальця Едді, розшукуючи таку ж на власних руках, Овен зрозумів, якого кольору було Каїнове тавро.

Розділ 11
Подорож Яйцеголова

1

Самогубство, як виявив Генрі, мало голос. Воно бажало порозумітись, але от прикрість: воно погано розмовляло англійською, постійно збивалося на якийсь уривчастий суржик. Але це не мало значення, досить було того, що воно розмовляло. Щойно він дозволив самогубству говорити, життя його значно покращилось. Іноді він навіть міг заснути вночі (таке траплялося нечасто, але все ж), та й дні були не такі вже й погані.

До сьогодні.

На «Арктик кет» сиділо тіло Джонсі, але те, що тепер опинилося всередині його друга, було сповнене чужих уявлень і чужих прагнень. Джонсі теж іще міг перебувати всередині – і Генрі підозрював, що так і є, – але в такому разі він був занадто глибоко, був занадто малий і безсилий, щоб чимось допомогти. Скоро Джонсі зникне повністю, і, мабуть, для нього це буде порятунком.

Генрі боявся, що істота всередині Джонсі відчує його, але воно проїхало повз, не зменшуючи швидкості. У напрямку Піта. А що потім? Генрі не хотілося про це думати, не хотілося хвилюватись.

Нарешті він знову рушив до мисливського будиночка, не тому що в «Дірі в стіні» щось лишилося, просто йому більше нікуди було податися. Підійшовши до хвіртки з однослівним написом «Кларендон», він виплюнув на руку в рукавичці черговий зуб, подивився на нього і викинув. Сніг закінчився, але небо ще залишалося темним і, як йому здалося, знову почав набирати силу вітер. Чи говорили що-небудь по радіо про снігову бурю з поривчастим вітром? Він не пам’ятав, та й не вважав це важливим.

Десь на захід від нього пролунав потужний вибух, який неначе струснув увесь світ. Генрі апатично подивився в тому напрямку, але нічого не побачив. Щось або обвалилось, або вибухнуло, у будь-якому разі деякі з голосів у нього в голові замовкли. Він уявлення не мав, чи є зв’язок між цим, йому було байдуже. Він пройшов у відчинену хвіртку, ступаючи по щільному снігу зі слідом, який залишив «Арктик кет», і підійшов до «Діри в стіні».

Рівно гудів генератор, двері над гранітною плитою, яка заміняла килимок, стояли навстіж. Генрі на хвилину затримався, роздивляючись плиту. Спочатку він вирішив, що на ній кров, але кров, хоч свіжа, хоч висохла, не має такого золотавого відтінку. Ні, він дивився на якесь органічне утворення. Мох або грибок. А може, щось іще…

Генрі підняв обличчя, роздув ніздрі, обережно принюхався… У пам’яті сплив чіткий, хоч і геть недоречний спогад про те, як десь місяць тому він був у ресторані «Моріс» із колишньою дружиною, нюхав вино, яке їм тільки-но налив сомельє, дивився на Ронду, що сиділа навпроти, і думав: «Ми нюхаємо вино, собаки нюхають одне в одного дупи, і все це веде до того самого». Потім на мить прийшов новий спогад, він побачив молоко, що стікає батьковим підборіддям. Він усміхнувся Ронді, Ронда усміхнулась у відповідь, і він подумав, яким полегшенням буде кінець і, якщо вже йому судилося прийти, нехай він буде швидким.

Але зараз він відчув не запах вина, а болотний, сірчаний сморід. Спочатку він не міг зрозуміти, що це нагадує, потім здогадався: жінка, через яку вони розбилися. Сморід її хворих нутрощів тут теж є.

Генрі ступив на гранітну плиту, розуміючи, що прийшов сюди востаннє, відчуваючи вагу прожитих років – сміх, розмови, пиво, випадковий косячок із травою, змагання, хто більше з’їсть, у 1996 році (чи це було в 1997-му?), постріли, гіркий змішаний запах пороху і крові, який означав, що сезон полювання на оленів розпочато, запах смерті, дружба й сяйво дитинства.

Стоячи на плиті, він знову принюхався. Цього разу запах відчувався сильніше і був скоріше хімічним, ніж органічним, напевне, тому, що він був скрізь. Генрі зазирнув у будинок. На підлозі теж червонів ворсистий поріст, але подекуди проглядались і мостини. Однак на килимі навахо цієї гидоти наросло стільки, що під нею навіть годі було розрізнити візерунок. Видно, ця гидота була теплолюбна, але в будь-якому разі швидкість її зростання лякала.

Генрі рушив був у будинок, але зупинився, трохи позадкував від дверей і знову зупинився, думаючи про свій ніс, звідки йшла кров, і про дірки в яснах, де ще сьогодні вранці, коли він прокинувся, були зуби. Якщо цей червоний мох виробляв якийсь вірус, що передається повітрям, на зразок Еболи або хантавірусів, він, напевне, його вже підчепив і зараз, що б він не робив, користі від цього буде не більше, ніж від замикання стайні, коли коня вже вкрадено. Але ж береженого Бог береже, чи не так?

Він повернувся і пішов навколо «Діри в стіні» у бік Ущелини – по сліду «Арктик кет», щоб не провалюватись у свіжий сніг.

2

Двері сараю теж виявилися відчиненими. І Генрі побачив Джонсі, так ясно, як Божий день. Ось Джонсі зупинився у дверях, перш ніж зайти і взяти собі снігохід; ось Джонсі тримається за край одвірка; ось Джонсі слухає… Слухає що?

Нічого. Ґави не каркають, сойки не галасують, дятли не стукають, білки не цокають. Лише звук вітру та зрідка ляпання снігу, який падає з гілок. Місцеві тварини покинули це місце. Втекли.

Якийсь час він стояв на місці, згадуючи, що всередині сараю. У Піта це вийшло б краще, Піт постояв би тут із заплющеними очима, водячи туди-сюди пальцем, а потім докладно розповів би, де що стоїть, аж до найменшої коробки з цвяхами. Але в цьому випадку Генрі вирішив, що обійдеться і без особливих здібностей Піта. Він тільки вчора приходив сюди пошукати інструмент, щоб відчинити застряглі двері кухонної шафи. І бачив учора те, що йому потрібне зараз.

Генрі кілька разів швидко видихнув і вдихнув, очищуючи легені, потім міцно притиснув руки в рукавичках до рота й носа та увійшов у сарай. Довелося трохи постояти на місці, поки очі звикали до темряви. Краще уникнути неприємних сюрпризів.

Коли здатність бачити повернулася, Генрі підійшов до порожнього місця, на якому стояв снігохід. Зараз там не було нічого, крім візерунка з плям мастила. Але на зеленому брезенті, яким був накритий «Арктик кет» і який тепер валявся в кутку, вже з’явився червоний поріст.

На столі панував безлад: банки з цвяхами та гвинтами перевернуті, і те, що ретельно зберігалось окремо, лежить упереміш; стара підставка для трубок Ламара Кларендона валяється на підлозі розбита; усі шухляди столу висунуті. Хтось, Бобер або Джонсі, пройшовся по сараю ураганом, шукаючи щось.

«Це був Джонсі».

Так. Можливо, Генрі й не дізнається ніколи, що тут сталось, але це був Джонсі. Він знав це і знав, що трапилося щось надзвичайно важливе для нього або для них обох. Цікаво, чи знайшов Джонсі те, що шукав? Напевне, він і цього ніколи не дізнається. Однак те, що було потрібне йому, висіло перед очима, у дальшому кутку, на гачку над купою банок фарби й пістолетів-розпилювачів.

Усе ще затуляючи рукавичкою рот та ніс і не дихаючи, Генрі пройшов сараєм. Було принаймні чотири невеликі респіратори, з тих, що використовуються під час фарбування; вони бовталися на подертих гумках. Він згріб їх, повернувся і помітив, як за дверима щось ворухнулося. Не скрикнув – стримався, але серце мало не вискочило в нього з грудей, подвійний об’єм повітря в легенях, завдяки якому він зміг пройти в глибину сараю, раптом здався надто гарячим і важким. Нічого там немає, схоже, просто здалося. Але потім він побачив, що ні, не здалося, там щось було. Світло йшло в сарай крізь відчинені двері, але трохи світла потрапляло всередину крізь маленьке брудне вікно над столом, і Генрі в буквальному розумінні злякався власної тіні.

Чотирма широкими кроками він вискочив із сараю, тримаючи в правій руці респіратори. Дихання він продовжував утримувати, поки не зробив іще чотири кроки по затвердлому сліду снігохода, після чого голосно випустив із легень повітря. Генрі зігнувся навпіл і вперся руками в коліна, перед очима попливли маленькі чорні цятки, згодом розтали.

Зі сходу долинув тріск пострілів. Не рушничних – постріли були занадто гучними й швидкими. Стріляли з автоматичної зброї. У голові Генрі виникло бачення, таке ж чітке, як спогад про молоко, що тече по підборіддю батька, чи про Баррі Ньюмена, котрий як обпечений біжить із його кабінету. Він побачив оленів, єнотів, бабаків, диких собак і кроликів, яких десятками, сотнями косили, коли вони намагалися покинути те, що перетворилося на зачумлену зону; він побачив, як сніг червоніє від їхньої невинної (але, ймовірно, зараженої) крові. Це бачення завдавало йому несподіваного болю, ятрило те місце в серці, яке не відмерло, а всього лиш заснуло. Те саме місце, яке відгукувалося на плач Даддітса потужним відлунням, від якого, здавалося, вибухне голова.

Генрі випростався, побачив свіжу кров на лівій рукавичці, подивився в небо і крикнув: «А щоб тебе!» Водночас злостиво і весело. Він узяв маски й зібрався надягти як мінімум дві, перш ніж увійти в «Діру в стіні», але зовсім забув про рану на стегні, яку отримав, коли перекинувся «скаут». Якщо в сараї була якась зараза, що передається грибком, у неї була чудова нагода проникнути в нього. Утім, і всі обережності, швидше за все, не мали ніякого сенсу. Генрі уявив собі знак із написом великими червоними літерами: «Зона біологічного зараження! Будь ласка, затримайте дихання і, якщо на вашому тілі є будь-які подряпини, закрийте їх рукою!»

Він пирхнув і попрямував назад до будинку. Господи Боже, він однаково не збирався жити вічно.

На сході гриміли часті постріли.

3

Знову зупинившись біля відчинених дверей «Діри в стіні», Генрі поліз у задню кишеню, не особливо сподіваючись знайти там носовичок, і… не знайшов. Чим чудове життя в лісі – хоч про це не говорять, – це тим, що можна мочитися де заманеться і сякатися на землю в будь-якому місці. Є якась первісна приємність у пусканні струменів та стрільбі шмарклями… принаймні для чоловіків. Якщо замислитися, здається справжнім дивом, що жінки взагалі можуть кохати навіть найкращих їх представників, не кажучи вже про звичайних.

Він зняв куртку, сорочку й термомайку. Останнім шаром була вицвіла футболка «Boston Red Sox» із написом «Garsiaparra 5» на спині. Генрі стягнув її, скрутив якусь подобу джгута й обмотав ним криваву діру на лівій штанині джинсів, знову подумавши про вкрадених коней і двері стайні. Пропуски потрібно заповнювати, причому заповнювати чітким, розбірливим почерком. Таким є основний принцип життя. Навіть якщо життя швидко добігає кінця.

Решту одягу він знову натягнув на змерзлий торс, потім на голову – дві краплиноподібні маски. Ще двома хотів закрити вуха, але потім уявив, як дві гумки перехрещуються в нього на потилиці, ніби підтяжки, і розсміявся. Що далі? Закрити останньою маскою одне око?

– Заражуся то заражуся, – сказав він, одночасно нагадавши собі, що поберегтися зайвим не буде, обережність іще нікому не нашкодила, як казав старший Кларендон.

У хаті грибок (чи мох, чи що це там було) помітно розрісся навіть за той короткий час, який Генрі провів у сараї. Килим навахо тепер був повністю вкритий ним від краю до краю. Червонуваті плями видніли на дивані, на стійці між кухнею та їдальнею і на сидіннях двох із трьох стільців біля стійки з боку вітальні. Кучеряві золотаво-червонуваті вени повзли вгору по ніжці обіднього столу, немов повторюючи слід чогось пролитого. Генрі це нагадало мурах, які збираються навіть на незначній кількості розсипаного цукру. Можливо, найнеприємніше було бачити жмут червонуватої павутини, який висів над килимом навахо. Генрі кілька секунд вдивлявся в нього, перш ніж зрозумів, що це ловець снів Ламара Кларендона. Генрі сумнівався, що колись дізнається, що тут сталося насправді, але в одному не сумнівався: цього разу Ловець снів зловив справжній кошмар.

«Ти ж не підеш далі? Тепер, коли побачив, як швидко воно росте. Джонсі начебто був у повному порядку, коли проїздив мимо, але насправді це не так, і ти це знаєш. Ти це відчув. Так що… ти ж не підеш далі, так?»

– Мабуть, сходжу, – мовив уголос Генрі, ворушачи подвійним шаром масок на обличчі… – Якщо воно потрапить у мене… Що ж, доведеться покінчити з собою.

Зареготавши, як Стабб у «Мобі Діку», Генрі заглибився в будинок.

4

За одним винятком грибок ріс окремими острівцями. Виняток був перед дверима у ванну, де виріс справжній пагорб із грибка, що підіймався по обидва боки від дверей фути на чотири[88]. Це утворення, схоже, росло на якомусь сірому губчастому підмурку. На зверненому до вітальні боці сіра основа пагорба роздвоювалася виделкою, яка неприємно нагадала Генрі розсунуті ноги. Наче хтось помер біля дверей і грибок розрісся на трупі. Генрі згадав одну статтю, яку він колись похапцем переглянув, шукаючи чогось іншого, коли навчався на медичному. У статті були фотографії, одна з них – огидний знімок, зроблений судово-медичним експертом, і це зображення так і не стерлося з пам’яті. На тому знімку була жертва вбивства, кинута в лісі, оголене тіло, знайдене приблизно через чотири дні. На потилиці, під колінами і на складках під сідницями в трупа росли поганки.

Ну гаразд – чотири дні. Але це місце було чистим тільки сьогодні вранці.

Генрі подивився на наручний годинник і побачив, що він зупинився за двадцять хвилин до другої. Східне поясне позачасся.

Він повернувся й визирнув за двері, раптом виразно відчувши, що там щось ховається.

Ні. Нічого, крім прихиленого до стіни «ґаранда» Джонсі. Рушниця здавалася чистою, і Генрі її взяв. Заряджена, на запобіжнику. Один патрон у патроннику. Прекрасно. Повісивши рушницю на плече, Генрі знову повернувся до неприємного червоного пагорба перед дверима у ванну. Запах ефіру, поєднаний із чимось сірчаним і навіть іще неприємнішим, тут відчувався дуже сильно. Генрі повільно й дуже обережно перейшов кімнату до ванни, боячись (і все більше переконуючись), що червоний горбок зі схожими на ноги відгалуженнями – це все, що залишилося від його друга Бобра. За мить він побачить рештки Бобрового волосся або його черевики «Доктор Мартенс», які сам Бобер називав «знаком своєї солідарності з лесбіянками». Бобер чомусь вирішив, що черевики «Доктор Мартенс» – це таємний знак, за яким лесбіянки пізнають одна одну, і ніхто не зміг довести йому, що він помиляється. Так само він був переконаний, що люди на прізвище Ротшильд і Ґольдфарб правлять світом, можливо, з підземного бункера в Колорадо. Бобер, улюбленим виразом якого було «трахни мене, Фредді».

Однак не було ніякої можливості визначити, чи був коли-небудь горбок біля дверей Бобром або взагалі ким-небудь. На це вказувала тільки його форма. Щось блиснуло в губчастій масі, і Генрі нахилився, одночасно думаючи, чи не почали вже проростати мікроскопічні шматочки грибка, які потрапили на вологу, незахищену поверхню його очей. Блискучою річчю виявилася ручка дверей. До одного її боку була приліплена теж поросла золотаво-червоним пухом ізоляційна стрічка. Згадався безлад на робочому столі в сараї, висмикнуті полиці. Чи не цю стрічку шукав Джонсі? Рулон бісової ізоляційної стрічки? Щось у свідомості – можливо, оте саме осяяння, а може, й ні – підказувало, що він не помилився. Але навіщо? Господи, навіщо Джонсі знадобилась ізоляція?

За останні приблизно п’ять місяців, коли суїцидальні думки приходили все частіше і затримувалися щоразу на довше, базікаючи своїм суржиком, цікавість майже покинула Генрі. Тепер же вона шаленіла, ніби прокинулася зі звірячим апетитом. Утамувати той апетит було нічим. Джонсі хотів за допомогою стрічки намертво зачинити двері, щоб не відчинялися? Добре, але навіщо? Напевне, вони з Бобром розуміли, що від грибка це не врятує – той просто запустив свої пальці під двері.

Генрі зазирнув у ванну і видав низький здавлений звук. Яке б огидне божевілля тут не відбувалось, почалось і закінчилось воно саме у ванній, у цьому він не сумнівався. Кімната перетворилася на справжню червону печеру. Блакитні кахлі на підлозі практично зникли під наростами грибка. Ним обросли підніжжя ванни й унітаза. Кришка сидіння піднята і впирається в зливний бачок. Сказати напевне було важко – занадто густим був шар рослинності, – але Генрі здалося, що кришка унітаза продавлена всередину. Завіса на ванні, колись блакитна й напівпрозора, лежала у ванні червоною хвилею і трималася лише на кількох гачках, які теж обросли рослинною червоною бородою.

Над краєм ванни, яка також поросла грибком, стирчала нога в черевику. «Доктор Мартенс». Схоже, Генрі таки знайшов Бобра. Раптово на нього ринули спогади про день, коли вони врятували Даддітса, такі ясні й чіткі, наче це було вчора. Бобер у своїй старій безглуздій шкірянці, ось він піднімає валізку для сніданків Даддітса і питає: «Тобі подобається цей мультик? Вони ніколи не перевдягаються». А потім співає…

– Трахни мене, Фредді, – мовив Генрі в червону порожнечу. – Так він сказав. Так він завжди говорив.

Сльози виступили в нього на очах і покотилися по щоках. Якщо грибку була потрібна волога – а судячи з джунглів, що вибивалися з унітаза, він найбільше полюбляв вологу, – тепер на обличчі Генрі він мав поживу.

Та Генрі було все одно. Тепер у нього була рушниця Джонсі. Грибок міг узятися за нього, але він зробить так, що його не стане задовго до того, як ця гидота добереться до десерту. Якщо до цього дійде.

А цілком може дійти.

5

У кутку сараю він бачив залишки старого килима. Може, сходити принести? Можна було б покласти їх на підлогу, щоб підійти до ванни і трохи краще роздивитися, що там усередині. Але навіщо? Він знав, що це Бобер, і не палав бажанням бачити свого давнього друга, автора таких безсмертних дотепів, як «поцілуй мене в корму» або «хоч стій, хоч трахай», зарослим червоним грибком, як той блідий труп у старій медичній статті з його колоніями поганок. Якщо це допоможе відповісти на якісь запитання, тоді так, це варто зробити. Але навряд чи допоможе, подумав Генрі.

Чого йому хотілося найбільше, то це забратися звідси. Грибок справляв жахливе враження, але це ще не все. Найстрашнішим було моторошне відчуття, що він тут не сам.

Генрі позадкував від дверей ванної. На столі лежала книжка, на м’якій обкладинці якої танцювали чорти з вилами в руках. Напевне, вона належала Джонсі і вже встигла завести власну маленьку колонію рослинності.

Генрі почув тривожний шум, що долинав із заходу і стрімко переходив у грім. Гелікоптери, і не один цього разу. Багато. Великі. Звучало це так, ніби вони летіли зовсім низько, на рівні даху, і Генрі навіть мимоволі присів. У голову полізли сценки з десятка фільмів про в’єтнамську війну, і якусь мить він не сумнівався, що ось зараз вони почнуть гатити з кулеметів і перетворять будинок на суцільні руїни. Або спалять його напалмом.

Гелікоптери пролетіли, не заподіявши будинку шкоди, але так близько, що на полицях у кухні затремтіли чашки й тарілки. Генрі випростався, коли гуркіт почав стихати, перетворюючись на скрекіт, а потім на безневинне дзижчання. Можливо, вони летіли приєднатися до бійні тварин на східному кінці Джефферсон-тракт. Нехай. Він звалить звідси на фіг, і…

І що? Що конкретно робити потім?

Поки він обмірковував це питання, в одній зі спалень унизу почувся шум. Шурхіт. За ним – недовга тиша, якої саме вистачило, щоб Генрі вирішив, що це бешкетує його збуджена уява. Потім пролунали кілька тихих клацань і попискувань – звук механічної іграшки, мавпочки або папуги, у якої закінчується накрутка. Генрі обдало холодом. У роті пересохло. Волосся на потилиці стало сторч.

«Забирайся звідси, біжи!»

Не встигнувши почути внутрішній голос, він широкими кроками підбіг до дверей спальні, на ходу знімаючи «ґаранд». Адреналін ринув у кров, і з очей неначе спала полуда. Вибіркове сприйняття, цей дар, що дозволяє жити спокійно й затишно, відступило, і він побачив навколишній світ із кришталевою чіткістю, кожну деталь, кожен штрих: слід крові від спальні до ванни, відкинутий капець, дивну червону цвіль на стіні у формі відбитка долоні. Потім він пройшов у двері.

Воно лежало на ліжку, що б це не було; Генрі воно здалося схожим на тхора або лісового бабака з ампутованими лапами і довгим закривавленим хвостом, що тягнеться ззаду, як плацента. Тільки жодна тварина з усіх, яких він бачив за своє життя – крім хіба що мурени, яку він одного разу спостерігав у Бостонському акваріумі, – не мала таких непропорційно великих чорних очей. І ще одна схожість: коли вона широко роззявила пащу, рудиментарну щілину, стало видно, що всередині – страшного вигляду зуби, довгі й тонкі, як шпильки.

Позаду істоти на просоченому кров’ю простирадлі лежала, пульсуючи, напевне, сотня рудих яєць розміром із дитячу скляну кульку. Вони були вкриті каламутним, схожим на соплі слизом. Усередині кожного Генрі помітив рухливу крихітну, завбільшки з волосок, тінь.

Схоже на тхора створіння піднялося, як змія з кошика заклинача змій, і заскрекотало на нього. Потім смикнулося на ліжку – ліжку Джонсі, – але, схоже, не могло рухатися далі. Блискучі чорні очі горіли. Хвіст (тільки була підозра, що то не хвіст, а якесь хапальне щупальце) кілька разів хльостко клацнув із боку в бік, потім ліг на яйця, прикривши стільки, скільки міг, немов захищаючи.

Генрі раптом зрозумів, що монотонно повторює те саме слово: «ні», як безпорадний неврастенік, напханий торазином. Він приставив рушницю прикладом до плеча, прицілився і став водити за клиноподібною головою, яка смикалась і виляла. «Воно знає, що це таке. Принаймні це воно розуміє», – спокійно подумав Генрі і спустив курок.

Відстань була невеликою, й істота не надто намагалася ухилитися від пострілу. Чи то відкладення яєць її виснажило, чи то вона погано почувалася на холоді, а з відчиненими дверима в «Дірі в стіні» стало дійсно холодно. Торохнув оглушливий постріл, який посилився закритим простором, і піднята голова істоти зникла, цвиркнувши на стіну мокрими клаптями й нитками. Кров її мала той самий золотаво-червоний колір, що й грибок. Обезголовлене тіло звалилося з ліжка на розкиданий на підлозі одяг, який здався Генрі незнайомим: коричнева куртка, помаранчевий сигнальний жилет, підгорнуті джинси (ніхто з них ніколи не носив підгорнутих джинсів; у школі ті, хто таке собі дозволяв, отримували прізвисько «гівноступ»). Разом із тілом упала частина яєць. Більшість приземлилася на одяг або на книжки Джонсі і вціліла, але кілька розбились об підлогу. З них витекла каламутна речовина, схожа на протухлий яєчний білок, приблизно по чайній ложці від кожного. У ньому скручувались і звивалися волоски. Генрі здалося, що кожен із них дивиться на нього чорними очицями, і від їхнього вигляду йому захотілося закричати.

Він розвернувся і вийшов нерівними кроками, відчуваючи свої ноги не краще, ніж ніжки столу. Генрі почувався маріонеткою в руках ляльковода, який дуже старається, але тільки недавно почав учитися свого ремесла. Він і сам не розумів, куди йде, поки не опинився на кухні і не зазирнув до господарської тумбочки під раковиною.

«Яйцеголов я, Яйцеголов я, я – морж! Ґу-ґу-джуб!»[89]

Це він не проспівав, а виголосив гучним, повчальним тоном, якого досі ніколи за собою не помічав. Це був голос якогось нездарного актора дев’ятнадцятого століття. Від цієї думки бозна-чому йому уявився Едвін Бут[90] у костюмі д’Артаньяна, у капелюсі з пір’ям і повному мушкетерському вбранні, який декламує пісню Джона Леннона. Генрі голосно промовив два короткі склади: «Ха! Ха!»

«Я божеволію», – подумав він… але це не страшно. Уже краще уявляти д’Артаньяна, який цитує слова Джона Леннона «Я – морж», аніж кров тієї істоти, що хлюпнула об стіну, або вкриті грибком «мартенси», які стирчать із ванної, або, найгірше, оці яйця, що розбиваються й вивільняють волоски з рухливими очима. І всі ці очі, що дивляться на нього.

Він посунув убік мийний засіб для посуду і відро для миття підлоги. Ага, ось воно! Жовта банка палива для барбекю. Невмілий ляльковод, який привів його сюди, серією ривків підняв руку Генрі й помістив його пальці на бляшанку. Він проніс її через вітальню, затримавшись, щоб узяти сірники з полиці каміна.

– «Я – це він, і ти – це я, і ми всі разом!» – проголосив він і швидко пройшов у спальню Джонсі, поки перелякана людина не перехопила керування, не розвернула його і не змусила тікати світ за очі. Ця людина хотіла, щоб він біг і біг, доки впаде без сил. О Господи.

Яйця на ліжку теж почали лопатися. Десятків два або й більше волосинок повзали по просоченому кров’ю простирадлу чи звивалися на подушці Джонсі. Одна підняла голівку і пискнула на Генрі. Тонкий високий звук було майже не чути.

Далі не дозволяючи собі зволікати – якби він зупинився хоч на мить, у нього б уже не знайшлося сил почати знову, і тоді залишилося б тільки тікати, – Генрі зробив два кроки до підніжжя ліжка. Один із волосків ковзнув до нього по підлозі, переміщуючи себе хвостом, як сперматозоїд під мікроскопом.

Генрі розчавив його ногою, одночасно знімаючи червону пластикову кришечку з шийки банки. Націливши шийку на ліжко, він стиснув банку і почав рясно поливати простирадло й підлогу поблизу. Коли рідина потрапляла на схожих на волосини істот, ті видавали тоненькі звуки-нявкання, як новонароджені кошенята.

– Яйцеголов… Яйцеголов… морж!

Він наступив на ще один волосок і побачив, що третій уже причепився хвостом до його джинсів і намагається прогризти цупку тканину ще м’якими зубами.

– Яйцеголов, – пробурмотів Генрі і скинув його з себе підошвою іншого черевика. Коли волосок спробував відповзти, він наступив на нього. Несподівано відчув, що обливається потом, буквально з ніг до голови. Якщо в такому вигляді вийти на мороз (а це доведеться зробити, залишитися в будинку він не міг), можна і замерзнути на смерть.

– Не можу залишитись тут, не можу відпочити! – вигукнув Генрі своїм новим театральним голосом.

Він відкрив сірникову коробку, але руки так трусилися, що він половину просипав на підлогу. До нього вже повзли нові черв’ячки. Вони ще не мали ніякого досвіду, але вже добре знали, що він – ворог; так, знали це точно.

Генрі виловив один сірник, підняв його і притис до кінчика великий палець. Цього фокусу його ще хтозна-коли навчив Піт. Про найкращі речі ви завжди дізнаєтеся від друзів, правда ж? Наприклад, як улаштувати своєму давньому приятелю Бобру похорон вікінга і заодно позбутися мерзенних маленьких змійок.

– Яйцеголов!

Він запалив сірник, чиркнувши нігтем його кінчик. Запах підпаленої сірки був подібний до запаху, який зустрів його, коли він увійшов до мисливського будиночка, – запаху газів огрядної жінки.

– Морж!

Він кинув сірник до ліжка, де лежала зім’ята ковдра, тепер просочена пальною рідиною. Якусь мить навколо маленької дерев’яної палички танцював невеликий блакитний вогник, і Генрі подумав, що він зараз згасне. Потім пролунало тихе «вух», і ковдра обросла торочками жовтого вогню.

- Ґу-ґу-джуб!

Вогонь розповзся по простирадлу, зробивши червону закривавлену тканину чорною, досяг кладки вкритих слизом яєць, спробував їх на смак і вподобав. Почулася серія тихих звуків – це лопалися яйця. Потім нявкання – це пищали у вогні черв’ячки. І шипіння рідини, що витікала з яєць.

Генрі вийшов спиною вперед із кімнати, поливаючи підлогу струменем пального. Він дійшов до середини килима навахо, коли банка спорожніла. Відкинувши її вбік, Генрі запалив новий сірник і кинув його на підлогу. Цього разу помаранчеве полум’я з гучним «вух» злетіло вгору миттєво. Жар ударив у його блискуче від поту обличчя, і він відчув бажання – сильне й радісне – скинути з обличчя респіратори і просто зробити крок у вогонь. Привіт, жаре, привіт, темряво, моя стара подруго.

Причина, через яку він цього не зробив, була простою і водночас потужною. Якщо він рушить туди зараз, то виявиться, що неприємне пробудження всіх його почуттів, що спали досі, було марним. Він ніколи не дізнається достеменно, що тут сталось, але можна було отримати хоч якісь відповіді від тих, хто летів у гелікоптерах і розстрілював тварин. Якщо, звичайно, вони і його не пристрелять.

Біля дверей Генрі пройняв спогад, настільки чіткий, що серце завмерло в грудях: Бобер на колінах перед Даддітсом, який намагається натягти кросівку задом наперед. «Давай я допоможу», – каже Бобер, і Даддітс, дивлячись на нього зі щирим подивом, від якого просто не можна не розчулитися, відповідає: «Омоу сіку?»

Генрі знову заплакав.

– Прощай, Бобре, – промовив він. – Люблю тебе, старий… І це від самого серця.

І вийшов на мороз.

6

Він пройшов у дальній кінець ділянки, де була ще одна купа дров. Біля неї лежав шматок брезенту, старий і вицвілий. Він примерз до землі, і Генрі довелося смикати його обома руками, щоб відірвати. Під ним зберігалася ціла купа снігоступів, ковзанів та лиж. А ще – допотопний бур для льоду.

Дивлячись на цю некрасиву купу зимового приладдя, що давно не було в ужитку, Генрі раптом зрозумів, наскільки втомився… Тільки «втомився» в його випадку – це надто м’яко сказано. Він щойно пройшов пішки десять миль, і більшість шляху швидким кроком, не кажучи вже про те, що побував в автомобільній аварії і знайшов труп свого друга дитинства. На додачу до цього він був майже впевнений, що ще двох його друзів спіткала така сама доля.

«Якби я від самого початку не думав про самогубство, я б уже збожеволів», – подумав він і розсміявся. Сміятися було приємно, але втоми це не зняло. Треба було вибиратися звідси. Знайти когось із влади й розповісти, що тут сталось. Утім, їм про це, мабуть, уже й так відомо – судячи зі звуків, до біса добре відомо, і заходи, яких вони вживали, тривожили Генрі. Але вони могли не знати про тхорів. І про яйця. Він, Генрі Девлін, розповість їм – хто ж, як не він? Зрештою, він же Яйцеголов!

Від снігоступів лишилися практично самі порожні рами – шкіряну шнурівку майже повністю з’їли миші, однак після довгих пошуків він таки відшукав пару лиж для руху нерівною місцевістю, на вигляд найкращі моделі якогось 1954 року. Кріплення давно заіржавіли, але, натиснувши на них двома великими пальцями, він усе-таки зумів розкрити їх достатньо, щоб так-сяк просунути всередину черевики.

Усередині будинку вже щосили тріщало. Генрі поклав долоню на дерев’яну стіну і відчув тепло. Під навісом стояв цілий набір різнокаліберних лижних палиць із ручками, обплетеними брудним павутинням. Генрі торкатися до нього не хотілось – спогади про яйця і зародки схожої на тхора тварюки ще були надто свіжими, – але зараз його руки були принаймні в рукавичках. Змахнувши павутину, він нашвидку перебрав палиці. Позаду у вікнах уже затанцювали язики вогню.

Знайшовши пару трохи коротших, ніж йому з його чималим зростом були потрібні, він незграбно проїхав до рогу будівлі. У старих лижах і з рушницею Джонсі на плечі він почувався, як нацистський солдат у зимовому спорядженні в одному з фільмів за Алістером Макліном[91]. Коли він озирнувся, вікно, біля якого він стояв, вибухнуло з несподівано гучним звуком, ніби хтось кинув із другого поверху велику скляну посудину. Генрі мимоволі втягнув голову в плечі й відчув, як на нього сиплються осколки, кілька приземлилося на голову. Йому спало на думку, що, якби він хоча б на півхвилини довше вибирав лижі й палиці, це скло, вибухнувши, зірвало б із нього обличчя.

Він подивився на небо, приставив рупором долоні до щік, як Ел Джолсон[92], і вимовив:

– Хтось там нагорі любить мене! Е-ге-гей!

Полум’я вибивалося з вікна, лизало нижній бік схилу даху, і Генрі чув, як під тиском спеки всередині щось лопається і дзвенить. Мисливський будиночок Ламара Кларендона, збудований після Другої світової війни, палав веселим пекельним полум’ям. Це сон. Напевне, це сон.

Генрі пройшов на лижах навколо будинку, тримаючись на чималій відстані й спостерігаючи, як бризки іскор вилітають із димаря і, кружляючи, піднімаються до череватих хмар. На сході не змовкала стрілянина. Хтось явно відстрілював усе, що дозволяла ліцензія, а то й більше. Потім на заході пролунав вибух – в ім’я всього святого, що це було? Неможливо визначити. Якщо вдасться вибратися до людей цілим і неушкодженим, можливо, йому розкажуть.

– Якщо, звичайно, вони не вирішать і мене пристрелити теж, – сказав він, проте замість свого голосу почув якесь хрипке каркання і раптом зрозумів, що помирає від спраги.

Обережно нахилившись (на лижах він востаннє стояв років десять тому, а то й більше), Генрі зачерпнув обома долонями сніг і губами відхопив від пригорщі великий шматок. Почекав, поки сніг у роті розтане і стече вниз горлом. Божественно! Генрі Девлін, психіатр і автор роботи про «вихід Гемінґвея», колись безневинна дитина, а тепер довготелесий розумник в окулярах (що постійно сповзають на кінчик носа), який уже сивів, друзі якого або померли, або втекли, або перетворилися на когось іншого, – цей чоловік стояв на лижах біля відчиненої хвіртки місця, куди він більше не повернеться, і їв сніг, наче якийсь школяр їсть морозиво в цирку, стояв і дивився, як горить останнє місце, де йому було добре. Вогонь пробився крізь кедрову дранку. Сніг танув і, дзюркочучи, стікав іржавими ринвами. Вогняні руки то з’являлися з дверей, то зникали, немов схвильовані господарі будинку закликали до себе щойно прибулих гостей: швидше, швидше, чорт забирай, та заходьте ж до хати, поки все не згоріло. Золотаво-червоний пушок на гранітній плиті вигорів, утратив колір і став сірим.

– Чудово, – ледь чутно пробурмотів Генрі. Він ритмічно стуляв і розтуляв кулаки на ручках лижних палиць, навіть не помічаючи цього. – Чудово, просто дивовижно!

Так він простояв іще хвилин із п’ятнадцять і, коли дивитися на це зовсім не стало сил, повернувся спиною до пожежі й попрямував тим самим шляхом, яким прийшов.

7

Він не поспішав. Пройти належало двадцять миль («22,2, якщо бути точним», – нагадав він сам собі), і якщо метушитися, то можна взагалі не дійти. Він тримався сліду снігохода й зупинявся на відпочинок частіше, ніж під час шляху сюди.

«Ага, тоді я був молодшим», – подумав він майже без іронії.

Двічі він кидав погляд на годинник, забувши, що на Джефферсон-тракт встановилося східне поясне позачасся. Небо обклали густі хмари, тому визначити час за сонцем було неможливо. Здається, вечоріло, але наскільки скоро ніч – незрозуміло. В інші дні можна було б судити з апетиту, але не сьогодні. Не після того, як він надивився на тварюку на ліжку Джонсі, на яйця і живі волоски з їхніми опуклими чорними очицями. Не після ноги, яка стирчала з ванни. Йому здавалося, що він тепер узагалі ніколи не зможе їсти… принаймні таке, що має хоч якийсь натяк на червоний колір. А гриби? Ні-ні, дякую.

Генрі відкрив для себе, що йти на лижах, принаймні нерівною місцевістю, це ніби їздити на велосипеді – неможливо розучитись. Одного разу, піднімаючись на перший же пагорб, він упав, коли лижі вислизнули з-під нього, зате протилежним схилом він скотився з вітерцем, лише кілька разів похитнувшись і не впавши жодного разу. Генрі здогадувався, що лижі не змащували, мабуть, із часів арахісового президента[93], але, якщо не з’їжджати з продавленого й вирівняного сліду снігохода, можна цілком стерпно пересуватись. А скільки звіриних слідів на Просіці! Він за своє життя не бачив і десятої частки цього. Кілька тварин пройшло Просікою, але більшість слідів просто перетинали її з заходу на схід. Просіка ліниво тяглася на північний захід, а захід явно був саме тією місциною, якої місцеві істоти намагалась уникнути.

«Я подорожую, – мовив він про себе. – Може, колись хтось напише про це епічну поему. “Подорож Генрі”».

– Так, – додав він уголос. – Щось на кшталт: «Кривим був простір, час не так ішов, та рухався вперед Яйцеголов».

Він розсміявся, і в його сухому горлі сміх перетворився на уривчасте кахикання. Він під’їхав до краю колії, зачерпнув іще снігу і з’їв.

– Смачно… і корисно! – рекламним голосом проголосив він. – Сніг! Тепер не тільки до сніданку!

Чоловік глянув на небо, і це було помилкою. На мить його охопило сильне запаморочення, і йому здалося, що він зараз упаде на спину. Потім нудота відступила. Хмари над головою були трохи темнішими. Що це? Зараз піде сніг? Чи смеркає? Чи все зразу? Коліна й кісточки боліли від рівномірного ковзання на лижах. Від роботи палицями руки боліли ще сильніше. Але найгірше було з м’язами на грудях. Він уже налаштував себе на те, що завидна до Ґосселіна не дістанеться; тепер же, стоячи тут і поїдаючи сніг, Генрі раптом подумав, що може взагалі туди не дійти.

Він послабив футболку «Red Sox», якою обв’язав ногу, і жах пронизав його, коли він помітив на блакитних джинсах яскраву червону жилку. Серце його закалатало з такою силою, що перед очима замиготіли білі цятки.

Тремтячими пальцями він потягнувся вниз.

«І що ти збираєшся робити? – глумливо запитав сам себе. – Знімеш, як ниточку або пушинку?»

Так він і зробив, і це виявилася саме ниточка – червона ниточка від зображеного на футболці логотипа. Після цього він знову зав’язав футболкою розірване місце на джинсах. Для людини, яка не далі як чотири години тому розглядала всілякі способи зведення рахунків з життям – петля, ванна, пластиковий пакет, міст і незмінно популярний «вихід Гемінґвея», відомий у деяких колах як «прощання поліцейського», – він доволі сильно злякався.

«Тому що я не хочу йти ось так, – подумав Генрі. – Не хочу, щоб мене з’їли живцем оці…»

– Оці поганки з планети Ікс, – закінчив він уголос.

І рушив уперед Яйцеголов.

8

Світ наче стиснувся і зменшився, як завжди буває, коли ми видихаємось, а робота ще не скінчена, далеко не скінчена. Життя Генрі звелося до чотирьох простих повторюваних рухів: поршневий рух рук із палицями і відштовхування лижами від снігу. Біль угамувався, принаймні поки що, після того як він перейшов до якоїсь іншої зони. На його пам’яті щось хоч віддалено подібне відбувалося з ним лиш одного разу, коли він був центровим основної п’ятірки в баскетбольній команді «Тигри Деррі». Під час жахливо важливого півфінального матчу троє з чотирьох найкращих гравців були вилучені за грубу гру на перших трьох хвилинах третьої чверті гри. Тренер виставив Генрі до кінця гри, і той не заробив жодного зауваження, крім як за затримку м’яча і заступ за лінію. Відіграв він добре, але на той час, коли пролунав фінальний свисток («Тигри» з тріском програли), Генрі немов плавав у якомусь щасливому тумані. На півдорозі до роздягальні в нього відмовили ноги, і він із дурнуватою посмішкою сів на підлогу. Партнери по команді в червоних спортивних костюмах, проходячи повз нього, сміялися, хвалили його, схвально поплескували по плечу.

Зараз давати свисток і плескати по плечу нікому; лише на сході все не припинялася стрілянина. Стріляли вже трохи рідше, але й далі потужно. Найбільш зловісними були поодинокі постріли, що долітали звідкілясь спереду. Можливо, біля крамниці Ґосселіна? Важко сказати.

Раптом він почув, що співає свою найненависнішу пісню «Roliing Stones» – «Співчуття дияволові» («Я при Пілаті добре дбав – хай чаша не мине сія», щиро всім дякуємо, ви були чудовими слухачами, до нових зустрічей), і обірвав себе, коли зрозумів, що пісня перемішалася зі спогадами про Джонсі на лікарняному ліжку, про те, який вигляд Джонсі мав минулого березня – не просто змарнілий, а ніби зіщулений, немов його сутність утяглася сама в себе, сконцентрувалася, щоб утворити захисний щит навколо здивованого, ураженого тіла. Джонсі дивився на Генрі поглядом людини, яка, можливо, помре, і, хоч він не помер, Генрі зрозумів, що саме тоді його думки про самогубство почали набувати справді серйозного характеру. До галереї образів, неприємних і навіть страшних, що переслідували його ночами, – блакитно-біле молоко, яке струменить по підборіддю батька; колихання гігантських сідниць Баррі Ньюмена, який вибігає з кабінету; Річі Ґренадо, що простягає собаче лайно заплаканому й майже голому Даддітсові Кейвеллу і каже: «Давай, жери. З’їж, і можеш котитися», – тепер приєднався ще один образ: худе обличчя й отетерілі очі Джонсі; Джонсі, якого мало не відправили на той світ посеред вулиці без жодних причин і підстав; Джонсі, готовий будь-якої секунди звалити з цього світу. Лікарі стверджували, що він у стабільному стані, але в очах старого друга Генрі читав агонію. Співчуття дияволові? Будь ласка. Не було ні Бога, ні диявола, ні співчуття, і якщо ти це розумів – погані твої справи. Твої дні енергійного платоспроможного відвідувача цього великого цирку під назвою «культура Америки» відлічують останні хвилини.

Він знову почув, що співає: «То чи вас хвилюють ці карти у моїх руках?», – і змусив себе замовкнути. Що далі? Щось уже зовсім безглузде. Безглузде, дурне й солодке, щось, чим просякнута «культура Америки». Як щодо «Pointer Sisters»? Чудовий вибір.

Дивлячись униз, на ковзання лиж і горизонтальні хвильки, залишені на снігу гусеницями снігохода, він почав співати. Незабаром він уже повторював слова пісні монотонним, немелодійним шепотінням, поки піт просочував сорочку, а прозорий слиз тік із носа й замерзав на верхній губі: «Я знаю, впораємося ми, знаю, ми можем, так, ми можем-можем, так, ми можем, так, ми можем…»

Краще. Набагато краще. Усі ці «ми» і «я знаю» – такі самі зразки «культури Америки», як «форд»-пікап на паркінгу кегельбану, розпродаж білизни в «JCPenney» або мертва рок-зірка у ванні.

9

І врешті-решт він дійшов до куреня, у якому залишив Піта й жінку. Піт зник. Без сліду.

Генрі підняв іржавий провалений дах куреня і зазирнув під нього, як під металеву ковдру, перевірити, чи немає там Піта. Піта там не виявилося, зате він побачив жінку. Вона заповзла (або її перетягли туди) з того місця, де вона перебувала, коли Генрі вирушив до «Діри в стіні», і за цей час зустріла там жахливу смерть. Її одяг і обличчя були всуціль вкриті таким самим грибком кольору іржі, що забив мисливський будиночок, але Генрі помітив цікаву річ: якщо на обличчі грибок почувався чудово (особливо в ніздрях і на видимих ділянках очей – там узагалі виросли джунглі), то поріст, який розходився від неї, облямовуючи тіло нерівним контуром, явно переживав не найкращі часи. Грибок позаду неї, з боку, протилежного вогню, посірів і перестав рости. Колонія перед нею почувалася трохи краще – вона мала джерело тепла і місце на землі з відталим снігом, але кінчики вусиків зробилися пухкими й сірими, як вулканічний попіл.

Генрі практично не сумнівався, що ця гидота помирає.

Як і день – тепер це стало зрозуміло. Генрі кинув іржавий лист рифленої бляхи назад на тіло Беккі Шу і жар, який лишився від багаття. Потім знову подивився на слід снігохода. Як і в «Дірі в стіні», він пожалкував, що з ним поруч немає Натті Бампо, який би пояснив значення сліду. Або хоча б старого друга Джонсі – Еркюля Пуаро з його маленькими сірими клітинами.

Слід відхилявся від курсу в бік поваленого даху куреня і йшов далі в напрямку Ґосселіна. На снігу була помітна витиснута ділянка, що майже точно повторювала форму людського тіла. З обох боків – круглі западини.

– Ну, що скажете, Еркюле? – запитав Генрі. – Що це означає, mon ami[94]?

Але Еркюль не відповів.

Генрі знову щось тихенько замугикав собі під ніс і подався вперед, ближче до однієї з круглих вм’ятин, не помічаючи, що повернувся від «Pointer Sisters» до «Rolling Stones».

Світла було досить, щоб роздивитися три ямки ліворуч від сліду тіла, і Генрі згадалася латка на правому лікті Пітової куртки. Піт якось із дивною гордістю повідав йому, що це його подружка пришила латочку, заявивши, що він не поїде на полювання у рваній куртці. Генрі згадав, що тоді це здалося йому водночас сумним і смішним: Піт сповнився мрій про безхмарне майбуття на підставі єдиного доброго вчинку… вчинку, який більше говорив про виховання цієї подружки, ніж про почуття, які вона могла мати до свого просяклого пивом друга.

Не те щоб це мало якесь значення. Значення мало те, що Генрі відчув: він нарешті був здатен дійти якихось надійних висновків. Піт виповз із-під похиленого даху. Джонсі – або те, що тепер жило в тілі Джонсі, хмара – під’їхав на снігоході, об’їхав залишки куреня і підібрав Піта.

Навіщо? Генрі цього не знав.

Не всі плями у щільному сліді, залишеному його змученим другом, який виповз на ліктях із-під шматка бляхи, були червонуватою рослинністю. Була там і висохла кров. Піт поранений. Його порізав обвалений дах? Сталося щось іще?

Генрі помітив хвилясту доріжку з червоних краплин, що йшла вбік від залишеного тілом Піта відбитка в снігу. Наприкінці її стирчало щось, що здалося спочатку обгорілою палицею. Але уважніший огляд відкрив істину. Це була ще одна тхороподібна істота, обгоріла й мертва, посіріла в невипалених місцях. Генрі відкинув її носком черевика. Під нею відкрилася невелика замерзла купка яєць. Мабуть, вона їх відкладала, навіть помираючи.

Генрі, пересмикуючись, накидав ногами снігу на яйця і труп маленького чудовиська. Потім зняв саморобну пов’язку, щоб іще раз оглянути рану на нозі. Роблячи це, він раптом зрозумів, яку пісню наспівують його вуста, і припинив співати. Навколо знову закружляв легкий рідкий сніжок.

– Чому я весь час це співаю? – запитав він. – Чому мене не залишає ця бісова пісня?

Відповіді він не чекав – ці запитання вимовлялися вголос радше для того, щоб заспокоїти себе звучанням власного голосу (тут, у місці, де панувала смерть, можливо, навіть водилися примари), – але одна відповідь прийшла.

«Тому що це наша пісня. Це гімн загону, який ми вмикаємо, коли йдемо на справу. Ми хлопці Круза». Круза? Він правильно розібрав? Як Том Круз? Мабуть, не зовсім.

Стрілянина на сході до цього часу помітно вщухла. Винищення тварин майже скінчилось. Але довгий нерівний ряд мисливців, які носять зелене або чорне, а не помаранчеве, слухав цю пісню знову й знову, додаючи нові цифри до жахливого рахунку жертв: «Я сів на «ягуар», відчув війни угар, де горіло дотла, де смерділи тіла… Радий знайомству! Ви ж знаєте, що я за птах?»

Що ж це відбувалося? Не в шаленому, дивовижному, божевільному зовнішньому світі, а всередині його власної голови? У нього траплялися спалахи розуміння сенсу свого життя – в усякому разі, після зустрічі з Даддітсом, – але нічого подібного не бувало. То що ж це? Чи настав час досліджувати цей новий і потужний спосіб бачити лінію?

Ні. Ні, ні, ні.

І, ніби на глум, пісня в голові: «Відчув війни угар… Де смерділи тіла…»

– Даддітсе! – вигукнув він у сірий, сутінковий день, дивлячись на сніжинки, які ліниво опускалися, мов пір’їни з розпатраної подушки. Якась думка болісно намагалася народитись, але була надто великою, надто великою.

– Даддітсе! – знову крикнув він повчальним голосом Яйцеголова і раптом зрозумів одну річ: йому відмовлено в розкоші самогубства. Що найстрашніше, тому що ці дивні думки – «Я перший кричав: “Хто стріляв в Кеннеді?”» – розривали його на шмаття. Він знову заплакав, наче той заблукалий і наляканий самотній мандрівник у лісі. Усі його друзі, крім Джонсі, загинули, а Джонсі в лікарні. Кінозірка в лікарні з містером Сірим.

– Що це ще таке? – пробурчав Генрі. Він притис долоні до скронь (здавалося, голова розбухає, розбухає до неймовірних розмірів), і старі іржаві лижні палиці мляво повисли на ремінцях, як поламані лопаті пропелера. «Господи, що це означає?»

У відповідь прийшла тільки пісня: «Радий знайомству! Ви ж знаєте, що я за птах?»

Тільки сніг – червоний від крові вбитих тварин, які лежали скрізь, справжній Дахау оленів, єнотів, зайців, ласок, ведмедів, бабаків…

Генрі закричав. Схопився за голову і закричав так голосно, з такою силою, що на мить йому здалося: він не витримає й помре. Потім запаморочення минуло, і в голові прояснилося, принаймні поки що. Він лишився з яскравим силуетом Даддітса перед очима, Даддітса, яким той був у день їхньої першої зустрічі: не у воєнному угарі зимового бліцкриґу, як у пісні «Rolling Stones», а в м’якому світлі похмурого жовтневого дня; Даддітса, який дивився на них очима мудрого китайця. «Даддітс був нашим зоряним часом», – говорив він колись Пітові.

– Омоу о? – сказав він тепер. – Омоу сіку?

Так, омоу сіку. Поверни її, надягни правильним боком, сіку.

Слабко всміхаючись (хоча щоки ще були мокрі від сліз, які вже почали замерзати), Генрі поїхав на лижах далі по сліду снігохода.

10

За десять хвилин він дістався до перевернутого й розбитого «скаута» і раптово усвідомив дві речі: він помирає з голоду, а в машині є їжа. Він бачив сліди, що вели до машини й від неї, і навіть без втручання Натті Бампо було зрозуміло: Піт залишив жінку й повернувся до «скаута». І навіть без Еркюля Пуаро було ясно, що харчі, які вони закупили в крамниці, – принаймні більша їх частина – досі лежать усередині, адже він знав, по що повертався Піт.

Він обійшов машину до пасажирського місця слідами Піта. Там якийсь час вовтузився з лижними застібками. Цей бік був захищений од вітру, і на снігу було чітко видно напис, який Піт зробив, коли пив пиво, точніше, одне слово «Даддітс», повторене багато разів. Дивлячись на написане в снігу ім’я, Генрі здригнувся. Усе одно що прийти на могилу близької людини і почути голос, який звертається до тебе з-під землі.

11

Усередині «скаута» було багато битого скла. І крові. Оскільки найбільше крові було на задньому сидінні, Генрі вирішив, що пролита вона була не під час аварії. Мабуть, Піт порізався, коли повернувся пізніше. Однак найбільше зацікавила повна відсутність золотаво-червоної рослинності. Росла вона швидко, тому висновок був один: Піт, коли повернувся по пиво, ще не був заражений. Можливо, пізніше, але не тоді.

Генрі узяв хліб, арахісове масло, молоко і пачку апельсинового соку, після чого вибрався зі «скаута», сів спиною до перевернутого задка машини і почав, дивлячись на сніг, жадібно поглинати хліб із арахісовим маслом, замінюючи ніж вказівним пальцем і облизуючи його дочиста. Арахісове масло виявилося цілком їстівним, сік був випитий двома великими ковтками, але цього не вистачило.

– Те, про що думається, – заявив він сутінкам, – дуже дивне. Не кажучи вже про те, що воно червоне. Червона їжа.

Хай і червона, він однаково про це думав, і насправді це було не так уже й жахливо. Зрештою, він чимало ночей провів, думаючи про рушниці, мотузки та пластикові пакети. Усе це зараз видавалося трохи дитячим, але то були його думки, від цього нікуди не подітись. І тому…

– Тож, шановні члени Американської асоціації психіатрів, дозвольте мені закінчити цитатою з покійного Джозефа «Бобра» Кларендона: «Послав усе на хер і кинув десять центів до кухля Армії порятунку. А кому це не подобається, сосни в мене». Дякую за увагу.

Виступивши таким чином перед Американською асоціацією психіатрів, Генрі заповз назад у «скаут», знов успішно уникнувши уламків скла, і взяв пакет із цупкого коричневого паперу, на якому непевною рукою старого Ґосселіна було написано «$2.79». З пакетом у кишені Генрі виповз із машини, потім зірвав з нього нитку. У пакеті лежали десять товстих сосисок. Червоних.

Хвилину розум силкувався показати йому безногу, схожу на рептилію істоту, яка звивається на ліжку Джонсі й дивиться на нього порожніми чорними очима, але він відігнав цей образ зі швидкістю й легкістю людини, яку ніколи не підводив інстинкт самозбереження.

Сосиски були вже готові до вживання, але Генрі усе одно підігрів їх на своїй газовій запальничці, поводивши полум’ям під кожною окремо, після чого поклав на шматочки «диво-хліба»[95] і з апетитом проковтнув. При цьому він усміхався, розуміючи, як безглуздо виглядає збоку. Що ж, недарма кажуть, що психіатри зрештою стають такими ж божевільними, як їхні пацієнти, якщо не більше.

Важливішим було те, що він нарешті наївся. А ще важливішим – що всі недоладні думки й уривчасті образи вивітрилися з голови. Як пісня. Він сподівався, що все це сміття більше не повернеться. Господи, хоч би воно не повернулося!

Ковтнувши ще молока, він відригнув, притулився головою до боку «скаута» й заплющив очі. Але не для того, щоб поспати. Його оточував прекрасний густий ліс, і, перш ніж заснути – перш ніж він зміг би заснути, – йому належало подолати дванадцять цілих сім десятих милі.

Він згадав, як Піт розповідав про чутки, що передавалися в крамниці Ґосселіна – зниклі мисливці, незрозумілі вогні в небі, – і як із захватом їх розвінчував один великий американський психолог, виспівуючи про істерію сатанізму у Вашингтоні та істерію сексуальних домагань у Делавері. Який зображував містера Розумника на словах, у той час як сам бавився думкою про самогубство, наче дитина – своїми пальцями ніг у ванні. Говорив він тоді цілком переконливо, хоч бери й виступай цілу годину в телепередачі, присвяченій взаємодії підсвідомого і незвіданого, але відтоді багато що змінилося. Тепер він сам став одним зі зниклих мисливців. І ще бачив речі, яких не знайдеш в Інтернеті, хоч яким потужним пошуковиком скористаєшся.

Так він сидів із закинутою головою, заплющеними очима і повним шлунком. Рушниця Джонсі була прихилена до однієї з шин «скаута». Сніжинки, як котячі лапки, торкалися чола і щік.

– Оце й збулася мрія ідіота, – сказав він. – Близькі контакти третього ступеня. Блін, а то й четвертого або п’ятого. Пробач, що я посміявся з тебе, Піте. Ти мав рацію, а я помилявся. Чорт, навіть гірше. Старий Ґосселін мав рацію, а я помилявся. Ось тобі й гарвардська освіта.

І тільки-но він мовив це вголос, усе почало набувати сенсу. Щось або приземлилось, або зазнало аварії. Уряд Сполучених Штатів дав збройну відповідь. Чи повідомили вони про це громадськість? Мабуть, ні, це не в їхньому стилі, але Генрі здавалося, що вже дуже скоро їм хоч-не-хоч доведеться це зробити. Не можна запхати весь Джефферсон-тракт до ангару 57.

Чи знав він щось іще? Можливо, і, можливо, трохи більше, ніж знали люди в бойових гелікоптерах. Вони явно вірили, що мають справу з якоюсь заразою, але Генрі не думав, що все таке небезпечне, як здається. Незрозуміла гидота заражала, набиралася сил, але потім помирала. Навіть паразит, який жив у жінці, помер. Невдалий час і місце вони обрали для культивування іншопланетного грибка, якщо це був він. Усе це свідчило про аварійну посадку… але як щодо вогнів у небі? Як щодо імплантів? Роками люди стверджували, що їх викрадали інопланетяни, що їх роздягали… досліджували… силоміць уживлювали імпланти… Усі ці ідеї були до смішного фрейдистськими…

Генрі зрозумів, що засинає, і сіпнувся, щоб прокинутися, з такою силою, що пакет із сосисками впав з його колін у сніг. Ні, він не просто засинав, він уже задрімав. День утратив значну частину світла, і світ набув тьмяних, сіруватих барв. Штани Генрі запорошило свіжим снігом. Ще трохи, і він би засопів у дві дірочки.

Обтрусившись, Генрі підвівся і скривився від болю в затерплих м’язах. З огидою подивившись на сосиски в снігу, він усе ж підняв їх, заново загорнув у пакет і сховав у кишеню куртки. Пізніше вони можуть знову здатися спокусливими. Він щиро сподівався, що цього не станеться, але хто його знає.

– Джонсі в лікарні, – уривчасто промовив він, не розуміючи, що це означає. – Джонсі в лікарні з містером Сірим. Там і залишиться. Відділення інтенсивної терапії.

Божевілля. Повна маячня. Він знову пристебнув до черевиків лижі, молячись, щоб спину не заклинило під час нахилу, а потім поїхав далі по сліду крізь снігову завію – снігопад дужчав.

Коли він раптом зрозумів, що, взявши сосиски, забув захопити рушницю Джонсі (не кажучи вже про свою), повертатися було вже надто пізно.

12

Приблизно через сорок п’ять хвилин він зупинився, тупо вдивляючись у рифлений слід снігохода. Від світла лишилося мало, але досить, щоб побачити: сліди, точніше їх залишки, різко повертали праворуч і йшли в ліс.

Чорт, у ліс. Навіщо Джонсі (і Пітові, якщо Піт був із ним) заглиблюватись у ліс? Який сенс їхати до лісу, якщо Просіка веде прямісінько вперед, рівна біла смуга між темних дерев?

– Просіка йде на північний захід, – мовив Генрі, стоячи на зведених лижах, із пакетом сосисок у кишені. – Дорога до крамниці Ґосселіна, асфальтова, не може бути довшою, ніж три милі від цієї точки. Джонсі знає про це. Піт знає про це. Проте… «Арктик кет» їде… – Він розвів руки, мов стрілки годинника, прикидаючи. – «Арктик кет» їде майже точно на північ. Чому?

Можливо, він знав відповідь. Небо в напрямку крамниці Ґосселіна було світлішим, наче там поставили ряд потужних прожекторів. Він чув скрекіт гелікоптерів, який то зникав, то знову народжувався, але незмінно вів саме в той бік. Наближаючись, Генрі очікував почути шум і інших машин, вантажівок або, можливо, генераторів. На сході все ще чулися поодинокі кулеметні черги, але основні події явно змістилися в тому напрямку, у якому він рухався.

– Вони влаштували табір у крамниці Ґосселіна, – сказав Генрі. – І Джонсі не хотів брати в цьому участь.

Це здалося правильним здогадом, ось тільки… Джонсі більше не було, так? Тільки червоно-чорна хмара.

– Неправда! – вигукнув Генрі. – Джонсі нікуди не подівся. Джонсі лежить у лікарні з містером Сірим. Хмара – це і є отой Сірий.

А потім, ніби нізвідки, прийшло:

– Омоу о? Омоу сіку?

Генрі подивився вгору на кружляння сніжинок (летіли вони набагато повільніше, ніж уранці, принаймні поки що, але снігопад поступово набирав силу), так, немов вірив, що десь нагорі, над ними, є якийсь Бог, котрий спостерігає за ним зі щирою, хоч і безсторонньою цікавістю вченого, ніби вивчає, як смикається інфузорія-туфелька.

– Що за херню я верзу? Є ідеї?

Відповіді не було, зате з’явився один дивний спогад. Він, Піт і дружина Джонсі минулого березня зберігали таємницю. Карла вирішила: Джонсі не обов’язково знати, що його серце двічі зупинялось (один раз – як тільки його поклали до «швидкої», вдруге – незабаром після того, як він прибув до Массачусетської лікарні). Джонсі знав, що був близько до останньої межі, але не знав (принаймні Генрі так вважав), наскільки близько. І якщо Джонсі пережив описаний Кюблер-Росс стан входження у світло, він або не бажав цим ділитись, або забув про це після кінських доз знеболювального.

Із півдня з жахливою швидкістю налетів рев, і Генрі мимоволі присів, затуливши руками вуха, щоб не чути звуку, схожого на політ цілої ескадрильї реактивних винищувачів. Побачити він нічого не побачив, але, коли ревіння стихло – так само стрімко, як з’явилось, – і він випростався, серце його калатало так, немов готове було вибухнути. Фух! Господи Ісусе! Йому подумалося, що такий звук, мабуть, видавали літаки, які оточували Ірак перед початком операції «Буря в пустелі».

Що означає весь цей рев? Сполучені Штати Америки тільки-но почали війну проти інопланетян? Він опинився в романі Герберта Веллса? У Генрі щось стислось і замлоїло під грудьми. Якщо це так, то ворог може загрожувати дядькові Сему чимось серйознішим, ніж кількасот іржавих радянських ракет.

«Забудь. Однаково ти нічого з цим не зможеш зробити. Головне – що тепер буде з тобою. Що на тебе чекає?»

Рев літаків уже стих до віддаленого гудіння. Утім, Генрі здогадувався, що вони ще повернуться. Можливо, навіть із друзями.

«Як там у поета? «У зимовому лісі на роздоріжжі…»[96] Щось таке».

Проте йти далі слідом снігохода сенсу не було. За годину зовсім стемніє, і його просто не буде видно, та й у будь-якому разі сніг незабаром сховає всі сліди. Генрі просто заблукає в лісі… Як, імовірно, заблукав Джонсі.

Зітхнувши, Генрі звернув зі сліду снігохода і пішов по дорозі.

13

Діставшись до місця з’єднання Просіки з двосмуговою асфальтовою дорогою до Лебединого озера (Свонні-Понд-роуд), Генрі вже так утомився, що насилу тримався на ногах, не кажучи вже про те, щоб іти на лижах. М’язи литок неначе перетворилися на старі набряклі чайні пакетики. Не заспокоювало навіть світло на північному заході, яке вже горіло набагато яскравіше, і звуки машин та гелікоптерів. Йому належало піднятися на останній високий, крутий пагорб. На іншому боці закінчувалася Просіка і починалася Свонні-Понд. Там він міг нарешті зустрітися з людьми, тим паче якщо в цей район перекидали війська.

– Уперед, – наказав він собі. – Пішов, пішов, пішов, – але з місця не зрушив. Йому не хотілося переходити через цей пагорб. – Краще долом, ніж горою, – пробурмотів він. У цій фразі начебто почулося розумне зерно, але, швидше за все, це було чергове ідіотське non sequitur[97]. До того ж іти більше не було куди.

Він нахилився, зачерпнув трохи снігу – у темряві пригорща здавалася схожою на маленьку подушку – і став його поїдати. Не тому, що захотілося снігу, а тому, що не хотілося знову йти вперед. Вогні з крамниці Ґосселіна були зрозуміліші за вогні, які вони з Пітом спостерігали в небі («Вони повернулися!» – кричала Беккі, як дівчинка перед телевізором у старому фільмі Стівена Спілберґа), але Генрі вони чомусь подобалися значно менше. Гуркіт усіх цих машин і генераторів був якийсь… голодний, а то й кровожерливий.

– Це вже точно, кролику, – сказав він. І все ж через те, що іншого виходу справді не було, став підніматися на останній пагорб між ним і справжньою дорогою.

14

Нагорі він зупинився і, задихаючись, повис на лижних палицях. Тут вітер дув сильніше і, здавалося, проймав крізь одяг. Занила рана на лівій нозі від ручки управління поворотниками, і знову прийшла думка: ану як під пов’язкою вже прижилася маленька золотаво-червонувата колонія? Занадто темно, щоб роздивитись, а коли єдина гарна новина полягає у відсутності новин, може, воно й на краще.

«Кривим був простір, час не так ішов, та рухався вперед Яйцеголов». Робити було нічого, довелося спускатися пагорбом до розгалуження, де закінчувалася Просіка.

Цей бік пагорба був крутішим, і незабаром Генрі вже скоріше їхав, ніж ішов на лижах, набираючи швидкість і не знаючи, яке почуття його охоплює: страх, збудження чи якась нездорова суміш обох. Зрозуміло, що він їхав надто швидко для майже нульової видимості і своїх навичок швидкісного спуску, майже так само іржавих, як кріплення на лижах. З обох боків миготіли розмиті силуети дерев, і йому раптом спало на думку, що з усіма негараздами можна впоратись одним махом. Не «вихід Гемінґвея», звичайно. Нехай це називається «вихід Боно».

Шапка злетіла з голови. Він автоматично потягнувся за нею, махнувши майже невидимою в темряві лижною палицею, і одразу ж утратив рівновагу. Ще мить, і він завалиться в сніг. Може, воно й на краще, якщо при цьому не переламати ніг до бісової матері. Принаймні рух зупиниться. Потім він просто встане і…

Спалахнули яскраві вогні, величезні прожектори на вантажівці, і, перш ніж ненадовго осліпнути, Генрі встиг побачити щось схоже на довгий лісовоз, який перегородив кінець Просіки. Перед прожекторами, що ясно вистежували рух, стояла шеренга людей.

– Стояти! – наказав страхітливий, посилений гучномовцем голос. – Ані руш, або відкриваємо вогонь!

Генрі впав, важко і незграбно. Лижі злетіли з ніг. Кісточка підвернулася так боляче, що він зойкнув. Одну палицю він випустив, друга зламалася посередині. Від удару повітря вилетіло з легень великою хмарою білої пари. Трохи проїхавши вниз із розчепіреними ногами, він зупинився в позі, що нагадувала свастику.

Зір почав повертатися, Генрі почув рипіння снігу під ногами. Засовався, зумів сісти, але так і не зрозумів, чи зламане в нього щось.

Нижче на схилі, футів за десять[98] від нього, стояли шестеро людей, які відкидали нереально довгі й чіткі тіні на іскристий свіжий сніг. Усі були в куртках і прозорих пластикових масках, що закривали ніс і рот. Маски, схоже, мали складнішу конструкцію, ніж респіратори, які Генрі знайшов у сараї, але призначалися для того самого.

Ще в усіх шістьох були автомати, і націлені вони були на Генрі. Тепер здавалося, що він дуже вдало забув у «скауті» «ґаранд» Джонсі і свій «вінчестер». Якби в нього була зброя, до порізу на нозі вже додалася б дюжина нових дірок по всьому тілу.

– Щось я вас не розумію, – прохрипів він. – Не знаю, чого ви боїтесь, але я…

– Встати! – проголосив божественний голос із боку вантажівки. Люди, що стояли перед Генрі, частково затулили світло, і він побачив іще одну групу біля підніжжя пагорба, прямо на місці з’єднання доріг. Усі були озброєні, крім одного, який тримав мегафон.

– Здається, я не зможу…

– Встати! Негайно! – звелів Бог, і один із людей, які стояли перед ним, виразно смикнув дулом гвинтівки.

Генрі насилу підвівся. Ноги тремтіли, постраждала кісточка нила, але хоча б усе трималося вкупі, принаймні поки що. «Отак скінчилась подорож його», – процитував він подумки уявну поему про Яйцеголова і розсміявся. Озброєні люди тривожно перезирнулись, і, хоч вони знову націлили на нього гвинтівки, навіть цей невеликий вияв звичайних людських почуттів його трохи заспокоїв.

У яскравому світлі встановлених на вантажівці прожекторів Генрі побачив, що біля нього на снігу щось лежить. Предмет цей випав із його кишені, коли він піднімався. Повільно, знаючи, як легко можна заробити кулю, він нахилився.

– Не чіпати! – крикнув у гучномовець Бог на вантажівці, і люди біля підніжжя пагорба теж підняли зброю. З кожного дула визирала маленька «темрява, моя стара подруга».

– Наїжся лайна і здохни, – сказав Генрі (один із найкращих висловів Бобра) і підняв пакет. Він простяг його в бік озброєних людей у масках і посміхнувся. – Я прийшов до людства з миром. Хто-небудь хоче сосиску?

Розділ 12
Джонсі в лікарні

1

То був сон.

За відчуттями не схоже, але що ще це могло бути? По-перше, одне п’ятнадцяте число, у березні, він уже пережив, і було дивовижно несправедливо опинитися в ньому ще раз. По-друге, він пам’ятав безліч подій, які відбулися за вісім місяців від середини березня до середини листопада: як він допомагає дітям робити домашні завдання, як Карла базікає по телефону з подругами (багато з яких – із програми «Анонімні наркомани»), як він читає лекцію в Гарварді… і місяці фізичного відновлення, певна річ. Нескінченні нахили та виснажливі крики, коли задубілі зв’язки неохоче знову починали розтягуватись. Ось він каже Дженні Морін, своєму фізіотерапевтові: «Я не можу!», – а вона відповідає: «Можете!» Сльози на його обличчі й широка усмішка на її (ця ненависна ідеальна усмішка королеви краси), і врешті-решт правда виявилася за нею. Він зміг, він був маленьким моторчиком, який може, але якою ціною!

Він пам’ятав про ці речі та безліч інших: перше самостійне вставання з ліжка; перше підтирання дупи; вечір на початку травня, коли він уперше ліг спати з думкою: «Я впораюсь, пройду через усе», і вечір у кінці травня, коли вони з Карлою кохалися вперше після нещасного випадку; потім він нагадав їй старий жарт: «Як трахаються дикобрази? Дуже, дуже обережно». Він пам’ятав, як дивився феєрверк на День поминання, коли стегно і верхня частина ноги боліли як скажені; він пам’ятав, як їв кавун на четверте липня, спльовуючи кісточки в траву і спостерігаючи, як Карла грає з сестрами в бадмінтон, стегно і верхня частина ноги все ще боліли, але вже не так пекельно; він пам’ятав, як у вересні до нього приїхав Генрі («Просто провідати», – сказав він), і вони розмовляли про різноманітні речі, у тому числі про намічене на листопад щорічне полювання. «Авжеж, я буду», – сказав Джонсі, не знаючи, як неприємно йому буде тримати в руках «ґаранд». Вони говорили про роботу (останні два тижні річного курсу Джонсі читав лекції, на той час уже доволі спритно стрибаючи на милицях), про родини, прочитані книжки й побачені фільми; Генрі знову, як у січні, згадав, що Піт забагато п’є. Джонсі, який уже пройшов одну війну з дружиною через випивку, не хотів про це говорити, але, коли Генрі передав пропозицію після тижня полювання заїхати в Деррі провідати Даддітса Кейвелла, радо погодився. Вони вже давно не бачились, а ніщо не може підняти настрій краще, ніж спілкування з Даддітсом. До того ж…

– Генрі, – сказав він тоді. – Ми ж планували відвідати Даддітса. Збиралися до нього на день святого Патріка. Я цього не пам’ятаю, але так написано в мене у настільному календарі.

– Точно, – відповів Генрі. – Збиралися.

– Ото щастить, як утопленикові.

Усі ці спогади привели до того, що Джонсі остаточно перестав сумніватися: так, п’ятнадцяте березня вже було. Це підкріплювали численні докази. Календар у його кабінеті – доказ номер один. Але вони настали знову, ці болісні дні, і, чорт забирай, як несправедливо, що це п’ятнадцяте число страшніше за те, минуле.

Раніше його спогади про цей день уривалися близько десятої ранку. Він був у себе в кабінеті, пив каву і складав у стос книжки, які збирався віднести вниз, на кафедру історії, – там стояв стіл із безкоштовними книжками для студентів. Настрій був кепський, але він хоч убий не пам’ятав чому. Згідно з тим самим календарем, з якого він дізнався, що не відбулася поїздка до Даддітса сімнадцятого березня, на п’ятнадцяте в нього була призначена зустріч зі студентом на ім’я Девід Дефаньяк. Джонсі не міг пригадати мети цієї зустрічі, але пізніше знайшов записку від одного зі своїх аспірантів про списану роботу Дефаньяка – найближчі результати норманського завоювання Англії – і припустив, що говорити вони повинні були про це. Однак що в списаній роботі могло так сильно засмутити доцента Ґері Джонса?

Хоч яким був настрій, він щось наспівував під ніс, а потім бубонів слова, майже безглузді: «Так, ми можем, так, ми можем-можем, о Боже, так, ми можем-можем». Після цього збереглося ще кілька уривчастих спогадів: він бажає Колін, секретарці факультету, веселого дня святого Падді, купує в кіоску на вулиці бостонський «Фенікс», кидає четвертак до кофра від саксофона якогось скінхеда відразу за мостом на кембриджському боці, у душі жаліючи хлопця, який у легкому светрику мерзне на пронизливому вітрі з річки, – але переважно після складання книжок у стос він пам’ятає темряву. Свідомість повернулася в лікарні разом з монотонним голосом із сусідньої палати: «Будь ласка, припиніть, я цього не витримаю, зробіть укол, де Марсі, я хочу бачити Марсі». Чи це було «Де Джонсі, я хочу бачити Джонсі»? Голос старої з косою. Смерті, що вдає з себе пацієнта. Смерть тоді втратила його з поля зору – чому ні, адже це була велика, наповнена болем лікарня, яка випромінювала передсмертні муки звідусіль, – і тепер намагалася його знайти. Надурити його. Змусити виказати себе.

Але цього разу вся рятівна темрява посередині зникла. Цього разу він не тільки бажає Колін веселого дня святого Патрика, а ще й додає жарт: «Що таке задник? Це лікар-проктолог». Він виходить із будівлі. Його майбутнє втілення – з листопада – зайцем їде в його березневій голові. Він із майбутнього чує, як березневий він думає: «Який несподівано приємний день», – коли прямує назустріч долі до Кембриджа. Він намагається сказати собі березневому, що це погана ідея, жахливо погана ідея, що він може уникнути місяців лютого болю, просто сівши на автобус або зупинивши таксі, але не може пробитися. Можливо, є рація в усіх тих науково-фантастичних оповіданнях про подорожі в часі, які він прочитав підлітком: не можна змінити минуле, хоч як намагаєшся.

Він переходить через міст, холодний вітер не заважає насолоджуватися сонечком на обличчі й на поверхні Чарльзу[99], де воно розсипається мільйоном яскравих іскорок. Він співає шматочок зі «Сходить сонце»[100], потім повертається до «Pointer Sisters»: «Так, ми можем-можем, о Боже». Помахує в такт портфелем. У портфелі бутерброд. Яєчний салат. Ммм-мммм, сказав Генрі. ДІЛТС, сказав Генрі.

Ось і саксофоніст. Але – сюрприз! Він не на кінці мосту на Массачусетс-авеню, а трохи далі по дорозі, біля кампусу МТІ[101], біля входу до одного з квітчастих індійських ресторанчиків. Він тремтить від холоду, лисий, із порізами на голові, що дозволяє припустити: перукарського хисту йому бракує. Ну а те, як він грає «Ці маленькі дурниці»[102], дозволяє припустити, що йому бракує хисту й до саксофона, і в Джонсі виникає бажання порадити йому стати теслею, артистом, терористом, будь-ким, лише не музикантом, але натомість Джонсі, навпаки, заохочує його, причому кидає до кофра саксофона (обтягнутого ізсередини червоним оксамитом) не четвертак, як йому пригадувалось, а цілу жменю дріб’язку – ось уже дійсно маленькі дурниці. Він приписує це першому теплому сонцю після довгої холодної зими, вдалій розмові з Дефаньяком.

Саксофоніст коситься на Джонсі і дякує йому кивком голови, продовжуючи грати. Джонсі спадає на думку ще один жарт: «Як назвати саксофоніста з кредитною карткою? Оптиміст».

Він іде далі, помахуючи портфелем, не слухаючи того Джонсі, який сидить усередині і приплив туди з листопада проти течії, наче який-небудь лосось – мандрівник у часі. «Гей, Джонсі, зупинись! Хоч на кілька секунд, цього вистачить. Шнурки зав’яжи, чи що. (Не спрацює, у нього на ногах туфлі-лофери, а незабаром з’явиться й гіпс.) Це станеться он там, на перехресті Массачусетс-авеню і Проспекту, де зупиняється автобус «Red Line». До цього місця на темно-синьому «лінкольні» наближається дідуган-маразматик, і він розмаже тебе по дорозі».

Та нічого не діє. Хоч як голосно він волає, все даремно. Телефонні дроти обірвані. Ти не можеш повернутися назад, не можеш убити власного діда; не можеш пристрелити Лі Гарві Освальда, коли той стоїть навколішки біля вікна на шостому поверсі техаського шкільного книгосховища, біля нього охололе смажене курча на паперовій тарілці, а надіслана поштою гвинтівка наведена на ціль; ти не можеш змусити себе не переходити перехрестя Массачусетс-авеню і Проспект-стрит із портфелем у руці й бостонським «Феніксом» (якого ти так і не прочитаєш) під пахвою. «Вибачте, сер, лінія обірвана десь на Джефферсон-тракт, там суцільна хрінь, ваш виклик не зможе пройти…»

А потім – о Боже, оце несподіванка! – повідомлення проходить! Коли він доходить до рогу, коли стоїть там, на бордюрі, і вже збирається ступити на проїжджу частину, повідомлення проходить!

– Що? – каже він, і чоловік, який зупинився поряд із ним, той самий, який першим схилиться над ним у минулому, на щастя, тепер уже скасованому, підозріло дивлячись на нього, відповідає:

– Я нічого не говорив, – наче біля них є хтось третій. Джонсі майже не чує його, тому що третій дійсно є, це голос у нього в голові, підозріло схожий на його власний, і голос кричить, щоб він не сходив з тротуару, не виходив на проїжджу частину…

Потім він чує чийсь плач. Він дивиться на інший бік вулиці, і – о Господи – там Даддітс, Даддітс Кейвелл, майже голий, у самих трусах, і губи його вимазані чимось коричневим. Воно схоже на шоколад, але Джонсі знає, що це. Це собаче лайно, покидьок Річі таки змусив Даддітса його з’їсти, а люди спокійно проходять повз, не звертаючи на нього уваги, наче Даддітса не існує зовсім.

– Даддітсе! – кричить Джонсі. – Даддітсе, тримайся, старий, я йду!

І він, не дивлячись навколо, кидається вперед. Пасажир усередині, безсилий що-небудь змінити, розуміє нарешті, що нещасний випадок стався саме так і з цієї причини. Так, винний дід, дід із хворобою Альцгеймера на ранній стадії, якому взагалі не можна було за кермо сідати, але це лише частина пояснень. Друга частина, досі прихована, оточувала нещасний випадок темрявою і полягала ось у чому: він побачив Даддітса і побіг до нього через дорогу, забувши озирнутись.

Іще він помітив щось більше: якийсь схематичний малюнок величезних розмірів, щось, що нагадує ловця снів і з’єднує не тільки всі роки, які минули після першої їхньої зустрічі з Даддітсом у 1978 році, а й майбутнє.

На лобовому склі машини блищить сонце. Він бачить це куточком лівого ока. Машина наближається, надто швидко. Людина, яка стояла поруч із ним на тротуарі, містер Я – Нічого-Не-Казав, кричить:

– Гей, обережніше, обережніше! – але Джонсі його не чує, бо з іншого боку вулиці, прямо за Даддітсом, стоїть олень, великий самець-красень, майже з людину заввишки. Потім, за мить до того, як його збиває машина, Джонсі бачить, що олень і є людина, чоловік у помаранчевій шапці й такого ж кольору сигнальному жилеті. На плечі в нього огидним талісманом сидить безногий тхір із величезними чорними очима. Його хвіст, хоча це може бути і щупальце, обвитий навколо шиї чоловіка. «Як, чорт забирай, я міг сприйняти його за оленя?» – встигає подумати Джонсі, після цього в нього врізається «лінкольн» і він падає. Чує неприємний глухий тріск – це ламається його стегно.

2

Цього разу темряви немає; чи то на щастя, чи на біду, на вулиці Пам’ять поставлені дугові ліхтарі. Проте фільм виходить плутаний, наче монтажер за обідом хильнув зайвого і забув, як має розгортатися сюжет. Частково це пов’язане з дивним викривленням часу: Джонсі ніби живе в минулому, сьогоденні й майбутньому одночасно.

«Так ми подорожуємо, – вимовляє голос, і Джонсі розуміє, що це той самий голос, який кликав Марсі і благав про укол. – Щойно прискорення долає певну точку, будь-яке переміщення стає переміщенням у часі. Пам’ять лежить в основі всіх переміщень».

Людина на розі, старий добрий містер Я – Нічого-Не-Казав, схиляється над ним, питає, чи цілий він, бачить, що не зовсім, піднімає погляд і питає:

– У кого є мобільний? Треба викликати «швидку».

Коли він піднімає голову, Джонсі бачить маленький поріз унизу його підборіддя. Мабуть, він порізався сьогодні вранці й навіть не помітив цього.

«Зворушливо», – думає Джонсі, після чого фільм перескакує, і він бачить старого в засмальцьованому чорному пальто і фетровому капелюсі. Назвемо це підстаркувате опудало містер Що-Я-Накоїв. Він ходить туди-сюди й дістає людей цим запитанням. Каже, на секунду відвернувся і відчув удар – що я накоїв? Каже, великі машини йому ніколи не подобалися – що я накоїв? Каже, що не пам’ятає назву страхової компанії, але самі вони називають себе «Надійні руки», – що я накоїв? На його штанях під ширінькою темніє пляма, і Джонсі, лежачи посеред вулиці, мимоволі відчуває якийсь роздратований жаль до старих пердунів, виникає бажання сказати йому: «Хочеш знати, що накоїв? Подивися на свої штани. Ти обісцявся, quod erat – суко – demonstrandum»[103].

Фільм знову перескакує. Тепер навколо нього зібралося ще більше людей. Усі вони здаються дуже високими, і до Джонсі приходить думка: мабуть, такий вигляд має похоронна процесія з труни. Це змушує його пригадати одне оповідання Рея Бредбері, здається, воно зветься «Натовп», у якому люди, котрі збираються на місці нещасних випадків – завжди ті самі, – визначають долю потерпілого своїми розмовами. Якщо вони стоять навколо і кажуть, що все не так уже й погано, що машина, дякувати Богу, відхилилася в останню секунду, ти виберешся. Якщо ж люди в натовпі починають говорити речі на кшталт: «Вигляд у нього поганенький» або «Навряд чи він виживе», ти помреш. І це завжди ті самі люди. Завжди ті самі порожні обличчя роззяв, жадібних до вигляду крові та криків болю.

У натовпі, що обступив його, відразу за містером Я – Нічого-Не-Казав Джонсі помічає Даддітса Кейвелла, тепер він одягнений і виглядає цілком нормально, іншими словами, без лайна на обличчі. Маккарті теж там. «Назвемо його містер Ось-Стою-Під-Дверима-І-Стукаю», – думає Джонсі. І ще якась людина. Сірий. Тільки він зовсім не людина. Він – прибулець, який стояв за ним, коли Джонсі втримував двері ванної. Величезні чорні очі займають велику частину обличчя, майже немає інших рис. Шкіра тепер не обвисає мішками, як у старого слона, а здається більш пружною; містер І-Ті-Телефонувати-Додому ще не почав зазнавати впливу середовища. Але зазнає. Урешті цей світ розчинить його, як кислота.

«У тебе вибухнула голова», – намагається Джонсі нагадати сірому чоловікові, але слів не чутно. Навіть рот його не відкривається. І все ж містер І-Ті-Телефонувати-Додому, здається, чує його – сіра голова злегка нахиляється.

– Він уже майже все, – промовляє хтось, і, перш ніж фільм знову перескакує, Джонсі устигає почути, як містер Що-Я-Накоїв, дідуган, який розніс його стегно, як порцелянову тарілочку в тирі, каже комусь: «Раніше мені казали, що я схожий на Лоренса Велка»[104].

3

Він лежить непритомний у «швидкій», але дивиться на себе збоку – це справжнє позатілесне переживання – і знову бачить щось нове, таке, про що йому пізніше ніхто не скаже: у нього зупиняється серце, поки йому розрізають штани, оголюючи стегно, яке має такий вигляд, ніби хтось ушив під шкіру дві великі, невміло виготовлені дверні ручки. Як це буває, він добре знає, бо вони з Карлою не пропускають жодної серії «Швидкої допомоги» і навіть дивляться повтор на TNT. Починається метушня, в одного з санітарів золотий хрестик на шиї, він ковзає по носу Джонсі, коли містер Санітар нахиляється над тим, що по суті є мертвим тілом, а потім – ні фіга собі! – він помер у «швидкій»! Чому йому ніхто не сказав, що він помер у цій блядській «швидкій»? Вони вирішили, що йому це буде нецікаво, що він, дізнавшись про це, промукає: «Ага, був я там, бачив, плавали, знаємо».

– Готовий! – кричить інший санітар, і за мить до того, як до грудей приставлять дефібрилятор, водій обертається, і Джонсі бачить, що це мати Даддітса. Потім Джонсі б’ють струмом, і його тіло підстрибує, біле м’ясо колишеться на кістках, як сказав би Піт, і, хоча Джонсі-спостерігач не має тiла, він усе одно відчуває електрику, потужне поу, яке запалює дерево його нервів, що стало схожим на феєрверк. Подякуй Ісусові і спускайся, алілуя.

Його частина на ношах смикається, як витягнута з води рибина, потім завмирає. Санітар, який скрючився за спиною Роберти Кейвелл, дивиться на табло.

– Чорт, пряма лінія. Давай іще розряд.

І коли його напарник дає ще розряд, кіно перескакує, і ось уже Джонсі лежить на операційному столі.

Хоча ні, зачекайте, це не зовсім так. Частина його лежить на операційному столі, а інша частина перебуває за склом і зазирає до операційної. Тут же, поруч із ним, є ще двоє лікарів, але вони не виявляють ані найменшої цікавості до спроб бригади хірургів зібрати докупи Джонсі, як Шалама-Балама[105]. Вони грають у карти. У них над головами в потоці повітря з обігрівального вентилятора майорить ловець снів із «Діри в стіні».

Джонсі не палає бажанням спостерігати те, що відбувається за склом, йому не подобаються вигляд кривавого місива в тому місці, де нога приєднувалася до тулуба, і матовий блиск роздробленої кістки, яка стирчить звідти. І хоч у безтілесному стані він не має шлунка, щоб відчувати нудоту, його все одно починає нудити.

Один із гравців у карти в нього за спиною каже: «Даддітсом ми міряли себе. Він був нашим зоряним часом», на що другий відповідає: «Ти так гадаєш?» І Джонсі розуміє, що ці лікарі – Генрі та Піт.

Джонсі повертається до них, і раптом з’ясовується, що він не такий уже й безтілесний, бо він устигає помітити своє примарне відображення у вікні операційної. Він уже не Джонсі. Не людина. Він має сіру шкіру та очі – чорні цибулини, які дивляться з безносого обличчя. Він став одним із них, одним із…

«Одним із сірих чоловічків, – думає він. – Так нас називають. Сірі чоловічки. Дехто кличе нас космічними ніґерами».

Він відкриває рот, щоб це сказати або, можливо, попрохати допомоги в давніх приятелів – вони завжди допомагали один одному, коли могли, – але тут фільм знову перескакує (щоб він провалився, цей монтажер, з його пиятиками на роботі!), і тепер він лежить на ліжку, на лікарняному ліжку в лікарняній палаті, і хтось кричить: «Де Джонсі? Я хочу бачити Джонсі».

«Ну от, – думає він із якимось збоченим задоволенням. – Я завжди знав, що це Джонсі, а не Марсі. Це заклик смерті або, можливо, Смерті, і мені потрібно сидіти дуже тихо, якщо я не хочу зустрітися з цим паном – так, цього разу паном, а не пані, не стара з косою, якийсь інший образ. Він випустив мене в натовпі, впіймав у «швидкій» і знову втратив, а тепер він у лікарні, маскується під пацієнта».

«Будь ласка, припиніть, – моторошним, жалібним, монотонним голосом стогне містер Смерть. – Я цього не витримаю, зробіть укол, де Джонсі, я хочу бачити Джонсі».

«Лежатиму тут, поки він не замовкне, – думає Джонсі. – Все одно я не можу підвестися. Мені в стегно тільки-но вгатили два фунти металу, і встати я зможу через кілька днів, можливо, навіть через тиждень».

Але, на свій жах, він розуміє, що починає вставати, відкидає ковдру і підводиться з ліжка. І хоч він відчуває, що шви на стегні розходяться, а кров – треба думати, донорська – тече по нозі і просочує лобкове волосся, він іде по палаті, через пляму сонячного світла, яке відкидає коротку, але дуже людиноподібну тінь (він уже не сірий чоловічок, і на тому дякую, бо сірим чоловічкам каюк), до дверей. Непомічений, він проходить коридором, повз каталки з підкладним судном, повз двох медсестер-балакух, які сміються, роздивляючись якісь фотографії, передаючи їх одна одній, і наближається до монотонного голосу. Він не може зупинитись і розуміє, що перебуває в хмарі. Але це не чорно-червона хмара, як її відчували Піт і Генрі. Хмара сіра, і він пливе в ній, єдина частинка, яку хмара не змінила. Джонсі думає: «Я – те, що вони шукали. Не знаю, як таке може бути, але я – саме те, що вони шукали. Тому що… хмара мене не змінює?»

Щось таке.

Він проходить крізь троє відчинених дверей. Четверті зачинені. На них висить табличка: «Заходьте, тут інфекції немає. Il n’y a pas d’infection ici ».

«Брешеш, – думає Джонсі. – Круз, чи Кертіс, чи як там його, може, й божевільний, але він має рацію щодо одного: тут інфекція є».

Кров струмує по ногах, нижня частина штанів уже набрала яскравого червоного кольору («Потік кларет», – раніше казали коментатори на боксерських поєдинках), але болю він не відчуває. Як і не боїться інфекції. Він унікальний, і хмара здатна лише нести його, а не змінювати. Відчинивши двері, він заходить досередини.

4

Чи здивований він виглядом сірої людини на лікарняному ліжку? У жодному разі. Коли того разу в «Дірі в стіні» Джонсі розвернувся і побачив цього чоловіка в себе за спиною, у вилупка вибухнула макітра. Нічогенькій такий напад мігрені. Після такого будь-хто загримить до лікарні. Хоча зараз його голова мала цілий і неушкоджений вигляд. Сучасна медицина творить чудеса.

Палата вся заросла грибком, куди не глянь, усюди золотаво-червона пліснява: на підлозі, на вікні, на рейках жалюзі; вона доповзла до світильника на стелі і до пляшки з глюкозою (Джонсі вирішив, що це глюкоза) на стійці біля ліжка; маленькі червоні борідки звисають із ручки на дверях до туалету і з підніжжя ліжка.

Підходячи до Сірого, прикритого ковдрою по вузькі безволосі груди, він зауважує на тумбочці самотню листівку з побажанням якнайшвидшого одужання. «Швидше одужуй!» – написано поверх зображення сумної черепахи, яка несе на панцирі аптечку. І під картинкою: «Від Стівена Спілберґа та всіх твоїх голлівудських друзяк».

«Це сон, як будь-який сон, повний звичайних символів і заморочок», – думає Джонсі, але в душі розуміє, що це не так. Його розум змішує найрізноманітніші речі, очищує їх, робить зручними для поглинання – так улаштовані всі сни; минуле, сьогодення і майбутнє перемішалися в одному казані, що теж подібне до сну, але він знає, що буде помилкою ставитися до цього недбало, як до уривчастої казочки з підсвідомості. Принаймні якась частина цього відбувається насправді.

Очі-краплини спостерігають за ним. Потім простирадло біля істоти на ліжку починає ворушитись і здійматись. Із-під нього з’являється червонувата, схожа на тхора істота, яка вбила Бобра. Дивлячись на Джонсі такими ж чорними скляними очима, вона починає працювати хвостом і підіймається вгору по подушці, де згортається калачиком поряд із вузькою сірою головою. Не дивно, що Маккарті почувався трохи нездоровим, думає Джонсі.

Кров, липка, як мед, і гаряча, мов лихоманка, стікає по ногах Джонсі. Вона капає на підлогу, можна було б подумати, що незабаром на ній виросте власна колонія червонуватого грибка або цвілі, справжні зарості, але Джонсі знає, що цього не станеться. Він особливий. Хмара може нести його, але не може змінити.

«Не скакати, не грати, – думає він і тут же: – Ш-ш, тихо, тримай це при собі».

Сірий піднімає руку з ліжка в жесті втомленого привітання. На ній три тонкі пальці, що закінчуються рожевими нігтями. З-під нігтів сочиться жовтий гній. Гній поблискує на складках обвислої шкіри і в куточках очей.

«Ти маєш рацію, тобі потрібен укол, – говорить Джонсі. – Якого-небудь «Містера Мускула». Це прочистить тобі м…»

І тут у нього виникає жахлива думка. Вона справляє таке сильне враження, що якусь мить він не може опиратися силі, яка тягне його до ліжка. Ноги починають рухатися, залишаючи на підлозі великі червоні плями.

«Ти ж не станеш пити мою кров, так? Як вампір?»

Істота в ліжку посміхається без посмішки.

«Ми, висловлюючись зрозумілою вам мовою, вегетаріанці».

«Та ну! А як же оцей Боузер?[106] – Джонсі вказує на безногого тхора, і той у дивовижній посмішці відкриває рот, повний зубів-голок. – Боузер теж вегетаріанець?»

«Ти сам знаєш, що ні, – каже Сірий, його рот-щілинка не ворушиться. Цей тип – дивовижний черевомовець, тут не посперечаєшся. У горах Катскіллс[107] він би мав успіх. – Але ти знаєш і те, що тобі не треба його боятися».

«Чому? Що в мені особливого?»

Помираючий сірий чоловічок (авжеж, він помирає, його тіло руйнується, гниє зсередини) не відповідає, і в Джонсі знову проскакує в голові: «Не скакати, не грати». Йому здається, що Сірий був би дуже радий прочитати цю його думку, але не вийде, здатність приховувати свої думки – ще одна якість, яка робить його особливим, унікальним, і Джонсі може тільки сказати: viva la diffйrence[108] (хоч уголос цього, звичайно, не говорить).

«Що в мені особливого?»

«Хто такий Даддітс? – питає Сірий і, коли Джонсі не відповідає, знову посміхається, не ворушачи ротом. – Ну, гаразд, – каже він. – У нас обох є запитання, на які кожен не хоче відповідати. Давай відкладемо їх, гаразд? Вони… Як ви це називаєте? Як це у вас у грі називається?»

«Криб», – відповідає Джонсі. Він почав відчувати запах розкладання істоти. Цей запах приніс із собою до мисливського будиночка Маккарті. Запах ефіру. Йому знову спадає на думку, що потрібно було застрелити поганця, застрелити до того, як він потрапив у тепле місце, і залишити колонію, яка жила в ньому, замерзати під насидженим місцем на старому клені разом із холонучим тілом.

«Так, криб, – вимовляє Сірий. Ловець снів уже тут, звисає зі стелі й повільно обертається над головою Сірого. – Усі ці речі, яких ми не хочемо розкривати один одному, відсунемо їх убік, щоб повернутися до них пізніше. Відкладемо їх у криб».

«Що ти хочеш від мене?»

Сірий дивиться на Джонсі незмигним поглядом. Наскільки може судити Джонсі, він не може моргати, бо не має ні повік, ані вій.

«Ні повік, ані вій, – каже істота, тільки Джонсі чує голос Піта. – Хто такий Даддітс?»

І Джонсі настільки здивований голосом Піта, що мало не прохоплюється… Чого, зрозуміло, і домагалась істота: застукати його зненацька і змусити прохопитися. Хитрий тип, хоч і помирає. Потрібно бути напоготові. Він посилає Сірому картинку великої бурої корови з табличкою «Корова Даддітс» на шиї.

І знову Сірий посміхається без посмішки. Посміхається в голові Джонсі.

«Даддітс – корова? – каже він. – Не думаю».

«Ти звідки?» – питає Джонсі.

«З планети Ікс. Ми прилетіли з помираючої планети їсти піцу «Доміно», здійснювати покупки в кредит на вигідних умовах і вивчати італійську за програмою Берліца», – цього разу голос Генрі. Після цього містер І-Ті-Телефонувати-Додому повертається до власного голосу… Ось тільки (стомлено, без жодного подиву розуміє Джонсі) цей голос – його, голос Джонсі. І він знає, що б сказав Генрі: у нього галюцинації на ґрунті загибелі Бобра.

«Та вже ні, – думає Джонсі. – Зараз ні. Тепер він Яйцеголов, а Яйцеголову краще знати».

«Генрі? Він скоро помре», – байдуже промовляє Сірий. Його рука повільно пересувається по ковдрі, три довгі сірі пальці змикаються на зап’ясті Джонсі. Сіра шкіра тепла й суха.

«Що ти маєш на увазі? – питає Джонсі, злякавшись за Генрі… Але помираюча істота на ліжку не відповідає. Це ще одна карта для крибу, тому Джонсі розігрує іншу, з тих, що має на руках. – Навіщо ти покликав мене сюди?»

Сірий зображує здивування, хоча його обличчя залишається нерухомим.

«Ніхто не хоче помирати на самоті, – каже він. – Я хочу, щоб і зі мною хтось був. Знаю, ми будемо дивитися телевізор».

«Я не хочу…»

«Дуже хочу подивитися одне кіно. Тобі теж сподобається. Воно називається «Співчуття до сірих чоловічків». Боузере, пульт».

Боузер кидає на Джонсі, як йому здається, особливо зловісний погляд і зісковзує з подушки, гнучкий хвіст його видає сухий шурхіт, як змія, що повзе під каменем. На тумбочці лежить пульт дистанційного керування від телевізора, теж порослий грибком. Боузер бере його й повертається до Сірого, несучи пульт у зубах. Сірий відпускає руку Джонсі (дотик його не викликає відрази, і все ж Джонсі відчуває полегшення, коли опиняється на волі), бере пульт, націлює на телевізор і натискає кнопку «Увімкнути». На екрані крізь легкий червонястий пушок на склі проявляється картинка – сарай на задвірках «Діри в стіні». У центрі екрана – якийсь предмет, накритий зеленим брезентом. І ще до того, як двері відчиняються і він бачить самого себе, який заходить у сарай, Джонсі розуміє, що це вже сталося. Головну роль у «Співчутті до сірих чоловічків» виконує Ґері Джонс.

«Здається, ми пропустили титри, – зі свого затишного місця в його мозку каже помираюча істота. – Але кіно тільки-но починається».

Саме цього і боїться Джонсі.

5

Двері сараю відчиняються, і заходить Джонсі. Одягнений він абияк: своя куртка, рукавиці Бобра, на голові – стара помаранчева шапка, яку носив іще Ламар. Якусь мить Джонсі, котрий дивиться кіно в лікарняній палаті (він присунув стілець і сидить біля ліжка Сірого), здається, що Джонсі в сараї біля «Діри в стіні» все ж був інфікований, він весь укритий червоним мохом. Потім згадує, що Сірий вибухнув прямо перед ним – принаймні голова вибухнула – і на Джонсі полетіли його рештки.

«Тільки ти не вибухнув, – каже він. – Ти… ти… Розпався на спори, чи що?»

«Тсс! – вимовляє Сірий, і Боузер вишкіряє свої страшні зуби, наче закликає Джонсі бути більш увічливим. – Обожнюю цю пісню. А тобі подобається?»

Саундтреком до фільму йде пісня «Rolling Stones» «Співчуття дияволові», що цілком доречно, бо її назва майже повторює назву фільму («Мій дебют у кіно, – думає Джонсі. – Уявляю, що скажуть Карла й діти, коли побачать мене»), але пісня йому не подобається, чомусь вона навіює на нього смуток.

«Як вона може тобі подобатися? – питає він, не звертаючи уваги на оголені зуби Боузера. Боузер не становить загрози для нього, і вони обидва про це знають. – Як? Вони її ставили, коли знищували вас».

«Вони завжди нас знищують, – відповідає Сірий. – Тепер мовчи і дивись кіно. Ця частина надто затягнута, але далі піде краще».

Джонсі складає руки на червоних колінах – кровотеча нарешті припинилась – і дивиться «Співчуття до сірих чоловічків» із неперевершеним Ґері Джонсом у головній ролі.

6

Неперевершений Ґері Джонс стягає зі снігохода брезент, знаходить акумулятор на столі в картонній коробці і вставляє його, акуратно приєднуючи дроти до відповідних клем. Цим його знання з механіки вичерпуються: він же викладач історії, а не механік і все, що він робить для поліпшення домашнього побуту, – це час від часу змушує дітей дивитися канал «History» замість серіалу «Ксена – принцеса-воїн». Ключ у запаленні, і, коли він повертається, загоряється приладова панель – хоч акумулятор правильно вставив, дякувати Богу, – але двигун не заводиться, навіть жодних звуків не видає. Тільки стартер цокає, і все.

– О мамо рідна, – вимовляє Джонсі позбавленою будь-якої інтонації скоромовкою. Навряд чи він зараз здатний виявляти якісь почуття, навіть якщо б сильно захотів. Він фанат фільмів жахів, він дивився «Вторгнення викрадачів тіл» два десятки разів (навіть бачив жалюгідний ремейк із Дональдом Сазерлендом) і чудово розуміє, що відбувається. Його тіло викрадене, у прямому розумінні. Хоча тут не буде армій зомбі, навіть на маленьке містечко не вистачить. Він особливий. Він відчуває, що Піт, Генрі та Бобер теж особливі (щодо Бобра – був особливим), але серед них він найбільш особливий. Узагалі-то так говорити не можна – слово «особливий» передбачає одиничність, як у того фермерського сиру[109], – але це той рідкісний випадок, коли правило не діє. Піт і Бобер були унікальними, Генрі ще більш унікальний, ну а Джонсі серед них найунікальніший. Ось дивіться, він навіть грає у фільмі про себе самого! Ото вже унікальний так унікальний, як сказав би його старший син.

Сірий на лікарняному ліжку відривається від телевізора, де Джонсі-1 умощується на «Арктик кет», і спрямовує погляд на стілець, на якому в просочених кров’ю штанях сидить Джонсі-2.

«Що ти приховуєш?» – питає Сірий.

«Нічого».

«Чому ти весь час бачиш цегляну стіну? Що таке 19, крім того, що це просте число? Хто сказав «на фіг тигрів»? Що це означає? Що таке цегляна стіна? Коли вона була, ця цегляна стіна? Що вона означає, чому ти весь час її бачиш?»

Він відчуває, як Сірий вдивляється в нього, намагається витягти правду, але наразі зернятко істини в безпеці. Його можна забрати, але не можна змінити. Як і розкрити повністю. Принаймні поки що.

Джонсі прикладає палець до губ і відповідає Сірому його ж словами:

«Мовчи і дивись кіно».

Істота дивиться на нього опуклими очима (Джонсі вони нагадують очі комахи, богомола), Джонсі ще кілька секунд відчуває її увагу, потім відчуття слабне. Поспішати нікуди. Рано чи пізно воно розчинить панцир, який захищає останню зернину чистого, справжнього Джонсі, і тоді воно дізнається про все, що хоче знати.

Поки ж вони дивляться фільм, і, коли Боузер із його гострими зубами й ефірним запахом антифризу заповзає на коліна Джонсі, той цього навіть не помічає.

Джонсі-1, Джонсі з сараю (тільки тепер це не Джонсі, а Сірий), тягнеться. Дотягтися потрібно до багатьох умів, і всі вони скачуть один перед одним, як радіохвилі пізно ввечері, але він легко знаходить той, у якому містяться потрібні йому відомості. Це все одно що відкрити файл на персональному комп’ютері і знайти в ньому надчітке 3D-кіно замість слів.

Джерело Сірого – Еміль «Чувак» Бродскі з Менло-парку, штат Нью-Джерсі. Бродскі – сержант технічних військ, дрібний службовець автопарку. Тільки тут, у складі групи тактичного реагування Курца, Бродскі не має звання. Тут ніхто не має звання. Звертаючись до керівництва, він говорить «босе», а до підлеглих (а таких на цій вечірці небагато) – «гей ти». Якщо він не знає, хто перед ним, зійде «приятелю» або «друже».

Над територією проносяться реактивні літаки, але не часто (вони зможуть зробити всі потрібні їм фотографії з низької навколоземної орбіти, якщо хмари розійдуться), та й вони не турбують Бродскі. Літаки прилітають із бази Національної гвардії ВПС у Банґорі, а він тут, на Джефферсон-тракт. Його турбота – гелікоптери та вантажівки в дедалі більшому автопарку (з полудня всі дороги в цій частині штату перекриті, і єдине, що по них рухається, – це оливково-зелені вантажівки з зафарбованим маркуванням). Крім того, він відповідає за встановлення щонайменше чотирьох генераторів, необхідних для забезпечення електрикою табору, який розростається навколо крамниці Ґосселіна. Серед потреб табору – датчики руху, прожектори, ліхтарі по всьому периметру і мобільна операційна, яку терміново облаштовують у будинку на колесах марки «Windstar».

Курц чітко дав зрозуміти, що для нього освітлення дуже важливе, – він хоче, щоб у цьому місці вночі було видно, як удень. Найбільше прожекторів установлюють навколо сараю, місця, яке колись було загорожею для коней, і на вигулі позаду сараю. У полі, на якому в минулому паслися корів сорок старого Реджі Ґосселіна, поставили два намети. У більшому на зеленому даху напис «Склад», другий – білий, без будь-яких написів. У ньому немає гасових обігрівачів, як у більшому наметі, бо вони там і не потрібні. Це тимчасовий морг, розуміє Джонсі. Зараз там зберігаються лише три тіла (одне з них – банкір, який спробував утекти, йолоп), але незабаром їх може стати набагато більше. Якщо не станеться якась подія, що ускладнить або й унеможливить збирання тіл. Для Курца, боса, така подія розв’язала б купу проблем.

Але все це просто так, несуттєво. Джонсі-1 цікавить Еміль Бродскі з Менло-парку.

Бродскі квапливо крокує вкритою снігом упереміш із брудом ділянкою між вертолітною зоною і вигулом, де будуть розміщуватися заражені грибком Ріплі (їх там уже чимало, вони блукають туди-сюди з розгубленими обличчями солдатів, які нещодавно потрапили в полон, кличуть охоронців, просять цигарок і пояснень, кидають порожні погрози). Бульдоже обличчя Еміля Бродскі, присадкуватого, коротко стриженого чолов’яги, наче навмисно створене для дешевих цигарок (але ж Джонсі знає, що насправді він ревний католик і взагалі ніколи в житті не курив). Зараз він крутиться, як електровіник. На голові в нього навушники з мікрофоном. Він перебуває на радіозв’язку з колоною заправників, яка під’їжджає по І-95[110], – дуже важливо, щоб ці хлопці дісталися вчасно, бо гелікоптери, які зараз на завданні, незабаром повернуться і їх треба буде заправляти, – а ще розмовляє з Кембрі, який іде поруч із ним, про контрольно-спостережний пункт, який Курц хоче організувати до дев’ятої вечора, найпізніше – до півночі. Ця операція, за чутками, повинна закінчитися за сорок вісім годин, але хто знає, як воно обернеться насправді? Якщо вірити чуткам, їхня основна ціль, «Синій гість», уже знищена, але Бродскі не розуміє, звідки про це стало відомо, якщо великі бойові гелікоптери ще не повернулися. Та й узагалі, у них тут робота проста: стеж, щоб усе працювало, а об одинадцятій вимикай рубильник.

А потім, Господи Боже, Джонсі стає не два, а три: один дивиться телевізор у зараженій грибком лікарняній палаті, ще один у сараї сідає на снігохід… а Джонсі-3 раптово виникає в коротко стриженій католицькій голові Еміля Бродскі. Бродскі зупиняється, піднімає голову і дивиться в біле небо.

Кембрі робить іще три-чотири кроки, перш ніж розуміє, що Чувак зупинився як укопаний і стоїть посеред брудного коров’ячого пасовища. Поки навколо триває гарячковий гармидер – бігають люди, літають гелікоптери, ревуть мотори, – він стоїть, як робот, у якого сіли батарейки.

– Босе? – питає Кембрі. – Усе гаразд?

Бродскі не відповідає… принаймні не відповідає Кембрі. Джонсі-1 – Джонсі з сараю – він каже: «Відкрий капот двигуна і покажи мені свічки».

Джонсі не відразу знаходить, як відкрити капот, але Бродскі дає йому вказівки. Потім Джонсі схиляється над маленьким двигуном, але не для того, щоб самому щось побачити. Він перетворює свої очі на дві камери високої роздільності й відсилає картинку Бродскі.

– Босе? – стривожено питає Кембрі. – Що трапилося? Що не так?

– Нічого не трапилося, – повільно, чітко вимовляючи кожен звук, відповідає Бродскі. Він стягує навушники на шию, розмови в них його відволікають. – Мені просто потрібно трохи подумати.

І, звертаючись уже до Джонсі: «Хтось вийняв свічки. Поглянь навколо… А, ось вони, на столі».

На краю робочого столу стоїть банка з-під майонезу, наполовину наповнена бензином. Кришка продірявлена у двох місцях викруткою, щоб не скупчувалися випари. У бензині, як біологічні експонати у формальдегіді, лежать дві свічки марки «Чемпіон».

Бродскі промовляє вголос:

– Добре витри їх.

Кембрі питає:

– Що добре витерти?

Бродскі кидає йому мимохідь:

– Помовч.

Джонсі вивуджує свічки, витирає їх, потім вставляє і, дотримуючись указівок Бродскі, підключає.

«Спробуй тепер, – каже Бродскі, цього разу не ворушачи губами, і снігохід із ревінням заводиться. – І не забудь перевірити бензин».

Джонсі перевіряє і дякує йому.

– Нема за що, босе, – каже Бродскі і швидко крокує далі. Кембрі трюхикає за ним. Він бачить дещо спантеличений вираз обличчя Чувака, коли той виявляє, що навушники висять у нього на шиї.

– Чорт забирай, що це було? – питає Кембрі.

– Нічого, – відповідає Бродскі, але щось таки було, ще й як було! Але що? Розмова? Діалог? Консультація? Так, консультація. Тільки він не пам’ятає точно, на яку тему. Зате гарно пам’ятає короткий інструктаж, який Курц провів цього ранку затемна, коли група готувалась. Однією з прямих вказівок було доповідати особисто Курцові про все незвичайне. Чи можна назвати те, що трапилося, незвичайним? І взагалі, що ж це було?

– Певно, тимчасове запаморочення, – уголос каже Бродскі. – Надто багато всього треба зробити, і дуже мало часу. Ходімо, синку, не відставай.

Кембрі не відстає. Бродскі продовжує перервану подвійну розмову – колона там, Кембрі тут, – але водночас згадує дещо інше, третю розмову, яка вже скінчилася. Чи була вона незвичайною? Напевне, ні, вирішує Бродскі. Тут точно не було нічого такого, про що можна було б поговорити з цим недолугим йолопом Перлмуттером – у його уявленні якщо чогось немає в планшетці, з якою він не розлучається, то цього просто не існує. Курц? Нізащо. Він поважає старого стерв’ятника, але ще більше боїться його. Вони всі його бояться. Курц хитрий, Курц не знає страху, а ще Курц – найбожевільніша мавпа в джунглях. Бродскі не хотів би навіть ступати там, де по землі пройшла тінь Курца.

Андергілл? Чи, може, поговорити з Овеном Андергіллом?

Можливо… Але, можливо, й ні. У таких справах можна вляпатися по самі вуха, причому ні за що ні про що. Так, він чув голоси хвилину-другу – точніше, один голос, – але ж зараз із ним усе гаразд. І все-таки…

Тим часом у «Дірі в стіні» Джонсі з ревінням виїжджає з сараю і мчить Просікою. Він відчуває Генрі, коли проїжджає повз нього, – Генрі ховається за деревом, вгризаючись зубами в мох, щоб не закричати, – але успішно приховує це від хмари, яка оточує останню зернину його свідомості. Майже напевне, востаннє він опиняється поряд зі своїм старим другом, який не вийде з цього лісу живим.

Джонсі шкодує, що не зміг із ним попрощатися.

7

«Не знаю, хто знімав це кіно, – говорить Джонсі, – але не думаю, що їм варто готувати фраки для церемонії вручення Оскара. Я б навіть сказав…»

Він дивиться навкруги і бачить тільки вкриті снігом дерева. Знову спрямовує погляд вперед, перед ним лише тікає в далечінь Просіка, а під ним смикається снігохід. Ніякої лікарні, ніякого Сірого ніколи не існувало, все це був сон.

Але це був не сон. І приміщення існує. Це не лікарняна палата. Тут немає ні ліжка, ні телевізора, ні крапельниці. Тут узагалі майже нічого немає, хіба що дошка оголошень. До дошки приколоті дві речі: карта північної частини Нової Англії з нанесеними певними маршрутами – це маршрути прямування вантажівок братів Трекерів – і полароїдний знімок дівчинки-підлітка з задертою спідницею, під якою видно золотавий кущик волосся. Крізь вікно Джонсі дивиться на Просіку. Він не сумнівається, що саме це вікно було в лікарняній палаті. Але лікарняна палата була поганим місцем. Йому потрібно було попри все звідти вибратися, тому що…

«У палаті небезпечно», – думає Джонсі… ніби тут безпечно, ніби взагалі існують безпечні місця. І все ж… тут, напевне, безпечніше. Це його останній притулок, і він прикрасив його картинкою, яку, на його думку, вони всі хотіли побачити, коли йшли під’їзною доріжкою до покинутої будівлі тоді, в 1978-му. Тіна Джин Слоппінґер, чи як там її звали.

«Я бачив і щось реальне… повернулися повноцінні спогади, як сказав би Генрі. Я дійсно вважав, що бачив Даддітса того дня. Тому й кинувся на проїжджу частину, не подивившись навколо. А що стосується Сірого… Тепер я і є Сірий. Хіба ні? Крім тієї моєї частини, яка перебуває в цій запилюженій, порожній, нецікавій кімнаті з використаними презервативами на підлозі й фотографією дівчини на дошці оголошень, я весь – містер Сірий. Хіба не так?»

Немає відповіді. І саме така відповідь йому й потрібна.

«Але як це сталося? Як я потрапив сюди? І для чого? Для чого все це?»

Відповідей, як і раніше, немає, на ці запитання своїх відповідей він дати не може. Він просто радіє, що є місце, де він усе ще може бути самим собою, і з тривогою думає про те, як легко була викрадена решта його життя. І знову абсолютно щиро і з важким серцем він шкодує про те, що не застрелив Маккарті.

8

День розколовся навпіл мегапотужним вибухом, і, хоча джерело його було за багато миль, він був настільки сильним, що з гілля дерев посипався сніг. Фігура на снігоході навіть не озирнулася. Це був корабель. Його підірвали військові. Байруму кінець.

Через кілька хвилин праворуч з’явився зруйнований курінь. На снігу перед ним, застрягнувши однією ногою під проваленим бляшаним дахом, лежав Піт. Збоку він видавався мертвим, але був живий. У цій грі вдати мертвого було неможливо – він чув думки Піта. Коли він під’їхав і заглушив мотор снігохода, Піт підвів голову й оголив решту зубів у невеселій посмішці. Лівий рукав його куртки почорнів і підплавився. На правій руці залишився тільки один робочий палець. Уся видима шкіра майже суцільно була вкрита байрусом.

– Ти не Джонсі, – вимовив Піт. – Що ти зробив із Джонсі?

– Сідай, Піте, – сказав Сірий.

– Не хочу з тобою нікуди їхати. – Піт підняв праву руку – відкушені пальці, золотаво-червонуваті нарости байрусу – і витер нею лоб. – Вали на хрін звідси. Сідай на свого поні і скачи далі.

Сірий опустив голову, яка колись належала Джонсі (сам Джонсі спостерігав за всім цим із вікна свого притулку в покинутому складі братів Трекерів, не маючи змоги ні допомогти, ні змінити що-небудь), і подивився на Піта. Піт закричав, тому що байрус, яким поросло все його тіло, почав стискатися, запускаючи коріння в м’язи та нерви. Нога, застрягла під проваленим дахом, смикнулася, вивільнилась, і Піт, кричачи, скарлючився в позу зародка. З рота й носа ринула кров. Коли він знову закричав, із ясен вивалилися ще два зуби.

– Сідай, Піте.

Схлипуючи, притискаючи до грудей скалічену руку, Піт спробував звестися на ноги. Перша спроба виявилася невдалою, він знову розтягся на снігу. Сірий на це нічого не сказав, просто сидів на «Арктик кет» і спостерігав.

Джонсі відчував біль, відчай і божевільний страх Піта. Страх відчувався найсильніше, і він вирішив ризикнути.

«Піте».

Ледь помітний шепіт, але Піт почув. Він підняв голову. Виснажене обличчя, поцятковане грибком, що його Сірий називає «байрус». Коли Піт облизав губи, Джонсі зауважив, що байрус росте і в нього на язиці. Інопланетна молочниця. Колись Піт Мур хотів стати космонавтом. Колись він заступився за меншого і слабшого перед великими й сильними. Він заслуговував на кращу долю.

«Не скакати, не грати».

Піт мало не всміхнувся. Це було і прекрасно, і зворушливо. Цього разу він спромігся підвестись і повільно підійшов до снігохода.

У порожньому кабінеті, де був ув’язнений Джонсі, засмикалася дверна ручка.

«Що це означає? – запитав Сірий. – Що таке «не скакати, не грати»? Що ти там робиш? Повертайся до лікарні і дивись зі мною фільм. І взагалі, як ти потрапив туди?»

Тепер настала черга Джонсі не відповідати, і він зробив це з превеликим задоволенням.

«Ну нічого, я все одно ввійду, – продовжив Сірий. – Коли буду готовий. Ти думаєш, що можеш замкнутись і не впустити мене, але ти помиляєшся».

Джонсі зберігав мовчання – не варто провокувати істоту, яка тимчасово володіє його тілом, – але не вважав, що помиляється. З іншого боку, йти він не насмілювався. Якщо він спробує це зробити, його миттю проковтнуть. Він усього лише зернятко в хмарі, шматочок неперетравленої їжі в інопланетному шлунку.

Краще не висовуватися.

9

Піт сів позаду Сірого та обхопив руками талію Джонсі. Через десять хвилин вони проїхали повз перевернутий «скаут», і Джонсі зрозумів, що так затримало Піта й Генрі, коли вони поверталися з крамниці. Дивовижно, як вони обидва вижили. Йому б хотілося оглянути машину ретельніше, але Сірий зменшувати швидкості не став, і «Кет», підстрибуючи на лижах між двома засипаними снігом коліями, помчав далі.

Милі через три вони в’їхали на пагорб, і Джонсі побачив кулю зі сліпучого жовто-білого світла, яка чекала на них, зависнувши в якомусь футі над дорогою. Вона здавалася гарячою, як полум’я зварювального апарату, але все ж не була такою, бо сніг під нею не танув. Майже напевне це був один із тих вогнів, які вони з Бобром спостерігали в небі над тваринами, що бігли з Ущелини.

«Авжеж, – сказав Сірий. – Це те, що у вас називають сигнальним вогнем. Один з останніх. Можливо, таки останній».

Джонсі нічого не сказав, просто дивився у вікно своєї камери-одиночки, що мала вигляд кабінету. Він відчував на талії руки Піта, який тримався за нього інстинктивно – так побитий боксер чіпляється за суперника, щоб не впасти на ринг. Голова, що лежала в нього на спині, була важкою як камінь. Піт перетворився на живильне середовище для байрусу, і байрусові він припав до смаку – навкруги холодно, а Піт теплий. Судячи з усього, Піт для чогось був потрібний Сірому. Навіщо? Джонсі не знав, що й думати.

Сигнальний вогонь іще приблизно півмилі вів їх дорогою, потім звернув у ліс. Він протиснувся між двох великих сосен, зупинився і, обертаючись над снігом, став чекати на них. Джонсі почув, як Сірий звелів Пітові триматися якомога міцніше.

«Арктик кет» підстрибував і з риканням в’їжджав на невеликий схил, лижі заривались у сніг і розкидали його врізнобіч. У гущавині лісу снігу було менше, де-не-де не було взагалі, і на цих ділянках лижі снігохода сердито гриміли по мерзлій кам’янистій землі, посипаній опалою глицею. Тепер вони прямували на північ.

За десять хвилин вони різко підстрибнули на гранітному виступі, і Піт, скрикнувши, впав зі снігохода. Сірий загальмував. Сигнальний вогонь теж зупинився, обертаючись над снігом. Джонсі здалося, що він трохи потьмянів.

– Уставай, – сказав Сірий. Він сидів, повернувшись, на снігоході й дивився на Піта.

– Не можу, – слабко відповів Піт. – Зі мною все скінчено, хлопче, я…

І тут Піт знову завив і заметався по землі, смикаючи ногами. Руки, одна обгоріла, друга покалічена, безладно сіпалися.

«Припини! – закричав Джонсі. – Ти вбиваєш його!»

Сірий не звернув на його крик уваги і залишився сидіти в тій самій позі, упівоберта спостерігаючи за Пітом із холодним, мертвотним терпінням, поки байрус стискався і вростав у Пітову плоть. Нарешті Джонсі відчув, як Сірий дав Піту спокій. Піт насилу звівся на ноги. На щоці в нього з’явився новий поріз, і в ньому вже кишів байрус. В отупілих від болю очах стояли сльози. Він сів на снігохід, і його руки знову лягли на талію Джонсі.

«Тримайся за мою куртку, – шепнув Джонсі й, коли Сірий повернувся обличчям вперед і запустив «Арктик кет», відчув, як Піт узявся за куртку. – Не скакати, не грати, правильно?»

«Не грати», – погодився Піт, але слабко.

Цього разу Сірий не звернув уваги. Сигнальний вогонь, що був уже не таким яскравим, але продовжував швидко обертатися, полетів далі на північ… або, в усякому разі, в напрямку, який Джонсі вважав північчю. Поки снігохід виляв між деревами, густими кущами і валунами, Джонсі майже перестав орієнтуватись у просторі. За спиною в них заклацали часті постріли, ніби хтось там вирішив повправлятись у стрільбі.

10

Приблизно через годину Джонсі нарешті зрозумів, навіщо Сірому Піт. Сталося це, коли сигнальний вогонь, який до того часу вже перетворився на бліду тінь самого себе, нарешті згас. Зник він із м’яким звуком, ніби хтось хлопнув паперовий пакет. Якісь дрібні клаптики впали на землю.

Вони перебували на порослому деревами гребені, посеред бозна-чого. Перед ними тяглася засніжена лісиста рівнина, на дальшому кінці якої видніли старі пагорби, що руйнувалися від часу, і непрохідні зарості чагарників, ніде жодного вогника. І на довершення всього йшло до вечора.

«Бісова халепа, ти нас у неї втягнув», – подумав Джонсі, але не відчув у Сірому ні стурбованості, ні непевності. Сірий заглушив снігохід і тепер просто сидів на ньому.

«Північ», – виголосив Сірий. Але звертаючись не до Джонсі.

Відповів Піт, уголос, але втомлено, розтягуючи слова:

– Звідки мені знати? Господи, я навіть не бачу, де сідає сонце. У мене одне око накрилося.

Сірий повернув голову Джонсі, і Джонсі побачив, що в Піта немає лівого ока. Високо піднята повіка надавала йому здивованого й безглуздого вигляду. У порожній очниці вже виріс невеликий кущ байрусу. Найдовші паростки звисали на вкриту щетиною щоку. Інші вплітались у рідке волосся яскравими золотаво-червоними нитками.

«Ти знаєш».

– Може, й знаю, – сказав Піт. – Може, просто не хочу показувати тобі дорогу.

«Чому?»

– Тому що я сумніваюся, що ти задумав щось корисне для всіх нас, гондоне ти штопаний, – відповів Піт, і Джонсі відчув незрозумілу гордість.

Джонсі побачив, що поріст в очниці Піта сіпнувся. Піт зойкнув і схопився за обличчя. На мить – коротку, але досить довгу, щоб перейнятися відчуттями, – Джонсі уявив, як золотаво-червонуваті щупальця пробираються від порожньої очниці до мозку Піта і розходяться в різні боки, як розчепірені пальці, щоб стиснути сіру губку.

«Піте, скажи йому! – заволав Джонсі. – Господи Боже, відповідай йому!»

Байрус знову завмер. Пітова рука безсило впала, обличчя на ділянках, іще не вкритих червонуватою рослинністю, тепер було мертвотно блідим.

– Де ти, Джонсі? Там є місце ще для одного?

Відповідь була короткою: звичайно, немає. Джонсі не розумів, що з ним сталось, але знав: урятувати себе, останню зернину своєї свідомості, він зможе, тільки якщо буде залишатися там, де перебуває. Варто хоча б прочинити двері, і його не стане.

Піт кивнув.

– Не подумав про це, – сказав він і звернувся до іншого: – Не роби більше мені боляче, добре, приятелю?

Сірий сидів, дивлячись на Піта очима Джонсі й нічого не обіцяючи.

Піт зітхнув, потім підняв обгорілу ліву руку і витяг один палець. Заплющивши очі, став водити пальцем уперед-назад, уперед-назад. І тут Джонсі зрозумів усе. Як звали ту дівку? Рінкенгауер, здається? Так. Імені він пригадати не міг, але таке немилозвучне прізвище, як Рінкенгауер, забути неможливо. Вона теж ходила до школи Мері М. Сноу, тобто до академії йолопів, хоча на той час Даддітс перейшов до училища. А Піт? Піт завжди мав здатність запам’ятовувати найнесподіваніші дрібниці, але після того, як Даддітс…

Джонсі, який сидів, скоцюрбившись, у своїй маленькій брудній камері на одного і дивився у вікно на вкрадений у нього світ, пригадав слова… тільки то були зовсім не слова, то були відкриті склади, химерно красиві своїм звучанням:

«И аиш іію, Іте? Ти бачиш лінію, Піте?»

Піт, із обличчям, на якому з’явився вираз смутного подиву, відповів «так», він бачив її, і став робити цей рух пальцем, наче показуючи рух маятника, той самий, який робив зараз.

Палець завмер, кінчик його ледь помітно тремтів, як чарівна паличка лозоходця на краю підземного джерела води. Потім Піт указав на гребінь трохи правіше від нинішнього напрямку руху снігохода.

– Там, – сказав він і опустив руку. – Північ там. Тримай курс на он ту невелику скелю. З сосною посередині. Бачиш?

«Так, я бачу її». Сірий повернувся вперед і знову завів снігохід. Джонсі мимохідь подумав, на скільки ще вистачить бензину в баку.

– Можу я тепер зійти?

Він мав на увазі «померти», звичайно ж.

«Ні».

І вони поїхали далі. Піт знесилено взявся за куртку Джонсі.

11

Вони обминули скелю, піднялися на найвищий пагорб за нею, і там Сірий пригальмував, щоб його ще живий замінник сигнального вогню міг знову показати напрямок. Піт зробив це, і вони продовжили шлях трохи на захід від справжньої півночі. Темрява густішала. Один раз вони почули гелікоптери – їх було щонайменше два, а то й усі чотири, – які наближалися до них. Сірий загнав снігохід у густій невисокий лісок, не звертаючи уваги на гілля, яке шмагало обличчя Джонсі, від чого його щоки й лоб суцільно вкрилися саднами, з яких сочилася кров. Піт знову вилетів із сидіння. Сірий вимкнув двигун «Арктик кет» і відтяг ледь живого Піта під найгустіші зарості кущів. Там вони дочекалися, поки гелікоптери пролетіли. Джонсі відчув, що Сірий вліз у голову одного з пілотів і швидко просканував його свідомість, мабуть, для того, щоб порівняти відоме цій людині з тим, що говорив Піт. Коли гелікоптери зникли на південному сході, напевно, повертаючись на базу, Сірий завів снігохід, і вони поїхали далі. Знову пішов сніг.

Через годину вони зупинилися на новому пагорбі, і Піт знову впав з «Кета», цього разу завалився на бік. Він підняв голову, але обличчя в нього майже не залишилося, воно все було під пишною рослинністю. Він спробував щось вимовити і не зміг: рот був забитий, язик не ворушився під товстою подушкою байрусу.

«Я не можу. Все, не можу більше, дай мені спокій».

«Так, – сказав Сірий. – Думаю, ти виконав своє призначення».

«Піте! – скрикнув Джонсі. Потім Сірому: – Ні, ні, не роби цього!»

Сірий, звичайно ж, не звернув уваги. На мить в оці, що залишилося на обличчі Піта, з’явилося безмовне розуміння. І полегшення. У цю коротку мить Джонсі ще міг достукатися до розуму Піта, свого друга дитинства, який завжди чекав біля воріт школи, нібито ховаючи в кулаці цигарку, який мріяв стати космонавтом і з орбіти побачити весь світ цілком, який був одним із тих чотирьох, хто допоміг урятувати Даддітса від великих хлопців.

Одна мить. Потім Джонсі відчув, як щось вистрибнуло з розуму Сірого, і поріст на тілі Піта не просто смикнувся, а почав стискатися. Почувся зловісний скрипучий звук – це череп Піта тріснув у десятку місць. Обличчя – те, що лишилося від нього, – різко ввалилося всередину, зробивши Піта схожим на старезного беззубого діда. Потім він упав ниць, і сніг почав засипати спину його куртки.

«Ах ти сволота!»

Сірий, байдужий до прокльонів і люті Джонсі, не відповів. Він знову розвернувся вперед. Як тільки він це зробив, вітер, який усе ще посилювався, на мить припинився, і в сніговій завісі прочинилася щілина. Приблизно в п’яти милях на північний захід від їхнього нинішнього перебування Джонсі побачив рухливі вогні, але не сигнальні, а фари. Безліч. Там по шосе їхала колона вантажівок. Інших машин там не було. Тепер ця частина Мейну цілком належала військовим.

«І всі вони шукають тебе, суко», – процідив Джонсі, коли снігохід поїхав далі. Снігова запона зімкнулась, огорнувши їх з усіх боків і приховавши від очей колону, але Джонсі знав, що Сірому нескладно буде знайти шосе. Піт привів його сюди, в цю частину карантинної зони, де неприємностей не очікувалось, і він розраховував, що далі його поведе Джонсі, бо Джонсі був іншим. Хоча б тому, що його не брав байрус. Із якоїсь причини байрусу він не подобався.

«Тобі звідси не вийти», – сказав Джонсі.

«Я вийду, – заперечив Сірий. – Ми завжди помираємо і завжди живемо. Ми завжди програємо і завжди перемагаємо. Подобається тобі це чи ні, Джонсі, але ми – майбутнє».

«Якщо це так, то це найкращий з усіх відомих мені приводів жити минулим», – сказав Джонсі, але від Сірого відповідь не прийшла. Сірий – як сутність, як свідомість – зник, розчинився в хмарі. Від нього залишилося рівно стільки, щоб підтримувати рухові навички Джонсі й скеровувати снігохід до шосе. І Джонсі, змушений виконувати невідоме йому завдання, знайшов слабку втіху в двох речах. По-перше, Сірий не знав, як дістатися до останнього його крихітного шматочка, який існував у згадці про контору братів Трекерів. По-друге, Сірий не знав про Даддітса, про «не скакати, не грати».

І Джонсі збирався зробити так, щоб Сірий і не дізнався про це.

Хоча б деякий час.

Розділ 13
У крамниці Ґосселіна

1

Арчі Перлмуттеру, відмінникові середньої школи (мав честь виголошувати прощальну промову на випускному, тема: «Переваги та обов’язки демократії»), колишньому скауту-орлу[111], ревному пресвітеріанцеві й випускникові Вест-Пойнту, сільська крамничка Ґосселіна перестала здаватися реальною. Зараз, коли на освітлення цього закладу витрачалося стільки енергії, що вистачило б на ціле невелике місто, він здавався декорацією для фільму. Причому не абиякого, а грандіозного шоу в дусі Джеймса Кемерона, де тільки на харчування знімальної групи витрачається стільки, що за ці гроші можна було б годувати все населення Гаїті протягом двох років. Навіть снігопад, який невблаганно посилювався, майже не приглушав сяйво ліхтарів і не розвіював ілюзію того, що все навколо – від пари бляшаних димарів, що кособоко стирчали з даху, до єдиної іржавої бензоколонки – не більш ніж бутафорське облаштування знімального майданчика.

«Це буде перша сцена, – думав Перлі, енергійно крокуючи з планшеткою під пахвою (Арчі Перлмуттер завжди вважав себе людиною артистичною… причому з комерційною жилкою). – Перший кадр: відлюдна сільська крамничка, навколо дров’яної грубки сидять літні люди – не навколо маленької грубки в кабінеті Ґосселіна, а навколо великої в самому магазині, – за вікном валить сніг. Розмова точиться навколо вогнів у небі… зниклих мисливців… зустрічі з сірими чоловічками в лісі. Власник крамниці – назвімо його старий Россітер – сміється з них. «Ото цирк на дроті! Та що ви верзете?» – каже він, і в ту саму мить усю крамницю заливає сліпуче сяйво (як у «Близьких контактах третього ступеня»), потім прямо перед нею приземляється НЛО. З нього вивалюються кровожерні прибульці і шмаляють на всі боки з бластерів! Як «День незалежності», тільки фішка в тому, що дія відбувається в лісі!»

За ним насилу встигав Мелроуз, третій помічник кухаря (чи не єдине офіційне звання, яке відкрито використовується в цій невеликій авантюрі). На ногах у нього не туфлі й не черевики, а кросівки – Перлмуттер витяг його зі «Спаґо», як тут називають кухонний намет, – тому він раз у раз послизався. Усюди навколо них ходили чоловіки, рідше жінки, – здебільшого по двоє. Багато розмовляли через петличні мікрофони або рації. Відчуття кіношності подій посилювали трейлери, вантажівки з причепами, гелікоптери, що стояли неподалік (погіршення погоди змусило їх повернутись), і безперервний гул моторів та генераторів.

– Навіщо він хоче мене бачити? – вкотре запитав Мелроуз, задихаючись від хвилювання. Вони якраз проходили повз загорожу і вигул біля корівника Ґосселіна. Старий похилений паркан (востаннє справжній кінь стояв у загорожі або пасся на вигулі років десять тому, не менше) був зміцнений звичайним колючим дротом і дротом під напругою, не смертельною, але достатньою, щоб звалити з ніг будь-кого, хто надумає до нього торкнутися. Крім того, напруга могла бути в будь-яку хвилину збільшена до смертельної, якщо місцеві стануть надто неспокійними. Через дріт їх проводжали очима людей двадцять-тридцять, серед них і сам старий Ґосселін (у кіноверсії Джеймса Кемерона старого Ґосселіна гратиме якійсь ветеран із мужнім обличчям, типу Брюса Дерна[112]). Раніше люди за дротом кричали б їм, погрожували і чогось гнівно вимагали, але після того, що в них на очах сталося з тим банкіром із Массачусетсу, небораки швидко здулися. Коли перед тобою комусь розхерачать голову, це значно знижує твій запал. Та ще респіратори на обличчях військових. Це позбавляло останніх поривів.

– Босе? – майже скавчання перетворилося на справжнє скавчання. Вигляд американських громадян за колючим дротом, судячи з усього, посилив занепокоєння Мелроуза. – Босе, ну дайте відповідь, навіщо я знадобився великому чоловікові? Великий чоловік узагалі не повинен знати про існування третього помічника кухаря.

– Не знаю, – відповів Перлі й не покривив душею.

Попереду, біля початку так званої «вертушкової алеї», стояв Овен Андергілл і поряд з ним якийсь хлопець із автопарку. Щоб перекричати гудіння гелікоптерів, хлопець із автопарку мусив мало не кричати у вухо Андергілла. Напевне, подумав Перлмуттер, гелікоптери скоро заглушать. У таку паскудну погоду ніхто не літатиме, хоча цю нетипову для сезону ранню снігову бурю Курц звав Божим даром. Коли він казав такі речі, неможливо було збагнути, серйозно це чи жартома. Він завжди говорив ніби серйозно… а потім, бувало, заходився реготом. Реготом, від якого Арчі Перлмуттеру ставало моторошно. У кіно Курца гратиме Джеймс Вудс. Або, наприклад, Крістофер Вокен. Ні той, ні другий, щоправда, не схожі на Курца зовні, але хіба Джордж К. Скотт схожий на Паттона[113]? Питання закрите.

Перлмуттер різко повернув до Андергілла. Мелроуз спробував не відстати і з прокльонами гепнувся на дупу. Перлмуттер плеснув Андергілла по плечу, і, коли той повернувся, йому залишалося тільки сподіватись, що респіратор хоча б частково приховає здивування, яке намалювалось у нього на обличчі. Овен Андергілл наче на десять років постаршав від тієї хвилини, коли вийшов із жовтого автобуса школи Міллінокета.

Подавшись уперед, Перлі закричав, перекрикуючи вітер:

– Курц у п’ятнадцятій! Не забудьте!

Андергілл нетерпляче махнув рукою – «не забуду!» – і знову повернувся до хлопця з автопарку. Нарешті Перлмуттер його впізнав, це Бродскі. Хлопці називали його Чувак.

Командний пост Курца, величезний «Віннебаґо» (на знімальному майданчику це був би будиночок зірки екрану або самого Джиммі Кемерона), стояв прямо попереду. Перлі прискорив крок, рішуче рухаючись назустріч снігу, який бив в обличчя. Мелроуз, обтрушуючи сніг із комбінезона, подався за ним.

– Ну правда, шефе, – благав він, – може, хоч здогадуєтесь?

– Ні, – відрізав Перлмуттер. Він уявлення не мав, навіщо Курцові знадобився третій помічник кухаря, коли вся операція йшла як слід. Але думав, що вони обидва розуміють: нічого доброго чекати не випадає.

2

Овен повернув до себе голову Еміля Бродскі, підніс свою опуклу маску до його вуха і сказав:

– Розкажи ще раз. Не все, а ту частину, де тобі мозок трахнули.

Бродскі не сперечався, але секунд десять збирався на думці. Овен терпляче чекав. У нього попереду були нарада з Курцом, наступні звіти команди, стоси паперової роботи й один Бог знає які ще неприємні завдання, але він відчував, що це важливо.

А ось розповідати Курцові чи ні – то ще треба буде подивитися.

Нарешті Бродскі повернув голову Овена, підніс свою опуклу маску до його вуха і заговорив. Цього разу розповідь була більш докладною, але загалом повторювала вже сказане. Він ішов через поле біля крамниці, розмовляючи одночасно з Кембрі і з заправною колоною, коли раптом відчув, ніби в нього викрали розум. Він опинився в незрозумілому старому сараї з кимось, кого не міг бачити. Ця людина хотіла завести снігохід, але не могла. Чувак їй знадобився для того, щоб сказати, що не так.

– Я сказав йому відкрити капот! – прокричав у вухо Овена Бродскі. – Він відкрив. І потім я наче почав дивитися його очима… але думав своїм мозком, розумієте?

Овен кивнув.

– Я відразу побачив, що не так. Хтось витяг свічки. Тому я звелів тому чоловікові подивитися навколо, що він і зробив. Що ми обидва зробили. Свічки знайшлися в банці з бензином на столі. Мій батько свічки від газонокосарки і ґрунторозпушувача теж на зиму ставив у бензин.

Бродскі замовк, явно засоромившись чи своїх слів, чи того, як це, на його думку, звучало. Овен, який напружено слухав його, нетерпляче дав знак продовжувати.

– Більше розповідати особливо немає про що. Я сказав йому дістати їх, витерти і вставити. Я мільйон разів так допомагав хлопцям, тільки… мене там не було, я був тут. Нічого цього насправді не відбувалося.

Овен запитав:

– А далі?

Він мусив перекрикувати рев моторів, але при цьому їхня розмова залишалася такою ж приватною, як бесіда священика з грішником у сповідальні.

– Завівся відразу. Я порадив йому перевірити бензин – виявився повний бак. Він подякував. – Бродскі здивовано похитав головою. – А я відповів: «Нема за що, босе». А потім я, типу, провалився у свій власний розум і просто пішов далі. Гадаєте, я схибнувся?

– Ні. Але я хочу, щоб ти поки про це мовчав.

Губи під маскою Бродскі розтяглися в усмішці.

– Нема питань, просто я… Ну, ми ж повинні повідомляти про все незвичайне, такий був наказ, і я подумав…

Швидко, не даючи Бродскі часу подумати, Овен випалив:

– Як його звали?

– Джонсі-3. – Чувак відповів і широко розплющив очі від подиву. – Чорт! Я й не знав, що знав це.

– Як гадаєш, це якесь індіанське ім’я? Типу Сонні Вбиває Шістьох або Рон Повний Місяць?

– Може, й індіанське, але… – Бродскі на мить замислився, потім вигукнув: – Це було моторошно! Не тоді, коли відбувалось, а пізніше… коли я думав про це. Це все було, наче… – Він знизив голос. – Наче мене зґвалтували.

– Не заморочуйся, – сказав Овен. – У тебе, певно, купа справ?

– Не те слово, – усміхнувся Бродскі.

– Ну то виконуй.

– Гаразд.

Бродскі зробив крок убік, потім повернувся. Овен дивився на загорожу, в якій раніше тримали коней, а тепер людей. Більшість затриманих були в сараї, але два десятки в загорожі, всі, крім однієї людини, скупчились у юрбу, ніби шукаючи розради один в одного. Єдиним, хто стояв віддалік, був довготелесий худий чоловік у великих окулярах, які надавали йому схожості з совою. Бродскі перевів погляд з приреченої сови на Андергілла.

– Ви ж не збираєтесь через це відправити мене до психушки? Або до психіатра?

Вони, зрозуміло, не здогадувалися, що худий хлопець у старомодних рогових окулярах якраз і був психіатром.

– Зрозуміло, н… – почав Овен, але не встиг він закінчити, як у «Віннебаґо» Курца гримнув постріл і хтось закричав.

– Босе? – прошепотів Бродскі. Крізь шум моторів Овен його не почув, але прочитав по губах це слово і наступні: – Що за бля…

- Іди собі, Чувак, – сказав Овен. – Тебе це не стосується.

Бродскі подивився на нього, облизнув губи під маскою. Овен, намагаючись справляти враження впевненого у своїх діях, у-мене-все-під-контролем командира, кивнув йому. Можливо, це спрацювало, бо Бродскі кивнув у відповідь і пішов далі.

У «Віннебаґо» з написаною від руки табличкою на дверях «Місце, де приймаються рішення» тривали крики. Щойно Овен рушив у тому ж напрямку, тип в окулярах, який стояв за колючим дротом на самоті, гукнув йому:

– Гей! Гей, ви! Зачекайте хвилинку, мені треба поговорити з вами!

«Хто б сумнівався, – подумав Андергілл, не сповільнюючи кроку. – Хто б сумнівався, що тобі потрібно поговорити зі мною і розповісти всю тисячу причин, чому тебе потрібно відпустити цієї ж хвилини».

– Овергілл? Ні, Андергілл. Так вас звуть, правильно? Так, точно. Я повинен поговорити з вами, це важливо для нас обох.

Овен зупинився, незважаючи на крики у «Віннебаґо», які вже починали змінюватися жалісними схлипами. Недобре, але принаймні, схоже, там нікого не вбили. Він уважніше придивився до цього в окулярах. Худий, як рейка, і тремтить, хоч і вдягнений у довгу куртку.

– Це важливо для Рити, – надривався худий чоловік, перекрикуючи двигуни, які наче змагалися, хто зареве голосніше. – І для Катріни.

Імена цей пришелепкуватий вимовив так, немов витягав їх, як важезні камені, з глибокої криниці, але Овен, для якого імена дружини й доньки прозвучали як грім серед ясного неба, цього не помітив. Бажання підійти до незнайомця і запитати, звідки він їх знає, було сильним, але зараз він абсолютно не мав часу… спізнювався на зустріч. І якщо поки ще нікого не вбили, це не означало, що ніхто не буде вбитий найближчим часом.

Овен кинув останній погляд на людину за колючим дротом, запам’ятовуючи її обличчя, і поспішив до «Віннебаґо» з табличкою на дверях.

3

Перлмуттер читав «Серце пітьми», бачив «Апокаліпсис сьогодні», і не раз у нього виникала думка, що прізвище Курц якось уже занадто підходить для його боса. Він навіть був готовий посперечатися на сто доларів (а це велика сума для такої артистичної натури, як у нього), що це не справжнє ім’я, що боса насправді звати, скажімо, Артур Голсеппл, або Деґвуд Елґарт, або, може, Педді Мелоуні. Але Курц? Навряд чи. Напевне, це ім’я взяте для більшої поважності і така ж бутафорія, як оброблений перламутром пістолет сорок п’ятого калібру Джорджа Паттона. Люди Курца, серед котрих деякі перебували під його керівництвом іще з «Бурі в пустелі» (Арчі Перлмуттеру до таких було далеко), вважали його – і Перлмуттер був із ними згоден – божевільним сучим сином… божевільним, як Паттон… іншими словами, таким собі безумним лисом, ненормальним, але хитрим. Цілком імовірно, що він, коли голився вранці, дивився на себе в дзеркало і тренувався вимовляти правильним шепотом Марлона Брандо: «Жах, жах».

Тому Перлі відчував занепокоєння – але воно було звичним, – коли ввів третього помічника кухаря Мелроуза до натопленого командного трейлера. Курц мав абсолютно буденний вигляд, сидів у плетеному кріслі-гойдалці в частині, яка була тут за вітальню. Він зняв комбінезон, який тепер висів на дверях, через які зайшли Перлмуттер і Мелроуз, і зустрів їх у теплих кальсонах. На спинці крісла висів пістолет у кобурі. Не сорок п’ятий калібр із інкрустованою ручкою, а дев’ятиміліметровий автоматичний пістолет.

Усе електронне обладнання було ввімкнене й діловито бурмотіло. Факс на столі гудів, безперервно викидаючи все нові сторінки, кожні кільканадцять секунд «iMac» життєрадісним механічним голосом повідомляв: «У вас новий лист!» Три рації, всі на невеликій гучності, тріщали й перескакували з однієї частоти на іншу. На панелі зі штучної сосни позаду письмового столу висіли дві фотографії. Як і табличка на дверях, ці фотографії подорожували з Курцом усюди. На лівій, підписаній «Інвестиції», був зображений янгольського вигляду хлопчик у формі бойскаута, права рука піднята, три пальці витягнуті в скаутському привітанні. Праве фото, підписане «Дивіденди», – це аерофотознімок Берліна навесні 1945 року. Дві-три будівлі ще стоять, але переважно в кадрі руїни та купи битої цегли.

Курц махнув рукою на стіл.

– Не звертайте уваги, хлопці, це просто шум. Фредді Джонсон має розбиратися з цим, але я послав його до їдальні перекусити. Порадив не поспішати, з’їсти всі чотири страви, від супу до горіхів, від poisson[114] до морозива, тому що ситуація… ситуація тут, хлопці, майже… СТАБІЛІЗУВАЛАСЬ! – Він вишкірився безжальною посмішкою Франкліна Делано Рузвельта і став погойдуватись у кріслі. На ремені, наче маятник, моталася кобура з пістолетом.

Мелроуз невпевнено всміхнувся у відповідь, посмішка Перлмуттера була менш стриманою. Він нарешті розкусив Курца: бос був екзистенційним фанатиком… і треба сподіватися, що це на краще. Гуманітарна освіта не обіцяла карколомної військової кар’єри, але давала свої переваги. Наприклад, уміння будувати фрази.

- Єдине, що я наказав лейтенантові Джонсону, – ой, ніяких звань, я хотів сказати, моєму доброму другові Фредді Джонсону, – це щоб він помолився перед їжею. Ви молитесь, хлопці?

Мелроуз кивнув, так само невпевнено, як усміхався, Перлмуттер кивнув поблажливо. Він не сумнівався, що, як і ім’я, постійно підкреслювана побожність Курца була позою.

Курц гойдався, щасливо дивлячись на двох чоловіків, під ногами яких розтікалися калюжки талого снігу.

– Найкращі молитви – дитячі, – зауважив він. – Простота, розумієте? «Бог великий, Бог хороший, Він нам їжі дасть і грошей». Хіба це не просто? Хіба не красиво?

– Так, н… – почав Перлі.

– Заткни їбальник, тварюко, – щасливо вимовив Курц, продовжуючи гойдатися. Пістолет так само теліпався на кінці ременя. Курц перевів погляд із Перлі на Мелроуза. – А що ти думаєш, хлопчику? Це прекрасна маленька молитва чи прекрасна маленька молитва?

– Так, с…

– Або Аллах акбар, як кажуть наші арабські друзі. «Немає іншого Бога, крім Бога». Що може бути простіше? Це просто в яблучко, якщо ви розумієте, про що я.

Вони не відповіли. Курц став гойдатися швидше, пістолет почав теліпатися швидше теж, а Перлмуттеру стало дещо моторошно на душі, як раніше, коли прибув Андергілл і трохи охолодив Курца. Можливо, це теж частина вистави, але…

– Або Мойсей біля палаючого куща! – раптом вигукнув Курц. Його вузьке кінське обличчя освітилося навіженою посмішкою. – «З ким я розмовляю?» – питає Мойсей, а Господь йому в лоб: «Я Той, що Я є, і нічого більше, ха-ха-ха». Який він жартівник, цей Господь, так, містере Мелроуз? Ви дійсно назвали наших шпигунів з інших світів космічними ніґерами?

У Мелроуза від подиву відвисла щелепа.

– Відповідай, салаго.

– Сер, я…

– Ще раз назвете мене сером, коли група на завданні, містере Мелроузе, і наступні два свої дні народження будете святкувати в карцері, зрозуміло? Уловлюєш, куди вітер віє?

– Так, босе.

Мелроуз став струнко. Обличчя біле мов крейда, тільки на щоках червоні плями від холоду, акуратно розрізані навпіл тасьмами респіратора.

– Отже, ти називав чи не називав наших гостей космічними ніґерами?

– Сер, я міг випадково що-небудь ляпнути…

Рухаючись із якоюсь фантастичною швидкістю (немов той спецефект у фільмі Джеймса Кемерона), Курц вихопив із кобури дев’ятиміліметровий пістолет і вистрілив, ніби навіть не цілячись. Верхня частина кросівки на лівій нозі Мелроуза вибухнула. Розлетілися клапті матерії. Кров зі шматочками плоті забризкала штанину Перлмуттера.

«Я цього не бачив, – подумав Перлі. – Цього не було».

Але Мелроуз заволав від болю, дивлячись на понівечену ногу й не вірячи своїм очам. Перлмуттер помітив у відкритій рані кістку і відчув, як у нього вивертає шлунок.

Курц підвівся з крісла-гойдалки не так швидко, як вихопив пістолет із кобури, – Перлмуттер принаймні побачив, як це відбувалося, – але все одно зробив це разюче швидко. Лячно швидко.

Він схопив Мелроуза за плече і вп’явся очима в перекошене обличчя третього помічника кухаря.

– Припини скиглити, як дівчисько.

Але Мелроуз скиглив. У його ступні зяяла величезна діра, Перлі навіть здалося, що передня її частина з пальцями зовсім відірвана від частини з п’ятою. У Перлі перед очима почало сіріти і попливло. Зібравши всю силу волі, він прогнав сірість. Якщо знепритомніти зараз, одному Господу відомо, що міг із ним зробити Курц. Перлмуттер чув різні розповіді, але завжди з ходу відмітав дев’яносто відсотків з них, вважаючи, що це або перебільшення, або чутки, які розпускає сам Курц для навіювання ще більшого страху та поваги до своєї персони.

«А зараз зрозуміло, – подумав Перлмуттер. – Це не міфотворчість, це і є міф».

Курц акуратно, майже з хірургічною точністю приставив дуло пістолета до самого центру восково-блідого лоба Мелроуза.

– Припини це бабське виття, або я припиню його за тебе. Є речі, які, гадаю, тепер повинен зрозуміти навіть такий дрімучий американець, як ти.

Мелроуз якимось чином здушив у собі крики, перетворивши їх на глухі гортанні схлипи. Курца це, схоже, задовольнило.

– Так, щоб ти мене чув, салаго. Ти повинен мене почути, тому що тобі належить розповісти про це всім. Я вважаю, хвала Господу, що твоя ступня – те, що від неї залишилося, – передасть основну думку, але твої святі уста повинні донести подробиці. Ти мене слухаєш, хлопче? Слухаєш подробиці?

Скиглячи, вирячивши очі, дві блакитні скляні кульки, Мелроуз зумів кивнути.

Зі швидкістю змії під час атаки Курц повернув голову, і Перлмуттер чітко побачив його обличчя. Печать божевілля видніла на цьому лиці, як бойове розфарбування воїна. Тієї миті все, що Перлмуттер знав про цей світ, полетіло шкереберть.

– А ти, хлопче? Ти слухаєш? Ти теж вісник. Ми всі – вісники.

Перлі кивнув. Тут відчинилися двері, і він з невимовним полегшенням побачив Овена Андергілла. Очі Курца метнулися до нього.

– Овене! Мій славний друже! Ще один свідок! Ще один, хвала Господу, ще один вісник! Ти слухаєш? Понесеш ти слово з цього щасливого місця далі?

Овен, з обличчям абсолютно нерухомим, як у гравця в покер під час гри на великі ставки, кивнув.

– Чудово! Чудово!

Курц знову обернувся до Мелроуза.

– Цитую зі «Статуту», третій помічнику кухаря Мелроузе, частина шістнадцята, розділ четвертий, параграф три: «Використання недоречних епітетів расового, етнічного або гендерного характеру суперечить моралі й нормам поведінки військовослужбовців. У разі доведеного їх уживання військовослужбовець, який їх ужив, буде негайно відданий під трибунал чи покараний на місці безпосереднім командиром», кінець цитати. Безпосередній командир – це я, військовослужбовець, що вжив недоречні епітети, – це ти. Усе зрозуміло, Мелроузе? Уловлюєш, куди вітер віє?

Мелроуз, ридаючи, спробував відповісти, але Курц перервав його. Овен Андергілл нерухомо стояв біля дверей, сніг танув у нього на плечах та на голові і, як піт, стікав по прозорій масці. Погляд його не відривався від Курца.

– Так, третій помічнику кухаря. Те, що я зараз процитував тобі в присутності цих, хвала Господу, свідків, називається «правила поведінки», і це означає: жодних розмов про латиносів, фріців, червоношкірих або вузькооких. У нинішній ситуації це також означає: жодних розмов про космічних ніґерів, ти це зрозумів?

Мелроуз спробував кивнути і заточився, непритомніючи. Перлмуттер схопив його за плече і поставив рівно, щиро сподіваючись, що Мелроуз не знепритомніє надто рано. Бог святий знає, що Курц міг зробити з Мелроузом, якщо той матиме необережність вирубитись до того, як Курц закінчить із доганою.

– Ми надеремо дупи цим загарбникам, друже мій, і, якщо вони коли-небудь повернуться на Terra Firma[115], ми відірвемо їхню колективну сіру довбешку і накладемо в їхнє колективне сіре горло; якщо вони й після цього не заспокояться, ми використаємо проти них їхні ж технології, які ми вже майже опанували, повернемося на їхню планету на їхніх кораблях або таких самих, які побудують «Дженерал електрик», «Дюпон» і, дякувати Господу, «Майкрософт». І, потрапивши туди, ми спопелимо їхні міста, чи вулики, чи, дідько б їх забрав, мурашники, у яких вони живуть, ми спалимо напалмом їхні золоті ниви й рознесемо ядерними бомбами їхні величні лілові гори, дякувати Господу, Аллах акбар, ми заллємо вогняною американською сечею їхні озера й океани… але ми зробимо це правильно, належним чином, без образ за расовими, статевими, етнічними чи релігійними ознаками. Ми це зробимо, тому що вони прийшли не в те місце і постукали не в ті, блядь, двері. Тут не Німеччина тридцять восьмого року і не Оксфорд, штат Міссісіпі, шістдесят третього[116]. Отже, містере Мелроузе, як гадаєте, чи зможете ви понести це послання у світ?

Очі Мелроуза закотилися, блиснувши вологими білками, коліна підігнулися. Перлмуттер знову схопив його за плече, щоб підтримати, але цього разу не допомогло, Мелроуз відключився.

– Перлі, – прошипів Курц, і, коли палаючі блакитні очі кинулися на нього, Перлмуттер злякався так, як не боявся ніколи в житті. Сечовий міхур, гарячий важкий мішок у животі, розривався і був готовий вихлюпнути вміст прямо в комбінезон. Він відчув, що коли Курц побачить темну пляму, яка розпливається на штанах його ад’ютанта, то в нинішньому настрої може, недовго думаючи, пристрелити його… але від цієї думки легше не стало, навіть навпаки.

– Так, с… бос?

– Він зможе рознести послання? Він буде гарним вісником? Як ви гадаєте, він достатньо перейнявся моїми словами чи думав тільки про свою бісову ногу?

– Я… я… – Він побачив, що Андергілл у дверях майже непомітно кивнув, і зібрався з духом. – Так, босе. Я гадаю, він чудово почув вас.

Спочатку Курц неначе здивувався запалу Перлмуттера, потім задоволено кивнув і повернувся до Андергілла.

– А ти, Овене? Гадаєш, він зможе рознести послання?

– Ага, – відповів Андергілл. – Якщо ви його відправите в лазарет, перш ніж він стече кров’ю у вас на килимі.

Куточки губ Курца підвелися.

– Перлі, – гаркнув він. – Займися цим, якщо твоя ласка.

– Зараз, – відповів Перлмуттер і кинувся до дверей. Минувши Курца, він подивився на Андергілла з гарячою подякою, але Андергілл чи то не помітив його, чи то вирішив не виказувати нічого своїм виглядом.

– Хутко, містере Перлмуттере. Овене, я хочу поговорити з тобою mano a mano[117], як висловлюються ірландці. – Курц переступив через тіло Мелроуза, не опускаючи на нього погляду, і ненадовго зник у кухонному куточку трейлера. – Кави? Її варив Фредді, тому я не гарантую, що її можна пити… так, не гарантую, але…

– Так, я б випив кави, – сказав Овен Андергілл. – Ви наливайте, а я поки спробую зупинити кровотечу в хлопця.

Курц, який уже стояв біля кавоварки на столі, кинув на Андергілла погляд, сповнений воістину чудового похмурого сумніву.

– Ти справді гадаєш, що це необхідно?

Саме тут Перлмуттер і вийшов. Ще ніколи у своєму житті він не був так радий опинитися посеред хуртовини.

4

Генрі стояв біля огорожі (не торкаючись дроту – він бачив, що відбувається, якщо до нього торкнутись) і чекав, поки Андергілл – так, так його звали – вийде з, певно, командного пункту. Але коли двері відчинилися, з них вивалився один з інших хлопців, які квапливо ввійшли туди раніше. Спустившись драбинкою, він кинувся бігти. Просте, відкрите обличчя цього хлопця (обличчя менеджера середньої ланки, як здалося Генрі) тепер було перекошене від жаху. Він кілька разів мало не впав, перш ніж знову перейшов на крок. Генрі провів його уважним поглядом.

Менеджер середньої ланки зумів утриматися на ногах, але на півдорозі до кількох вантажівок із причепами ноги вилетіли з-під нього, і він гепнувся на дупу. Планшетка ковзнула снігом далі, немов якісь санчата для гномиків.

Генрі підняв руки і щосили зааплодував. За такого шуму моторів плеск почути було мало реально, тому він підніс долоні до рота і закричав:

– Чудово, лошаро! Перегляньмо повтор!

Менеджер середньої ланки підвівся, не дивлячись на нього, підхопив планшетку і побіг далі, до двох вантажівок.

Ярдів за двадцять[118] від Генрі біля огорожі стояв гурт із восьми-дев’яти осіб. Один з них, огрядний хлопець у помаранчевому пуховику, який робив його схожим на Колобка Піллсбері[119], підійшов до Генрі.

– Не роби цього, приятелю. – Знизивши голос, він додав: – Вони застрелили мого шваґра.

Так. Генрі побачив це в його голові. Шваґер огрядного хлопця, так само огрядний, говорить про свого адвоката, про свої права, про роботу в якійсь інвестиційній компанії в Бостоні. Військові кивають, кажуть, що це тимчасовий захід, що ситуація нормалізується, що до світанку все з’ясується, при цьому не перестаючи підштовхувати двох товстих мисливців до сараю, де вже міститься непоганий вилов; а потім шваґер несподівано виривається, біжить до автопарку, а тоді бац-бац – і все.

Генрі перервав товстуна, який зі щирим виразом на блідому обличчі переказував цю історію у світлі свіжовстановлених ліхтарів:

– Як гадаєте, що вони зроблять з усіма нами?

Товстун здивовано подивився на Генрі і відійшов на крок, ніби вирішив, що Генрі може бути заразним. Що доволі смішно, коли вдуматися, тому що вони всі тут були заразні, або, в усякому разі, ця фінансована урядом група зачистки вважала їх такими, і все одно кінець на них чекає один.

– Ви це серйозно? – пробелькотів товстун, потім додав майже поблажливо: – Ми все ж таки в Америці перебуваємо.

– Справді? З вами тут поводяться виключно згідно з законом?

– Вони просто… Я впевнений, що вони просто… – Генрі з цікавістю чекав на продовження, але його не було. – Це ж був постріл, так? – запитав товстун. – І, здається, я чув крик.

Із двох поставлених поряд трейлерів вибігли двоє з ношами. Слідом за ними, не приховуючи небажання, вийшов менеджер середньої ланки, планшетка знову надійно сиділа в нього під пахвою.

– Схоже, тут ви праві.

Генрі і товстун мовчки провели поглядом людей з носилками, які збігали сходинками «Віннебаґо». Коли містер Менеджер середньої ланки був найближче до огорожі, Генрі гукнув йому:

– Як справи, лошаро? Чим розважаєшся?

Товстун здригнувся. Хлопець із планшеткою кинув на Генрі суворий погляд і поплентався до «Віннебаґо».

– Це просто… просто якась непередбачена ситуація, – пробелькотів товстун. – Я впевнений, до ранку все налагодиться.

– Тільки не для вашого шваґра, – вставив Генрі.

Товстун подивився на нього, закусивши губи, що злегка тремтіли, потім повернувся до решти, чиї погляди, напевне, більше збігалися з його поглядами. Генрі повернув голову до «Віннебаґо» і став далі чекати, коли вийде Андергілл. У нього виникла підозра, що Андергілл – це його остання надія… Однак хоч які сумніви мав Андергілл щодо цієї операції, надія була дуже й дуже слабкою. А в Генрі на руках був лише один козир – Джонсі. Про Джонсі вони не знали.

Питання стояло так: чи говорити з Андергіллом. Генрі дуже боявся, що розмова з цією людиною не принесе користі.

5

Приблизно через п’ять хвилин після того, як містер Менеджер середньої ланки піднявся слідом за людьми з ношами в «Баґо», усі троє знову вийшли, цього разу несучи на ношах четвертого. У сліпучо-яскравому світлі прожекторів бліде обличчя пораненого здавалося ліловим. Генрі полегшено зітхнув, коли побачив, що це не Андергілл, бо Андергілл був не таким, як ці інші маніяки.

Минуло десять хвилин. Андергілл усе не з’являвся. Генрі чекав, стоячи під дедалі сильнішим снігопадом. За в’язнями (так-так, вони саме в’язні, і не треба підсолоджувати пігулку) спостерігали солдати, і врешті-решт один із них підійшов до Генрі. Люди на роздоріжжі Просіки і Свонні-Понд-роуд практично засліпили Генрі своїми ліхтарями, і він не впізнав цю людину в обличчя. Генрі порадувало і водночас глибоко стривожило те, що в людського розуму теж є свої неповторні риси, не менш прикметні, ніж гарненький рот, зламаний ніс або косоокість. Це був один із солдатів, які були там, той самий, який пхнув його в дупу прикладом гвинтівки, коли вирішив, що Генрі не досить швидко йде до вантажівки. У голові Генрі коїлося казна-що. Він не міг уловити ім’я цього хлопця, хоча знав, що його брата звуть Френкі і що в школі Френкі звинувачували у зґвалтуванні, але визнали невинним. Було ще багато різного, безладні уривки, як сміття в кошику. Генрі зрозумів, що спостерігає справжній потік свідомості разом зі сміттям, яке цей потік несе. Найпринизливішим було те, наскільки прозаїчним виявився майже весь вилов.

– Привіт! – сказав солдат доволі дружньо. – А, це ти, розумнику. Хочеш сосиску, розумнику? – І він розсміявся.

– У мене вже є, – відповів Генрі, усміхнувшись. І тут, як завжди, його за язик смикнув Бобер: – Відгребись, Фредді.

Солдат перестав сміятися.

– Подивимося, як ти, розумнику, жартуватимеш через дванадцять годин, – сказав він. З річки, яка текла між вух Генрі, виринув образ: вантажівка, наповнена людськими тілами, безладне переплетення блідих рук і ніг. – На тобі вже Ріплі виросло, розумнику?

Генрі подумав: «Байрус. Ось що він має на увазі. Насправді це називається байрус. Джонсі знає».

Генрі не відповів, і солдат пішов задоволений, немов людина, яка здобула перемогу за очками. Зацікавившись, Генрі щосили зосередився й уявив рушницю, «ґаранд» Джонсі, після чого подумав: «У мене є зброя. Я вб’ю тебе нею, щойно ти, вишкребку, повернешся до мене спиною».

Солдат розвернувся, задоволений вигляд зник слідом за усмішкою і сміхом. На зміну прийшли сумнів і підозра.

– Що ти сказав, розумнику? Ти ж щось сказав?

– Просто хотів дізнатися: чи покористувався ти теж тією дівчинкою? Ну, тією, яку Френкі оформив. Він добре її для тебе розігрів?

Якусь мить солдат дивився на нього очима ідіота. Потім його лице сповнилося чорної італійської люті. Він підняв гвинтівку. Генрі її дуло здалося схожим на посмішку. Він розстебнув і розхристав куртку.

– Давай, – сказав він і розсміявся. – Ну, Рембо, роби свою справу.

Брат Френкі ще секунду цілився в Генрі, потім Генрі відчув, що лють покинула його. Він був на межі, вже вигадував, що скаже начальству, вигадає якусь доречну історію, але витратив на це зайву мить, і його мозок загнав червоного бика назад у стійло. Звична справа. Річі Ґренадо не помер. Усі вони – драконячі зуби цього світу.

– Завтра, – сказав солдат. – Поживи до завтра, розумнику.

Цього разу Генрі відпустив його, не став більше дражнити червоного бика, хоча, бачить Бог, це було б зовсім нескладно. Ще він дещо дізнався… точніше, знайшов доказ того, про що й так підозрював. Солдат почув його думку, але нечітко. Якби він почув її виразніше, то повернувся б набагато швидше. До того ж він не запитав, звідки Генрі дізнався про його брата Френкі. Усе це тому, що на якомусь рівні свідомості солдат знав те саме, що й Генрі: вони інфіковані телепатією, уся їхня компанія, вони підхопили її, як такий собі дурнуватий вірус.

– Тільки в мене форма серйозніша, – уголос мовив Генрі, застібаючи куртку. – Те саме було з Пітом, Бобром і Джонсі. Але Піт і Бобер уже обидва мертві, а Джонсі… Джонсі…

– Джонсі важче за всіх, – задумливо промовив Генрі. І де тепер Джонсі?

Південь… Джонсі повернув на південь. Карантин, над яким так трусилися військові, був порушений. Генрі підозрював, що вони очікували на щось подібне. Це їх не турбувало. Вони гадали, що коли кілька осіб прослизне, це не порушить безпеки.

На думку Генрі, вони помилялися.

6

Овен із кухлем кави в руці чекав, доки хлопці з лазарету підуть разом зі своєю ношею. Після уколу морфію крики Мелроуза, дякувати Богові, перетворилися на незрозуміле бурмотіння і стогін. Перлі вийшов слідом за ними, і Овен лишився наодинці з Курцом.

Курц сидів у своєму плетеному кріслі і з цікавістю, трохи нахиливши голову набік, спостерігав за Овеном Андергіллом. Несамовитий божевільний знову зник, немов зняли страшну маску.

– Я думаю про число, – сказав Курц. – Назви його.

– Сімнадцять, – відповів Овен. – Цифри червоні. Як на пожежній машині.

Курц задоволено кивнув.

– Тепер ти спробуй передати мені.

Овен уявив дорожній знак обмеження швидкості «60 миль на годину».

– Шість, – подумавши, сказав Курц. – Чорна цифра на білому тлі.

– Близько, босе.

Курц відпив кави з кухля з написом «Я люблю свого діда». Овен теж відпив, зі щирим задоволенням. Брудна ніч і брудна робота, а кава у Фредді зовсім непогана.

Курц уже встиг надягти комбінезон. Сунувши руку у внутрішню кишеню, він витяг велику хустку. Секунду дивився на неї, потім, кривлячись від болю (старий не приховував, що в нього артрит), став на коліна і почав витирати плями крові Мелроуза. Овен, який вважав, що його вже ніщо не може здивувати, був вражений.

– Сер… – Чорт! – Босе…

– Помовч, – мовив Курц, не підводячи голови. Він старанно, як гарна прибиральниця, переходив від плями до плями. – Мій батько завжди казав: «Прибирай за собою. Наступного разу, може, хоч трохи подумаєш перед тим, як щось зробити». Як звали мого батька, салаго?

Овен подумки пошукав відповідь і вловив лише шматочок, як краєчок білизни під жіночою спідницею.

– Пол?

– Узагалі-то Патрік… Але близько. Андерсон вважає, що це хвиля і зараз вона поширюється. Телепатична хвиля. Як тобі така концепція, Овене? Схвалюєш?

– Так.

Курц кивнув, не дивлячись на нього, і продовжив витирати підлогу. «Концепція чудова, тільки в дійсності все не так красиво… Ти з цим теж згодний?»

Овен розсміявся. Старий не розучився дивувати. «Не грає з повною колодою карт на руках», – так іноді люди говорили про неврівноважених осіб. Курца ж, на думку Овена, зрозуміти було важко тому, що в нього карт на руках було більше, ніж ціла колода. У колоді цій завжди було кілька зайвих тузів. І двійок, а всі знають, що двійка – карта підступна.

– Присядь, Овене. Випий кави, сидячи на дупі, як нормальна людина, поки я розбираюся з цим. Мені це потрібно зробити.

Мабуть, дійсно потрібно, подумав Овен. Він сів і став пити каву. Так минуло п’ять хвилин, потім Курц, долаючи біль, звівся на ноги. Гидливо тримаючи хустку за краєчок, він відніс її на кухню, викинув у відро для сміття, після чого повернувся в крісло-гойдалку. Сьорбнув кави, скривився й відсунув кухоль.

– Холодна.

Овен підвівся.

– Я наллю свіжої…

– Ні. Сядь. Нам треба поговорити.

Овен сів.

– Там, біля корабля, ми трохи посварилися, ти і я, чи не так?

– Я не назвав би…

– Знаю, що не назвав би, але я знаю, що це було, і ти це знаєш. Коли на завданні стає спекотно, важко стримуватись, але це вже в минулому. Це має залишитися в минулому, бо я командир, а ти мій помічник і нам ще потрібно закінчувати цю справу. Ми зможемо працювати разом?

– Так, сер. – Чорт, знову це «сер». – Тобто босе.

Курц обдарував його непривітною посмішкою.

– Я щойно зірвався. – Чарівно, щиро, з широко розплющеними чесними очима. Цим він багато років дурив Овена. Але тільки не зараз. – Я був у звичному образі. Дві третини Паттона, одна третина Распутіна, додати води, розмішати й подавати… і раптом… Ф’ю! Мене понесло. Гадаєш, я божевільний?

Обережно, обережно. У цій кімнаті працює телепатія. Справжнісінька телепатія, і Овен уявлення не мав, як глибоко в нього міг зазирнути Курц.

– Так, сер. Трохи, сер.

Курц коротко кивнув.

– Так, трохи. Дуже гарна характеристика. Я займаюся цим уже довгий час. Такі люди, як я, необхідні, але їх важко знайти, і потрібно бути трохи божевільним, щоб виконувати таку роботу як годиться, а не як заманеться. Це тонка лінія, та відома тонка лінія, про яку так полюбляють говорити психотерапевти, і ще ніколи в історії світу не траплялося такої чистки… якщо, звичайно, вважати, що історія про Геркулеса, який чистить авгієві стайні, – всього лише міф. Я прошу не про співчуття, а про розуміння. Якщо ми зрозуміємо один одного, то вистоїмо, впораємося з найскладнішою роботою, яку нам доводилося виконувати. Якщо ж ні… – Курц знизав плечима. – Якщо ні, мені доведеться закінчити її без тебе. Ти зі мною?

Овена мав щодо цього певні сумніви, але розумів, чого від нього чекає Курц, і кивнув. Колись він читав, що існує така пташка, яка живе в пащі крокодила з його, крокодила, згоди. Напевне, зараз він став такою пташкою. Курц хотів, щоб він повірив, ніби пробачений за ввімкнення радіопередачі інопланетян у загальному каналі, – мовляв, він зробив це зопалу, так само як Курц щойно зопалу прострелив ногу Мелроуза. А що сталося шість років тому в Боснії? Зараз це не має значення. Можливо, так і є. А можливо, крокодилу набридло відчувати, як птах длубається у нього в роті, і тепер рептилія готується зімкнути щелепи. У свідомості Курца Овен не відчував правди, принаймні йому належало бути завжди напоготові. І якнайшвидше встигнути пурхнути.

Курц знову поліз у комбінезон і цього разу витяг старий потертий кишеньковий годинник.

– Він належав моєму дідові, досі йде точно, – повідомив він. – Я гадаю, тому, що в ньому механічне підзаведення, ніякої електрики. А ось мій наручний годинник – НФНФ.

– Мій теж.

Губи Курца торкнула усмішка.

– Зайди до Перлмуттера, коли буде вільний час, і відчуєш, що можеш витримати його товариство. Він має повно справ, але сьогодні вдень знайшов час, щоб доправити три сотні механічних «таймексів»[120]. Якраз перед тим, як сніг відрубав нам повітряне сполучення. Перлі збіса добре знає свою справу. Якби він ще викинув з голови, що живе в кіно, ціни б йому не було.

– Сьогодні він, можливо, зробив перші кроки в цьому напрямку, босе.

– Так, можливо.

Курц замислився. Андергілл чекав.

– Нам потрібно пити віскі, друже мій. Сьогодні в нас щось на зразок ірландського чування над покійником.

– Так?

– Так. Мій улюблений кінь пука от-от відкине копита.

Овен підняв брови.

– Так, після цього з нього відразу ж упаде чарівний плащ-невидимка і він стане звичайним дохлим конем, якого намагатимуться пришпорювати людці, переважно політики, що краще за всіх уміють займатися марною справою.

– Щось я вас не розумію.

Курц знову подивився на старий кишеньковий годинник, який, цілком імовірно, знайшов у якомусь ломбарді… або зняв із трупа. Андергілл не сумнівався, що він на це здатний.

– Сьома година. Через приблизно сорок годин президент виступить із промовою на Генеральній Асамблеї ООН. Цю промову побачать і почують стільки людей, скільки не чули за всю історію людства. Вона стане частиною найбільшої події в історії людської раси… і найбільшою розкруткою, відколи Господь Усемогутній створив космос і кінчиком пальця запустив круговерть планет.

– Що таке розкрутка?

– Це чудова історія, Овене. Як будь-яка гарна брехня, вона містить у собі великі кавалки правди. Президент повідає враженому світові, який, хвала Всевишньому, слухатиме кожне його слово, затамувавши подих, що шостого або сьомого листопада цього року на півночі штату Мейн розбився космічний корабель з інопланетянами на борту. Це правда. Він скаже, що для нас це не стало повною несподіванкою, оскільки ми та глави інших держав, які входять до Ради Безпеки ООН, уже щонайменше десять років знаємо, що інопланетяни ведуть за нами спостереження. Теж правда, тільки дехто з нас тут, в Америці, знав про наших друзів з інших світів іще з кінця 1940-х років. Ще ми знаємо, що російські винищувачі збили корабель сірих чоловічків над Сибіром у 1974 році… хоча росіяни досі не в курсі, що ми про це знаємо. Той корабель, найімовірніше, був безпілотником, пробний пуск. Таких багато літало. Спочатку сірі виходили на контакт дуже обережно: напевне, ми їх дуже лякаємо.

Овен слухав із якимсь хворобливо-нудотним захватом, сподіваючись тільки, що той не відображується в нього на обличчі або у верхніх шарах свідомості, до яких Курц міг досі мати доступ.

Курц укотре заліз у внутрішню кишеню комбінезона і дістав м’яту пачку «Мальборо». Коли він простяг її Овену, той спершу похитав головою, а потім витяг одну з чотирьох сигарет, що лишилися там. Курц узяв і собі.

– Я змішую правду і розкрутку, – сказав Курц, зробивши глибоку затяжку й видихнувши дим. – Чи не найвигідніший спосіб робити справи. Давай зосередимося на розкрутці.

Овен нічого не сказав. Останнім часом він мало палив, і від першої ж затяжки в нього злегка запаморочилось у голові, хоча смак тютюнового диму приніс неабияку насолоду.

– Президент скаже, що уряд Сполучених Штатів закрив на карантин місце катастрофи корабля й околиці з трьох причин. Перша суто логістична: через віддалене розташування Джефферсон-тракт і невелику заселеність тутешніх місць ми змогли організувати тут карантин. Якби сірі чоловічки висадилися в Брукліні або навіть на Лонг-Айленді, це було б неможливо. Друга причина – нам невідомі наміри прибульців. Причина третя, найпереконливіша, – прибульці несуть із собою заразну речовину, яку фахівці, що працюють на місці, називають «грибок Ріплі». Хоча інопланетні гості запевняють нас, ніби вони не заразні, вони принесли з собою надзвичайно заразну речовину. Потім президент повідає принишклому від жаху світові, що якраз грибок може бути тим, що контролює розум, а сірі чоловічки – це всього лише поживне середовище для його зростання. Він покаже відеозапис, на якому сірий чоловічок у прямому сенсі вибухає, розпорошуючи грибок Ріплі. Запис трохи підправлений, щоб було краще видно, але в основному відповідає дійсності.

«Брешеш, – подумав Овен. – Запис – фальшивка від початку до кінця, так само як ота дурна кіношка про розтин інопланетянина. А чому брешеш? Просто тому що можеш. Усе дуже просто, чи не так? Тому що для тебе брехати – заняття більш природне, ніж казати правду».

– Ну добре, брешу, – без жодного переходу продовжив Курц. Кинувши оком на Овена, він знов опустив погляд на свою сигарету. – Але факт залишається фактом, і його можна перевірити. Деякі з них дійсно вибухають і перетворюються на червоний пушок кульбаби. Цей пушок і є грибок Ріплі. Достатньо вдихнути певну кількість, і через певний час, який ми поки не можемо точно встановити, – це може бути година, а може і два дні, – твої легені та мозок перетворюються на салат Ріплі. Ти скидаєшся на ходяче суцвіття отруйного сумаху, а потім помираєш. Про нашу невеличку авантюру сьогодні вранці згадки не буде. За версією президента, корабель, який, імовірно, отримав серйозні пошкодження під час аварії, був або підірваний командою, або злетів у повітря сам. Усі сірі чоловічки загинули. Ріплі після первинного поширення теж почав помирати, схоже, через те, що погано переносить холод. До речі, росіяни це підтверджують. Був проведений масовий відстріл тварин, які теж переносять інфекцію.

– А людське населення Джефферсон-тракт?

– Президент скаже, що близько трьохсот людей – десь сімдесят осіб місцевих і приблизно двісті тридцять мисливців – зараз перевіряють на наявність грибка Ріплі. Він скаже, що деякі заражені успішно виліковуються за допомогою простих антибіотиків, таких як цефтин і аугментин.

– А тепер слово від нашого спонсора, – вставив Овен, і Курц задоволено розсміявся.

– З часом буде оголошено, що Ріплі виявився дещо стійкішим до антибіотиків, ніж передбачалось, і що велика кількість пацієнтів померла. Ми назвемо імена людей, які вже мертві – через Ріплі або через ці моторошні імпланти, хай їм грець. Знаєш, як хлопці називають імпланти?

– Так, лайнотхір. Президент згадає про них?

– У жодному разі. Хлопці, які відповідають за ці справи, вважають, що розповідь про лайнотхорів може засмутити середньостатистичного американця. Як і те, яким чином ми розв’язуємо проблеми тут, у крамниці Ґосселіна, у цьому мальовничому куточку сільської місцевості.

– Можна сказати, остаточно розв’язуємо, – сказав Овен. Він докурив сигарету до самого фільтра й оббив попіл об край порожнього кухля з-під кави.

Курц підняв очі і впер незмигний погляд в Овена.

– Можна сказати й так. Ми збираємося знищити приблизно триста п’ятдесят осіб, переважно чоловіків, але я не можу поручитися, що під зачистку не потрапить кілька жінок і дітей. Робиться це, зрозуміло, для того, щоб захистити людство від пандемії і, цілком імовірно, підкорення. Серйозний привід.

Овен не зміг утриматися від думки: «Гітлеру б точно сподобалось», – але він як міг прикрив її іншими думками, щоб Курц її не почув або не відчув. Хоча хто його знає? Курц – слизька риба.

– Скількох ми зараз утримуємо? – запитав Курц.

– Близько сімдесяти. Ще вдвічі більше їдуть із Кінео. Якщо погода не погіршиться, вони будуть тут близько дев’ятої.

Погіршення погоди очікувалось, але не раніше ніж опівночі.

Курц покивав.

– Так-так. Плюс, скажімо, осіб п’ятдесят північніше, ще десь сімдесят із Сент-Кеп і сіл на південь від нас… і наші хлопці, про них теж не можна забувати. Респіратори, здається, допомагають, але в медичних звітах уже згадуються чотири випадки зараження Ріплі. Солдати про це, звичайно, не знають.

– Не знають?

– Висловлюсь інакше, – сказав Курц. – Їхня поведінка не дає приводу припускати, що їм про це відомо. Так улаштовує?

Овен знизав плечима.

– За легендою, – продовжив Курц, – затриманих відправляють до спеціального надсекретного медичного закладу, щось на зразок Зони 51[121], де їх обстежують і, якщо є необхідність, залишають на тривале лікування. Це буде остання офіційна заява про них – якщо все піде за планом, – але наступні два роки час від часу буде просочуватись інформація про заразу, яка розповзається всупереч зусиллям найкращих медиків… про божевілля… про жахливі фізичні зміни, про які краще взагалі не розповідати… про смерті як визволення. Громадськість замість того, щоб обурюватися, зітхне з полегшенням.

– У той час як насправді…?

Він хотів почути, як Курц скаже це, але помилився. Тут жучків не було (хіба що між вухами Курца), але бос завжди був насторожі. Він підняв руку, зобразив пальцями пістолет і тричі зігнув великий палець. При цьому він не відривав очей від Овена. «Очі крокодила», – подумав Овен, а вголос запитав:

– Що, всіх? Тих, у кого немає Ріплі, разом з тими, у кого є? А що буде з нами? Солдатами, які теж здорові?

– Хлопцям, які здорові зараз, боятися нічого, – відповів Курц. – Ріплі підхопили тільки легковажні. Є там одна… одна дівчинка років чотирьох, гарненька, як чортеня. Дивишся на неї й так і чекаєш, що вона от-от кинеться танцювати прямо посеред сараю і заспіває «На літаку “Льодяник”»[122].

Курц щиро вважав, що вдало пожартував, і, можливо, у його словах була частка дотепності, але Овена накрила хвиля жаху. «Чотирирічна дівчинка, – подумав він. – Та що ж це таке?»

– Гарненька. І небезпечна, – промовляв Курц. – Ріплі росте на одному зап’ясті, видно під лінією волосся і в кутику одного ока. Найпоширеніші місця. Коротше кажучи, один солдат дав їй цукерку, ніби якійсь голодній косовській дитинці, і вона поцілувала його. Дуже мила картинка, так і проситься на фото, от тільки тепер у нього на щоці червоний відбиток губ, і це зовсім не помада. – Курц скривився. – Він, коли голився, порізався. Маленька ранка, яку майже й не видно навіть, але цього виявилося досить. Схоже відбувається і з іншими. Правила не змінюються, Овене. Необачність убиває. Якийсь час може щастити, але кінець завжди один. Необачність убиває. Але радий повідомити, що більшість наших хлопців переживуть цей рейвах. Нам, звичайно, доведеться до кінця життя проходити планові медичні перевірки, не кажучи вже про раптові перевірки, але в цьому є й позитивний бік: якщо в когось з’явиться якийсь рак у дупі, його відловлять іще на ранній стадії.

– А цивільні, ті, які чисті? Що буде з ними?

Курц перехилився вперед із якнайбезпосереднішим, якнайпереконливішим щирим виглядом. Кожен, хто бачив його таким, мав миттю відчути себе задоволеним, що йому пощастило споглядати Курца без маски («Дві третини Паттона, одна третина Распутіна, додати води, розмішати й подавати»). Раніше з Овеном це спрацьовувало, але не зараз. Распутін не був маскою, а оцей вираз – був.

Хоча навіть зараз – і це найстрашніше – він не був до кінця впевнений.

– Овене, Овене, Овене! Увімкни мозок, розумний мозок, яким наділив тебе Господь. Ми можемо вести спостереження самі за собою, не викликаючи підозр і не провокуючи всесвітньої паніки, хоча паніки і так буде більш ніж досить після того, як наш обраний з мінімальною перевагою президент уб’є коня пуку. З трьома сотнями цивільних ми не зможемо цього зробити. Навіть якщо ми відправимо їх до Нью-Мексико й поселимо в якомусь закритому селі років на п’ятдесят-сімдесят за рахунок платників податків. А якщо хоч один із них утече? А якщо – і, я гадаю, наші розумники цього побоюються найбільше, – якщо з часом Ріплі мутує? Замість того щоб відмерти, перетвориться на щось іще заразніше і набагато стійкіше до довкілля, яке вбиває його тут, у Мейні? Якщо Ріплі розумний, він небезпечний. А навіть якщо й ні… а раптом він слугує сірим чоловічкам таким собі маяком, міжпланетним дорожнім знаком, який указує на наш світ: ням-ням, приходьте, беріть, тут водиться смакота… і її багато.

– Кажете, краще перестрахуватися, ніж потім шкодувати?

Курц, сяючи лицем, відкинувся на спинку стільця.

– Саме так! Сказав – як зав’язав!

«Може, й зав’язав, – подумав Овен, – тільки поза тим вузлом лишилося ще чимало такого, про що ми не говоримо. Ми думаємо тільки про себе. Ми, якщо треба, нещадні, але навіть Курц дбає про своїх салаг. А цивільні – це всього лише цивільні. Якщо потрібно їх палити, хто про них стане замислюватися?»

– Якщо ти сумніваєшся, що Бог є і що Він хоча б частину свого часу проводить у турботах про старих добрих гомо сапієнс, подивись, як усе відбувалося, – запропонував Курц. – Спочатку з’явилися вогні в небі і були відразу помічені. Одне з повідомлень надійшло від самого Реджинальда Ґосселіна. Потім з’явилися сірі чоловічки, причому саме в ту єдину пору в році, коли в цих забутих Богом лісах бувають люди. Двоє людей бачили, як корабель опускається.

– Збіг.

– Божа милість! Їхній корабель падає, про їхнє прибуття стає відомо, холод убиває і їх, і галактичну пошесть, яку вони з собою привезли. – Перелічуючи, Курц швидко загинав довгі пальці, білі вії моргали. – Але й це ще не все. Вони пускають у хід імпланти, і ці бісові штуки не спрацьовують. Замість того щоб гармонійно співіснувати зі своїми господарями, вони перетворюються на канібалів і вбивають їх. Винищення тварин пройшло як слід. Ми знищили десь близько ста тисяч голів, і зараз по всьому кордону Касл-каунті смажать барбекю. Навесні або влітку нам би довелося хвилюватися через комах, які могли б рознести Ріплі за межі зони, але в листопаді це питання не стоїть.

– Які-небудь тварини все одно втекли.

– Так, і тварини, і люди. Але Ріплі поширюється повільно. Усе буде добре, адже ми відловили більшість заражених, корабель був знищений, а те, що вони нам принесли, не палає, а тліє. Ми відправили їм просте послання: приходьте з миром або спопеляйте нас своїми бластерами, але не намагайтеся знову підкорювати у такий спосіб, тому що він не працює. Ми не думаємо, що вони знову з’являться, принаймні найближчим часом. Вони нас задрочували півстоліття, перш ніж дійшли до цього. Шкода тільки, що не вдалося добути їхній корабель для наших учених голів… Хоча він міг виявитися надто зараженим Ріплі. Знаєш, чого ми боялися найбільше? Що сірі чоловічки або Ріплі знайдуть Тифозну Мері[123], людину, яка сама не захворіє, але розноситиме заразу.

– А ви впевнені, що такої людини немає?

– Майже впевнені. А якщо є… Для цього кордон і потрібен, – посміхнувся Курц. – Нам щастить, солдате. Шанси на появу Тифозних Мері невисокі, сірі чоловічки мертві, і весь Ріплі зосереджений на Джефферсон-тракт. Фортуна або Провидіння – вирішуй сам.

Курц опустив голову і стиснув пальцями перенісся, як людина, в якої нежить. Коли він знову підвів голову, в очах його стояли сльози. «Крокодилячі сльози», – подумав Овен, але насправді він не був у цьому впевнений. І доступу до думок Курца не мав. Або телепатична хвиля надто послабилась, або Курц знайшов спосіб зачинити двері. Однак коли Курц знову заговорив, Овен був майже впевнений, що чує справжнього Курца, людину, а не крокодила.

– З мене досить, Овене. Коли покінчимо з цією справою, я піду на відпочинок. Тут іще роботи, гадаю, днів на чотири, може, на тиждень, якщо погода буде така погана, як обіцяють. Заметіль розіграється не на жарт, але справжній кошмар на нас чекає завтра вранці. Мабуть, я можу почекати з виходом, але після цього… Я маю право піти на пенсію, тому нехай вирішують, убити мене чи платити мені. Гадаю, вони будуть платити, тому що я знаю забагато секретів – урок, який я засвоїв від Джона Едґара Гувера, – але я майже дійшов до тієї точки, коли стає однаковісінько. Це не найстрашніша операція, у якій мені доводилося брати участь. На Гаїті ми за одну годину відправили на той світ вісім сотень душ – у 1989-му це було, мені й досі сниться, як ми це робили, – тільки зараз гірше. Набагато. Тому що ці нещасні в сараї, на вигулі, в загорожі… вони американці. Люди, які їздять на «шеві», ходять на закупи до «Кей-марту»[124] і не пропускають жодної серії «Швидкої допомоги». Думка про те, що доведеться розстрілювати американців… знищувати американців… Від неї мене вивертає. Я зроблю це тільки тому, що це необхідно зробити, щоб покінчити з цією справою, і через те, що більшість із них усе одно помре, причому набагато боліснішою смертю. Скумекав?

Овен Андергілл нічого не сказав. Він сподівався, що обличчя його зберігає досконалу незворушність, але будь-яке мовлене слово відразу ж виказало б його дедалі більший жах. Він знав, що до цього йде, але чути таке…

Подумки він побачив, як солдати бредуть крізь сніг до загорожі, почув, як гучномовці наказують затриманим зібратись у сараї. У подібних операціях він ніколи не брав участі. Гаїті він пропустив, але знав, як усе має відбуватися. Як усе відбудеться й зараз.

Курц не зводив із нього уважного погляду.

– Не скажу, що твою сьогоднішню витівку забуто, що все залишилось у минулому, але ти мій боржник, салаго. Я й без читання думок розумію, як ти ставишся до того, що я кажу, і я не збираюся вмовляти тебе бути дорослішим і спуститися з небес на землю. Я можу сказати одне: ти мені потрібен. Цього разу ти повинен допомогти мені.

Сльози в очах. Непевне, ледь помітне посмикування кутиків губ. Дивлячись на Курца, легко можна було забути, що якихось десять хвилин тому він прострелив хлопцеві ногу.

Овен став думати: «Якщо я йому допоможу, вже не матиме значення, я спускав курок чи хтось інший. Я проклятий так само, як люди, що заганяли євреїв до «душових» у Берґен-Бельзені».

– Якщо почнемо об одинадцятій, до пів на дванадцяту впораємося, – сказав Курц. – Найпізніше – до полудня. І все залишиться позаду.

– Крім снів.

– Так. Крім них. Ти допоможеш мені, Овене?

Овен кивнув. Проклятий, не проклятий, а, зайшовши так далеко, він не повертатиме назад. Принаймні він зможе зробити так, щоб до жертв було виявлено милосердя… Якщо про масові бійні взагалі можна говорити, використовуючи поняття «милосердя». Потім його вразить убивча абсурдність цієї ідеї, але коли ти з Курцом віч-на-віч і його очі дивляться у твої очі, майбутнього не існує. Його безумство, зрештою, набагато заразніше за грибок Ріплі.

– Гаразд. – Курц відкинувся на спинку гойдалки з виснаженим і задоволеним виглядом. Потім знову дістав пачку сигарет, зазирнув усередину і простягнув її Овену. – Дві залишилося. Приєднаєшся?

Овен похитав головою.

– Я пропускаю, босе.

– Тоді йди. Якщо потрібно, неси свою дупу до лазарету і прийми сонати[125].

– Мені це не потрібне, – відповів Овен. Потрібне, звичайно, йому це вже було потрібне, але він нічого не прийматиме. Краще всю ніч узагалі не спати.

– Ну як хочеш. Звалюй. – Курц дозволив йому дійти до дверей. – І, Овене…

Овен обернувся, застібаючи куртку. За дверима вже було чути вітер. Він наростав, був серйознішим, ніж порівняно нешкідливий ураган Альберта, який пронісся цього ранку.

– Дякую, – промовив Курц. Одна велика, безглузда сльоза переповнила його ліве око і скотилася по щоці. Курц цього не помітив. Тієї миті Овен любив і жалів його. Незважаючи ні на що, незважаючи на те, що знав: він на це не заслуговує. – Дякую, друже.

7

Сніг дужчав. Генрі стояв під снігопадом, відвернувшись від сильного вітру і в очікуванні Андергілла дивлячись через плече на «Віннебаґо». Він залишився сам – снігова буря загнала решту затриманих до сараю, де був обігрівач. «Там, у теплі, напевне, вже народжуються найнеймовірніші чутки, – подумав Генрі. – Але краще чутки, ніж правда, яка в них просто перед носом».

Він почухав ногу, зрозумів, що робить, і роззирнувся на всі триста шістдесят градусів. Ані ув’язнених, ані охорони. Навіть за такого снігопаду в таборі було світло майже як опівдні і в усіх напрямках видимість була однаково доброю. Він на якийсь час залишився абсолютно сам.

Генрі нахилився і розв’язав сорочку, якою було перемотане місце, де ручка перемикання поворотників роздерла шкіру. Потім розтяг ширше дірку на блакитних джинсах. Люди, які заарештували його, зробили такий самий огляд у вантажівці, де вже сиділо п’ятеро біженців (дорогою до крамниці Ґосселіна вони підібрали ще трьох). Тоді він був чистий.

Тепер він не був чистий. У вкритому кіркою центрі ранки росла тоненька смужка червоного мережива. Якби він не знав, на що звертати увагу, то вирішив би, що то кров, яка сочиться з ранки.

«Байрус, – подумав він. – О чорт. Це кінець. На добраніч, місіс Калабаш, де б ви не були»[126].

У верхній частині поля зору блиснув вогник, Генрі випростався і побачив Андергілла, який зачиняв двері «Віннебаґо». Генрі швидко знову перев’язав сорочкою ногу і підійшов до огорожі. Голос у голові спитав, що він робитиме, якщо Андергілл на його поклик не відповість і просто пройде повз. Той самий голос забажав дізнатися, чи справді Генрі має намір здати Джонсі.

У сяйві прожекторів, пригнувши голову під напором снігу та вітру, Андергілл наближався до огорожі.

8

Двері зачинилися. Курц дивився на них, потягуючи цигарку і повільно погойдуючись у кріслі. У що з того, що він наплів, повірив Овен? Овен розумний, Овен – боєць, Овен не позбавлений ідеалізму… Курц вважав, що Овен повірив у все, в нього навіть сумнівів не виникло. Адже, врешті-решт, більшість людей вірять у те, у що хочуть вірити. Джон Діллінджер, найзапекліший грабіжник банків тридцятих років, теж був бійцем хоч куди, але все одно повірив Анні Сейдж і попрямував до кінотеатру «Biograph». Він подивився «Мангеттенську мелодраму», після чого федерали пристрелили його в провулку біля кінотеатру, як скаженого пса, яким він і був. Анна Сейдж теж вірила в те, у що хотіла вірити, але вони все одно депортували її назад до Польщі[127].

Завтра ніхто не вийде з крамниці Ґосселіна, крім команди обраних, дванадцяти чоловіків і двох жінок, які входили до групи «Долина Імперіал». Овена Андергілла серед них не буде, хоч він і мав шанс. До тієї хвилини, коли ввімкнув сірих чоловічків на загальний канал, Курц був упевнений, що Овен увійде до групи. Але все змінилося. Так казав Будда, і принаймні в цьому старий вузькоокий язичник мав рацію.

– Ти підвів мене, салаго, – мовив Курц. Щоб закурити, він опустив маску, і, коли він говорив, вона здригалася під вкритим сивою щетиною підборіддям. – Підвів.

Курц пробачив Овена Андергілла за те, що він підвів його одного разу. Але двічі?

– Ніколи, – рішуче відрубав Курц. – Ніколи в житті.

Розділ 14
На південь

1

Сірий спрямував снігохід униз, у ярок із маленьким замерзлим струмком на дні, і проїхав там останню милю до І-95. За двісті-триста ярдів[128] від вогнів армійських машин (тепер під густим снігом повільно їхало лише кілька) він зупинився, щоб порадитися з тією частиною розуму Джонсі, до якої міг доступитися. Величезна кількість найрізноманітніших фактів просто не вмістилася до маленької фортеці Джонсі, тому Сірий легко знайшов те, що шукав. Вимикача фари «Арктик кет» не мав. Сірий зняв ноги Джонсі зі снігохода, знайшов камінь, підняв його правою рукою Джонсі й розбив фару. Після цього знову сів за кермо і поїхав далі. Бензину майже не лишилось, але це його не турбувало – снігохід виконав своє призначення.

Труба під дорогою, через яку тік струмок, була доволі великою, щоб у неї міг в’їхати снігохід, але з водієм він би в неї не помістився. Сірий знову спішився. Стоячи біля снігохода, завів мотор. Підстрибуючи і виляючи з боку в бік, машина в’їхала в трубу. Вона пройшла не більш як десять футів[129], але цього було досить, щоб її неможливо було побачити з повітря під час розвідки на малій висоті, навіть якщо сніг припиниться.

Сірий відправив Джонсі дертися нагору схилом. Він зупинився біля самого огородження дороги і ліг на спину. Тут він тимчасово знайшов притулок від дуже сильного вітру. Підняття вивільнило останній невеликий запас ендорфінів, і Джонсі відчув, як його викрадач пробує їх на смак, насолоджується, як сам Джонсі міг би насолоджуватися коктейлем або гарячим напоєм після перегляду футболу у мрячний жовтневий вечір.

Тут він без подиву усвідомив, що ненавидить Сірого.

Потім Сірий як єдина сутність – щось таке, що можна було ненавидіти, – знову зник, його замінила хмара, з якою Джонсі вперше зіткнувся в мисливському будиночку, коли вибухнула голова істоти. Вона кудись прямувала, як того разу, коли шукала Еміля Бродскі. «Чувак» йому був потрібний, бо серед файлів пам’яті Джонсі не було відомостей про те, як заводити снігохід. Тепер йому знадобилося щось іще. Логічно припустити, що воно хотіло знайти того, хто зможе його підвезти.

Що ж залишилось на місці? Що залишилось охороняти складський кабінет, у якому сховався останній шматочок Джонсі, Джонсі, якого витрусили з власного тіла, як клаптик пилу з вивернутої кишені? Хмара, звичайно ж, речовина, яку вдихнув Джонсі. Речовина, яка повинна була вбити його, але з якоїсь причини не зробила цього.

Хмара не вміла думати так, як Сірий. Господар дому (тепер ним був Сірий, а не Джонсі) пішов, залишивши житло на термостати, холодильник і плиту. А на випадок неприємностей є детектор диму й сигналізація, яка автоматично викликає поліцію.

І все ж за відсутності Сірого йому, можливо, вдасться вийти зі своєї фортеці. Не для того, щоб повернути контроль над своїм тілом. Якщо спробувати це зробити, червоно-чорна хмара відразу ж повідомить і Сірий миттю повернеться з розвідки. Джонсі майже напевне буде впійманий до того, як устигне повернутися до безпечного кабінету братів Трекерів із дошкою оголошень на стіні, курною підлогою і єдиним брудним віконцем у світ… Тільки на бруді цьому – чотири чисті плями у формі півмісяців, там, де чотири хлопчиська притискалися до скла лобами, сподіваючись побачити фотографію, яка тепер пришпилена до дошки: Тіна Джин Шлоссінґер із задертою спідницею.

Ні, повернути владу над своїм тілом йому було не до снаги, і, хоч як це гірко, краще з цим змиритися.

Але, можливо, вдасться дістатися до своїх файлів.

Проте чи варта гра свічок? Що це дасть? Можливо, що-небудь і дасть, якщо знати, чого хоче Сірий. Між іншим, йому потрібно кудись дістатися. Куди?

Відповідь стала несподіванкою, бо пролунала голосом Даддітса: «О, іий ое а іень».

«Сірий хоче на південь».

Джонсі відступив від брудного вікна.

Як далеко на південь? І навіщо? Які в нього плани?

На ці запитання Даддітс не відповів.

Джонсі розвернувся і з подивом побачив, що карта маршрутів вантажівок і фото дівчини зникли з дошки оголошень. На їхньому місці тепер висіли чотири кольорові фотографії чотирьох хлопців. Усе на однаковому тлі – школа в Деррі – і з однаковим підписом «Шкільна пора, 1978 рік». Джонсі – крайній ліворуч, на обличчі безтурботна усмішка від вуха до вуха, від вигляду якої защеміло серце. Поруч Бобер, його усмішка відкриває щербину на місці переднього зуба, який він вибив, коли впав, катаючись на ковзанах, і замінив штучним через рік або щось близько того… принаймні до того, як закінчив школу. Піт, із широким смаглявим обличчям і до непристойності коротким волоссям – за наполяганням його батька, який заявив, що він воював у Кореї не для того, щоб син ходив як ото якийсь там ґіпі. Праворуч Генрі в товстих окулярах, які Джонсі завжди нагадували Денні Данна, хлопчика-детектива, головного героя книжок, які він обожнював у дитинстві.

Бобер, Піт, Генрі. Як він їх любив, і як несправедливо раптово знищена їхня довга дружба. Так, це абсолютно несправедливо…

Раптом фотографія Бобра Кларендона ожила, налякавши Джонсі до чортиків. Бобер, витріщивши очі, мовив: «У нього голова відірвалася, пам’ятаєш? Вона валялась у канаві, а очі заліплені брудом. Ну й страхіття! Триндець і святі банани!»

«О Господи», – подумав Джонсі, коли згадав… одну річ із першої поїздки на полювання в «Діру в стіні», яку забув… або викреслив із пам’яті. Усі вони викреслили її з пам’яті? Може, й так. Мабуть. Тому що за всі ці роки, розмовляючи про дитинство і ділячись спогадами, ніхто з них жодного разу не згадав про це.

«У нього голова відірвалася… очі заліплені брудом».

Щось сталося з ними тоді, і це щось якимось чином пов’язане з тим, що відбувається з ним зараз.

«Знати б що, – подумав Джонсі. – Знати б що».

2

Енді Джанас відірвався від решти трьох вантажівок свого маленького загону – пішов уперед, бо вони не звикли їздити в таких паскудних умовах. Він виріс у Північній Міннесоті і, вже повірте, бачив там усяке. Чудова армійська машина «шевроле», удосконалений повнопривідний пікап, була повністю в його розпорядженні, і сьогодні всі чотири повнопривідні колеса чекає неабияка робота. Його батько дурнів не виховував.

Утім, шосе було майже скрізь розчищене, десь годину тому по ньому пройшлася пара армійських снігоочисників (мабуть, уже скоро він їх наздожене, тоді скине швидкість і слухняним хлопчиком прилаштується ззаду), і відтоді на бетонне покриття лягло не більш ніж два-три дюйми снігу. Більше дошкуляв вітер, який піднімав у повітря білий пух і перетворював дорогу на примару. Але навіть при такому вітрі можна було їхати, орієнтуючись на світловідбивачі, що на огорожі дороги. Ці йолопи не додумалися до того, що треба постійно тримати відбивачі в полі зору… або, можливо, у вантажівок і «хаммерів» фари просто поставлені занадто високо, аби світло правильно падало на відбивачі. Але під час по-справжньому сильних поривів навіть відбивачі зникали з поля зору; увесь світ, хай йому грець, ставав білим, тож доводилося знімати ногу з педалі газу і чекати, доки вітер ущухне, при цьому намагаючись не злетіти з дороги. Нічого з ним не станеться, а якщо й станеться, він має радіозв’язок, до того ж ззаду їдуть іще кілька снігоочисників, які тримають відкритим відрізок шосе від Преск-Іля до Міллінокета, що веде на південь.

У кузові його пікапа лежали два ретельно замотані вантажі. В одному – тіла двох оленів, убитих Ріплі; у другому – його вміст Джанас вважав до певної міри або навіть дуже страшним – тіло сірого чоловічка, яке повільно перетворювалося на червонувато-помаранчевий суп. Обидва пакунки належало доправити до складів на «Синій базі», яку облаштували в…

Джанас звів погляд на захисний козирок. Там, закріплені ґумкою, висіли аркуш із записника та кулькова ручка. На аркуші було написано від руки: «Крамниця Ґосселіна, з’їзд 16, лів. поворот».

Ще година, і він буде на місці. Ба навіть менше. Лікарі, напевне, скажуть, що в них і так вистачає зразків тварин, і трупи оленів спалять, але сірий чоловічок їм може стати в пригоді, якщо ще остаточно не перетворився на кашу. Холод міг трохи сповільнити процес, але Енді Джанаса це за великим рахунком не стосувалося. Від нього вимагалося доїхати до місця, передати зразки і чекати запитань від того, хто має право ставити запитання, про північний – найспокійніший – периметр зони операції. В очікуванні можна буде випити гарячої кави і з’їсти велику тарілку яєчні. Якщо поряд опиниться потрібна людина, можливо, навіть вийде чимось присмачити каву. Було б чудово. Сьорбнути чогось міцнішого, а потім просто присісти в якомусь затишному місці і…

«Зупини машину».

Джанас насупився, потрусив головою і почухав вухо, ніби його щось – можливо, блоха – вкусило. Чортів вітер так розійшовся, що машину розгойдувало з боку в бік. Шосе зникло з поля зору, зникли й світловідбивачі. Він знов опинився всередині білого серпанку. Інші хлопці тепер, напевне, від страху сиплють добірними прокльонами, але тільки не він. Він – містер Міннесота-Твінс-Знає-Свою-Справу. Обережно прибери ногу з газу (і забудь про гальма, під час снігової бурі гальма – найкращий спосіб перетворити хорошу поїздку на погану), зупинись де-небудь біля узбіччя і чекай, доки…

«Зупини машину».

– Га? – Він подивився на радіо, але там нічого не було, крім звичайного фонового шуму і якихось далеких розмов.

«Зупини машину».

– Ай! – зойкнув Джанас і схопився за голову, яка зненацька заболіла, як падлюка. Оливково-зелений пікап вильнув, пішов юзом, але потім вирівнявся – руки автоматично викрутили кермо в потрібному напрямку. Нога була, як і раніше, знята з педалі газу, і стрілка спідометра швидко йшла назад.

Снігоочисники проклали вузьку доріжку посередині двох смуг південного напрямку. Джанас узяв праворуч, туди, де замети були більшими, колеса «шеві» спінили сніговий туман, але вітер швидко його розігнав. Світловідбивачі на огорожі яскраво горіли в темряві, як котячі очі.

«Зупини машину тут».

Джанас закричав від болю і почув свій крик наче здалеку: «Добре, добре, зупиняюсь! Тільки припини! Не смикай мене!» Очима, повними сліз, попереду, футах у п’ятдесяти, не більше, за огорожею з протилежного боку дороги він помітив темну постать. Коли світло фар упало на силует, виявилося, що це людина в куртці.

Руки перестали слухатися Енді Джанаса. Вони ніби перетворилися на рукавички з чужими руками всередині. Дивне й дуже неприємне відчуття. Самотужки, без його участі, вони повернули кермо ліворуч, пікап під’їхав до людини в куртці й зупинився.

3

Тепер, коли увага Сірого цілком перемкнулася на інше, у нього з’явився шанс. Джонсі відчував, що коли буде про це думати, то викрадач відчує, – тому не думав. Він просто діяв: збив основою долоні засувку з дверей кабінету і відчинив двері.

У дитинстві він жодного разу не був усередині складів братів Трекерів (а великий ураган 1985 року зруйнував будівлю), але не сумнівався, що вони не мали нічого спільного з тим, що постало перед його очима зараз. За брудним кабінетом була кімната, настільки величезна, що Джонсі навіть не бачив її кінця. Над головою горіли нескінченні ряди ламп денного світла. Під ними височіли циклопічними колонами мільйони картонних коробок.

«Ні, – промайнуло в голові Джонсі. – Не мільйони. Трильйони».

Так, трильйони, мабуть, ближче до істини. Між ними тяглися тисячі вузьких проходів. Джонсі стояв на краю нескінченного сховища, яке належало самій Вічності, і тому про те, щоб тут щось знайти, було годі й думати. Якщо віддалитися від дверей кабінету, стовідсотково заблукаєш. І тоді Сірому можна буде не хвилюватися. Джонсі блукатиме цим складом, доки не здохне десь серед нескінченного лабіринту коробок.

«Неправда. Тут я можу заблукати не більше, ніж у власній спальні. І мені не доведеться полювати за тим, що мені потрібне. Це моє місце. Ласкаво прошу до власної голови, здорованю».

Ідея ця була настільки приголомшливою, що він одразу ослаб… тільки зараз йому не можна було слабнути або вагатись. Сірий, загальний улюбленець-загарбник з інших світів, на водія багато часу не витратить. Якщо Джонсі збирався перемістити якісь із цих коробок у безпечне місце, це потрібно було зробити відразу. Питання тільки, в якій із них є потрібна інформація?

«Даддітс, – пошепки підказав розум. – Це якось пов’язане з Даддітсом. Ти ж знаєш це. Він останнім часом не йде тобі з голови. Інші теж про нього думали. Даддітс – це те, що тримало тебе, Генрі, Піта і Бобра разом, ти завжди це знав, але зараз ти дізнався ще дещо. Так?»

Так. Він знав, що той нещасний випадок у березні стався через те, що він подумав, ніби бачить, як Річі Ґренадо з дружками знову глузують з Даддітса. Навіть «глузують» – недостатнє слово для того, що відбувалося за складом братів Трекерів того дня. Катують – ось як це зветься. І, побачивши, що катування повторюється, він кинувся через дорогу, забувши про все на світі, і…

«У нього голова відірвалася, – несподівано долинуло з динаміків десь під стелею сховища. Голос Бобра прозвучав так несподівано і так гучно, що Джонсі втягнув голову в плечі. – Вона валялась у канаві, а очі заліплені брудом. Рано чи пізно кожен убивця отримує по заслузі. Ну й страхіття!»

Голова Річі. Річі Ґренадо. Але Джонсі не мав на це часу. Він незаконно пробрався у власну голову, тому треба поспішати.

Коли він уперше визирнув у це грандіозне сховище, усі коробки були чистими, без позначок. Зараз же він зауважив, що на передніх коробках першого, найближчого до дверей ряду чорним маркером написано: «Даддітс». Випадковість? Збіг? О ні. Це його спогади, акуратно складені в трильйони коробок, а до спогадів здоровий розум завжди може легко дістатися.

«Потрібно знайти, на чому їх перетягти», – подумав Джонсі і, озирнувшись, не дуже здивувався, коли побачив яскраво-червоний ручний візок. Це чарівне місце, у якому на ходу матеріалізуються будь-які думки, і для Джонсі найдивовижнішим у цьому було те, що таке місце, напевне, є абсолютно в кожного.

Рухаючись швидко, він склав кілька коробок із написом «Даддітс» на візок і побіг з ним до кабінету. Там він, нахиливши візок, звалив їх купою на підлогу. Що вдієш, неакуратно, але про відзнаку від журналу «Добрий господар» можна подумати й пізніше.

Він знову вибіг у сховище, намагаючись відчути Сірого, але Сірий був іще зайнятий водієм пікапа… Джанас його звати. Залишалася хмара, але хмара його не відчувала. Вона було дурною, як… такою ж тупою, як грибок.

Джонсі перевіз решту коробок із «Даддітсом» і побачив, що на наступному штабелі теж з’явився напис маркером: «Деррі». Їх було надто багато, щоб заховати все. Але чи потрібно взагалі ховати якісь із них?

Штовхаючи візок із другою партією коробок зі спогадами до кабінету, він замислився над цим. Зрозуміло, чому коробки «Деррі» опинилися поряд із коробками «Даддітс»: пам’ять – це процес і мистецтво асоціацій. Але наскільки важливі спогади про Деррі? Звідки йому це знати, якщо він не знав, що потрібно Сірому?

Однак він знав.

«Сірий хоче на південь».

Деррі був на півдні.

Джонсі кинувся назад до сховища спогадів, штовхаючи перед собою візок. Він візьме стільки коробок, позначених «Деррі», скільки зможе, і сподіватиметься, що сховав потрібні. Ще він сподіватиметься, що встигне вчасно відчути повернення Сірого. Тому що коли Сірий застане його тут, то розчавить, як муху.

4

Джанас із жахом спостерігав, як його ліва рука потяглася вбік і відчинила дверцята водійського місця машини, впустивши в салон холод, сніг і нещадний вітер. «Не мучте мене, містере, будь ласка, не треба, можете їхати, якщо вам потрібно, тільки не мучте мене більше, моя голова …»

Несподівано щось пронеслося крізь розум Енді Джанаса. Наче смерч із очима. Він відчув, як воно зазирнуло в його останні отримані накази, розвідало очікуваний час його прибуття до «Синьої бази»… і що йому відомо про Деррі, а відомо йому було зовсім нічого. За службовим обов’язком він заїжджав до Банґора, але в Деррі не бував ніколи в житті.

Він відчув невеликий відступ, секундне божевільне полегшення – «у мене немає того, що йому треба, воно відпустить мене», – а потім зрозумів, що штука в його думках не збирається його відпускати. По-перше, їй була потрібна машина. По-друге, їй було треба закрити йому рота.

Джанас став до короткого, але лютого двобою. Саме його несподіваний опір дав Джонсі час заховати хоча б кілька коробок із позначкою «Деррі». Потім Сірий знову зайняв своє місце за кермом машини Джанаса.

Джанас побачив, як його рука злетіла до козирка над водійським сидінням. Пальці стиснулися на кульковій ручці і рвонули, розірвавши ґумку, яка тримала її.

– Ні! – закричав Джанас, та було пізно. Він помітив яскравий зблиск, коли рука, що стискала кулькову ручку, мов кинджал, устромила її в його широко розплющене око. Пролунав звук розриву, і він засмикався на водійському кріслі, як маріонетка в руках невмілого ляльковода. Його власний кулак вводив ручку все глибше й глибше, спочатку до половини, потім на три чверті, пробите око скотилося по щоці, як химерна сльоза. Занурений у голову кінчик ручки наткнувся на щось, схоже, на хрящ, якусь мить тиснув на нього, потім пробив і ввійшов у плоть мозку.

«Ах ти сволота! – подумав він. – Що ж ти, сво…»

У мозку зблиснув останній спалах, і все потемніло. Джанас упав на кермо. Загув клаксон пікапа.

5

Від Джанаса Сірий отримав небагато – головною несподіванкою виявилася ця боротьба за владу наприкінці, – але стало зрозуміло, що Джанас їхав не сам. Транспортна колона, частиною якої він був, розтяглася через буревій, але вся прямувала в одне місце, яке Джанас подумки називав «Синя база» або «Ґосселін». Там була людина, яку Джанас боявся, начальник, але Сірому було байдуже до Страшного Курца/боса/Шаленого Абрахама. Та йому і не потрібно цим перейматися, бо він не збирався навіть наближатися до крамниці Ґосселіна. Це місце відрізнялося від інших, і його мешканці хоч і мали недорозвинений розум, який складається переважно з емоцій, теж були іншими. Вони опиралися. Сірий уявлення не мав, чому так, але вони чинили опір.

Краще покінчити з усім цим швидше. І для досягнення цієї мети він виявив чудову систему доставлення.

Використовуючи руки Джонсі, Сірий витяг Джанаса з-за керма й відніс до краю дороги. Тіло він перекинув через огорожу, навіть не подивившись, як воно скочується насипом до замерзлого струмка. Повернувшись до пікапа, він пильно подивився на два обмотані пластиком вантажі й кивнув. Трупи тварин ніякої користі не принесуть. Але другий пакунок знадобиться. У ньому досить того, що йому потрібне.

Раптово він звів голову, очі Джонсі широко розплющились, незважаючи на вітер зі снігом. Господар його тіла вийшов зі свого притулку. Став уразливим. Це добре, тому що ця свідомість уже почала дратувати його своїм постійним бурмотінням (яке час від часу посилювалося до панічних криків) десь на нижчому рівні розумового процесу.

Сірий зачекав лише мить, щоб очистити розум, він не хотів, щоб Джонсі щось запідозрив… а потім завдав удару.

Він очікував чого завгодно, але тільки не цього.

Не цього сліпучого білого світла.

6

Джонсі мало не попався. Його врятували лампи денного світла, якими він наповнив склад своїх спогадів. Це місце, можливо, й не існувало насправді, але для нього було достатньо реальним, а отже, було так само реальним і для Сірого, коли Сірий з’явився.

Джонсі якраз штовхав візок із коробками, підписаними «Деррі», коли Сірий, немов за помахом чарівної палички, виник наприкінці коридору між складеними у високі колони коробками. Це був той самий примітивний гуманоїд, який стояв у нього за спиною в «Дірці», якого він відвідував у лікарні. Тьмяні чорні очі нарешті ожили, в них з’явився голод. Він підкрався, зловив його за межами безпечного кабінету і збирався заволодіти здобиччю.

Але тут його голова-ґуля смикнулася назад, і, перш ніж трипала рука встигла прикрити очі (позбавлені повік і навіть вій), Джонсі помітив на сірій подобі обличчя вираз, який, мабуть, був подивом. Можливо, навіть болем. Сірий був зовні, він у засніженій темряві позбавлявся тіла водія і ввійшов сюди не готовим до яскравого, як у супермаркеті, світла. Помітив він і ще дещо: загарбник перейняв міміку заручника. Якусь мить Сірий нагадував потворну карикатуру на самого Джонсі.

Його здивування дало Джонсі час. Не усвідомлюючи, що продовжує штовхати візок, і почуваючись, мов якась ув’язнена в замку принцеса з довбаної казки, він забіг до кабінету. Джонсі швидше відчув, ніж побачив, як Сірий потягнувся до нього трипалими руками (сіра шкіра його мала вигляд протухлого сирого м’яса), і в останню секунду зачинив двері. Розвертаючись, він ударився об візок ушкодженим стегном – хоча Джонсі й перебував усередині власної голови, все навколо було справжнісіньким – і якраз устиг зачинити засувку, не даючи Сірому змоги ввірватися досередини. Для більшої безпеки Джонсі заклацнув собачку. Чи була вона до цього на замку, чи він тільки-но її додав? Цього він згадати не міг.

Обливаючись потом, Джонсі відступив від дверей і цього разу налетів задом на ручку візка. Ручка на дверях засмикалась. Сірий перебував за нею, володів рештою його розуму – та ще й тілом, – але сюди потрапити не міг. Він не міг відчинити двері, не мав сили, щоб їх вибити, і не знав, як зламати замок.

Чому? Як таке може бути?

– Даддітс, – прошепотів Джонсі. – Не скакати, не грати.

Ручка дверей заторохтіла.

– Впусти мене! – прогарчав Сірий, і Джонсі він здався не посланцем з іншої галактики, а звичайним типом, який лютує через те, що не отримав бажаного. Можливо, це тому, що він міряв поведінку Сірого зрозумілими йому, Джонсі, мірками? Наділяв інопланетянина людськими рисами? Перекладав його?

– Впусти… мене!

Джонсі відповів не замислюючись:

– Дзуськи! І не подумаю!

І подумки додав: «На що ти відповідаєш: “Тоді я так дуну, так плюну, що весь твій будиночок розлетиться!”»

Але Сірий тільки дужче заторохкотів ручкою дверей. Він не звик до того, щоб йому отак відмовляли (та й узагалі до відмов, здогадався Джонсі), і жахливо розсердився. Короткий опір Джанаса здивував його, але це опір зовсім іншого рівня.

– Ти де? – невдоволено крикнув Сірий. – Як ти туди потрапив? Ану виходь!

Джонсі не відповідав, просто стояв посеред звалених абияк коробок і слухав. Він був майже впевнений, що Сірий не зможе потрапити всередину, але все одно краще його не провокувати.

Ручка дверей іще трохи посмикалась, і він відчув, що Сірий іде геть.

Джонсі підійшов до вікна, ступаючи по коробках із написами «Даддітс» і «Деррі», і визирнув у сніжну ніч.

7

Сірий посадив тіло Джонсі за кермо пікапа, зачинив дверцята і натиснув на педаль. Машина рвонула вперед і відразу ж утратила керування. Усі чотири колеса пішли юзом, і важкий пікап із загрозливим гуркотом урізався в огорожу дороги.

– Блядь! – вигукнув Сірий, не усвідомлюючи, що користується лайками, закладеними в пам’яті Джонсі. – Святі банани! Поцілуй мене в корму! Хоч стій, хоч трахай! Щоб я здох!

Потім він замовк і знову звернувся до водійських навичок Джонсі. Той дещо знав про водіння в таку погоду, але до Джанаса йому було як до Місяця. Та Джанаса більше немає, його файли видалені. Доведеться вдовольнитися тим, що відоме Джонсі. Найважливішим було вибратися з того, що Джанас подумки називав К-зоною. Поза К-зоною він буде в безпеці. Так вважав Джанас.

Нога Джонсі знову натисла на педаль, цього разу набагато м’якше. Машина поїхала. Руки Джонсі повернули кермо і вивели «шевроле» назад на дорогу, зроблену снігоочисниками, яка вже губилась у снігу.

Рація під приладовою панеллю зашипіла й ожила.

– Товстуне-1, це Товстун-4. У мене одна вантажівка злетіла з дороги й перекинулася. Як зрозумів?

Сірий перетрусив файли. Знання Джонсі про військову комунікацію, взяті з книжок і кіно, були вкрай мізерними, але могли згодитися. Він узяв мікрофон, пошукав кнопку, що, як гадав Джонсі, мала бути збоку, знайшов її й натиснув.

– Зрозумів, – сказав він.

Чи здогадається Товстун-4, що Товстун-1 – уже не Енді Джанас? На підставі файлів Джонсі Сірий вважав, що ні.

– Ми з хлопцями збираємося його підняти і спробувати повернути на дорогу. У нього там їжа, чорти б її забрали. Як зрозумів?

Сірий натиснув кнопку.

– Там їжа, чорти б її забрали. Вас зрозумів.

Знову тиша, цього разу трохи довша, настільки довша, що він устиг подумати, чи не сказав чогось неправильного, не попався на чому-небудь, але потім рація мовила:

– Мабуть, доведеться чекати наступних очисників. А ти їдь далі. Кінець зв’язку.

У голосі Товстуна-4 звучало неприховане роздратування. Файли Джонсі підказували, що причиною було те, що Джанас, їхній найкращий водій, заїхав надто далеко вперед, аби допомогти. Це добре. Він однаково поїхав би далі, але непогано мати ще й офіційний дозвіл Товстуна-4, хто б він не був.

Зазирнувши у файли Джонсі (які він тепер бачив так само, як їх бачив сам Джонсі, – у вигляді коробок у величезному приміщенні), Сірий сказав:

– Вас зрозумів. Кінець зв’язку. – І, ніби згадавши щось: – На все добре.

Біла речовина, моторошна, ненадійна, була скрізь, і все-таки Сірий ризикнув трохи додати швидкості. Поки він залишається в зоні, яку контролюють озброєні люди Страшного Курца, йому загрожує небезпека. Однак, виплутавшись із сіті, він зможе дуже швидко закінчити свою справу.

Те, що йому було потрібне, мало якийсь стосунок до місця, яке називалося Деррі, і, повернувшись до великого сховища, Сірий зробив дивовижне відкриття: його мимовільний господар знав про це або відчув, тому що саме файли, пов’язані з Деррі, Джонсі перевозив, коли Сірий увійшов і мало не спіймав його.

Охоплений несподіваним хвилюванням, Сірий пошукав потрібні коробки, які могли залишитись, і заспокоївся.

Він знайшов те, що шукав.

Біля коробки з найважливішою інформацією на боці лежала ще одна, дуже маленька й запилюжена. На ній чорним було написане одне слово: «Даддітс». Якщо тут були інші коробки з такою позначкою, вони були заховані. Цю забули випадково.

Більше з цікавості (яку Сірий теж запозичив з арсеналу почуттів Джонсі), ніж із якоюсь певною метою, він відкрив коробку. Усередині лежав яскраво-жовтий пластиковий контейнер. На ньому гралися безглузді фігури, у яких файли Джонсі впізнали «мультики» і «Скубі-Ду». На бічній стінці була наклейка: «Я належу Дуґласу Кейвеллу, Деррі, Мейн, Мейпл-лейн, будинок 19. Якщо хлопчик, якому я належу, загубиться, зателефонуйте…» Далі йшов набір цифр, занадто нерозбірливих і вицвілих, щоб розібрати, мабуть, якийсь код, що Джонсі вже забув його. Сірий відкинув убік контейнер, призначений, імовірно, для перенесення їжі. Скоріше за все, нічого важливого… Хоча в такому разі навіщо Джонсі ризикував своїм існуванням заради того, щоб сховати інші коробки з позначкою «Даддітс» (і деякі з позначкою «Деррі») в безпечне місце?

ДАДДІТС = ДРУГ ДИТИНСТВА. Сірий виявив це під час першої зустрічі з Джонсі в «лікарні»… І якби він тоді знав, скільки неспокою йому заподіє Джонсі, він би тоді ж, відразу стер його свідомість. Ні слово «дитинство», ні слово «друг» не мали для Сірого ніякого емоційного навантаження, але він розумів їх значення. Не знав він того, який стосунок міг мати друг дитинства Джонсі до того, що відбувається сьогодні.

Одне пояснення йому все-таки спало на думку: його господар збожеволів. Утративши власне тіло, він з’їхав з глузду і просто взяв коробки, які стояли найближче до дверей його незрозумілої фортеці, у божевіллі приписавши їм значущість, якої ті насправді не мали.

– Джонсі, – промовив Сірий голосовими зв’язками Джонсі. Ці істоти – генії механіки (ще б пак, інакше в такому холодному світі просто не вижити), але розумовий процес у них дуже дивний і недосконалий: іржаві думки в їдких калюжах емоцій. Їхні телепатичні здібності мізерні. Короткочасна телепатія, здатності до якої вони тепер набули завдяки байрусу і кіму (останній вони називають «вогні»), їх дивує і лякає. Сірому насилу вірилося, що вони ще не знищили весь свій вид. Істоти, не здатні мислити по-справжньому, просто божевільні, поза всяким сумнівом.

Тим часом істота в дивовижній неприступній кімнаті не відповідала.

– Джонсі.

Нічого. Але Джонсі слухав, у цьому Сірий не сумнівався.

– Немає ніякої потреби так страждати, Джонсі. Сприймай нас тими, хто ми є… Не загарбники, а рятівники. Приятелі.

Сірий обвів поглядом коробки. Для створіння, яке навіть не вміло мислити до пуття, Джонсі мав просто величезне сховище. Питання на майбутнє: навіщо істоти, які так слабко думають, наділені такою багатою пам’яттю? Чи пов’язане це якось із їхньою роздутою емоційною природою? А емоції викликали побоювання. Емоції Джонсі викликали дуже великі побоювання. Вони завжди є. Завжди напоготові. Їх завжди так багато.

«Війна… голод… етнічні чистки… вбивство заради миру… знищення язичників іменем Христа… забиті на смерть гомосексуалісти… бактерії в пробірці, пробірки в ракетах, націлених на всі міста світу… Та годі, Джонсі, що таке маленький байрус, між нами кажучи, порівняно з сибірською виразкою? Святі банани, та ти все одно через п’ятдесят років помреш. Байрус – це добре! Розслабся й отримуй задоволення».

– Ти змусив того хлопця встромити собі в око ручку.

Сказано сердито, але це краще, ніж нічого. Вітер завивав, пікап заносило з боку в бік, а Сірий їхав у ньому, використовуючи навички Джонсі. Видимість упала майже до нуля, він зменшив швидкість майже до двадцяти миль на годину і думав, що, вичистивши гніздечко Курца, непогано було б на певний час зовсім зупинитися. Поки що можна було поговорити зі своїм господарем. Сірий сумнівався, що зуміє виманити його з кімнати, але за розмовою хоча б швидше мине час.

– Мені довелося це зробити, приятелю. Мені потрібна машина. Я останній.

- І ніколи не програєш.

– Так, – погодився Сірий.

– Але ти ніколи не потрапляв у таку халепу, правда ж? Тобі ніколи не зустрічався той, до кого ти не можеш дістатися.

Джонсі сміється з нього? Сірий відчув перший напад гніву. А потім Джонсі мовив те, про що сам Сірий уже думав:

– Напевне, тобі варто було вбити мене в лікарні. Чи то був лише сон?

Сірий, не зовсім розуміючи, що таке «сон», не відповів. Його все більше дратував цей бунтівник, який забарикадувався в тому, що до цього часу вже мало стати його, Сірого, розумом. Узяти хоча б те, що йому не подобалося називати себе Сірим, – це не відповідало його концепції усвідомлення себе і не вкладалось у видовий розум, частиною якого він був; йому навіть не подобалося називати себе «він», бо він був водночас двостатевим і не мав статі. Проте зараз він скутий цими поняттями, і в нього не вийде звільниться від них доти, доки не буде поглинено глибинну сутність Джонсі. Жахлива думка прийшла до Сірого: що, як його концепції і поняття не мають сенсу?

Така ситуація йому страшенно не подобалась.

– Хто такий Даддітс, Джонсі?

Немає відповіді.

– Хто такий Річі? Чому він був лайном? Навіщо потрібно було його вбивати?

– Ми не вбивали!

В уявному голосі почулося легке тремтіння. Ага, це вже щось. І щось цікаве: Сірий адресував останнє запитання особисто Джонсі, але той відповів у множині: «ми».

– Вбивали. Або ти гадаєш, що це ви його вбили.

– Брехня.

– Нерозумно так говорити. Твої спогади про це прямо переді мною, в одній з коробок. Там сніг і туфля. Коричнева, замшева. Виходь, сам побачиш.

Одну хвилюючу мить йому здавалося, що Джонсі зараз так і вчинить. Якщо він це зробить, Сірий одразу ж відправить його назад до лікарні. Джонсі зможе побачити свою смерть по телевізору. Щасливий кінець фільму, який вони дивилися разом. А потім – усе, ніякого Сірого більше не буде. Буде тільки те, що Джонсі називав хмарою.

Сірий уп’явся нетерплячим поглядом у ручку дверей, сподіваючись, що вона ворухнеться. Вона не ворухнулася.

– Виходь.

Нічого.

– Ти вбив Річі, боягузе! Ти і твої дружки. Ти… ти заснив його до смерті. – І хоч Сірий уявлення не мав, що таке сни, він знав, що це правда. Або що Джонсі вірив, що це правда.

Нічого.

– Виходь! Виходь і… – Він пошукав у спогадах Джонсі. Багато з них зберігались у коробках із написом «Кіно» – схоже, Джонсі найбільше у світі любив кіно, – і Сірий вихопив з однієї з них слова, які здалися йому особливо сильними: – І бийся, як чоловік!

Нічого.

«Ах ти сволота, – подумав Сірий, учергове грузнучи в болоті емоцій свого господаря. – Сучий син. Упертий паскудник. Поцілуй мене в корму, упертий ти паскуднику».

У ті дні, коли Джонсі ще був Джонсі, він часто виявляв гнів тим, що бив кулаком об щось. Сірий зробив це зараз, опустивши кулак на середину керма машини з силою, достатньою, щоб загув клаксон.

– Розкажи! Не про Річі, не про Даддітса, про себе. Чому ти не такий, як усі? Я хочу знати причину.

Немає відповіді.

– Річ у крибі? Так?

Як і раніше, мовчання, але Сірий почув за дверима кроки Джонсі. І, можливо, слабкий вдих. Сірий посміхнувся губами Джонсі.

– Поговори зі мною, Джонсі… Пограємо в гру, вб’ємо час. Хто такий цей Річі, крім дев’ятнадцятого номера? Чому ти гнівався? Тому що він був тигром? З «Тигрів Деррі»? Хто такий Даддітс?

Нічого.

Пікап повільно просувався крізь бурю, фари майже не пробивали густої білої стіни. Голос Сірого звучав тихо, скрадливо.

– Ти помітив, що залишив одну коробку Даддітса, друже мій? У цій коробці інша коробка, жовта. На ній Скубі-Ду. Це ж не справжні люди, так? Вони з кіно? З телевізора? Тобі потрібна ця коробка? Виходь, Джонсі. Виходь, і я віддам тобі її.

Сірий прибрав ногу з педалі газу і дозволив пікапу відкотитися наліво, де снігу було більше. Тут щось відбувалось, і він хотів зосередити на цьому всю свою увагу. Силою витягнути Джонсі з укриття не вийшло… Але сила – не єдиний спосіб виграти битву або війну.

Пікап стояв біля огорожі дороги посеред уже справжньої заметілі. Сірий заплющив очі й відразу опинився в яскраво освітленому сховищі спогадів Джонсі. Позаду нього під рівними рядами ламп денного світла на милі розтяглися штабелі коробок. Прямо перед ним були зачинені двері, потерті, брудні і з якоїсь невідомої причини неприступні. Сірий приклав до них трипалі долоні й заговорив тихим, довірливим і водночас вимогливим голосом:

– Хто такий Даддітс? Чому ви покликали його, коли вбили Річі? Впусти мене, нам треба поговорити. Навіщо ти забрав деякі з коробок «Деррі»? Що ти хотів від мене приховати? Усе одно це не має значення, тому що в мене вже є те, що мені потрібне. Впусти мене, Джонсі, не зволікай.

Мало спрацювати. Він відчував порожні очі Джонсі, бачив, як рука Джонсі тягнеться до замка.

– Ми завжди перемагаємо, – сказав Сірий. Він сидів за кермом, заплющивши очі Джонсі, а десь в іншому всесвіті завивав вітер, змушуючи пікап розгойдуватися на ресорах. – Відчини двері, Джонсі. Відчини.

Тиша. А потім менш ніж за три дюйми від нього з несподіванкою відра холодної води прозвучало:

– Наїжся лайна і здохни.

Сірий сіпнувся так, що потилиця Джонсі вдарилась об заднє скло кабіни пікапа. Біль був раптовим і шаленим. Другий неприємний сюрприз.

Він знову вдарив кулаком, потім другим, потім іще раз першим; він бив по керму, а клаксон озвучував його удари морзянкою люті. Загалом позбавлена емоцій істота, представник практично позбавленого емоцій виду, він був поглинутий духовними соками свого господаря – цього разу не просто занурився, а купався в них. І він знову відчув, що це відбувається через настирливу присутність Джонсі, через цю неспокійну пухлину в тому, що повинне було стати холодною і сфокусованою свідомістю.

Сірий тарабанив по керму, ненавидячи цей емоційний викид – який розум Джонсі назвав нападом – і водночас отримуючи задоволення від нього. Задоволення від гудіння, яке видавав клаксон, коли він бив по ньому кулаками Джонсі; від пульсації крові Джонсі у скронях Джонсі; від того, як прискорено билося серце Джонсі, і від звуку хрипкого голосу Джонсі, коли той як заведений кричав: «Тварюка! Тварюка! Тварюка!»

І навіть під час оцього нападу люті холодна частина його усвідомлювала, в чому полягала справжня небезпека. Вони завжди приходили в чужі світи й завжди переробляли їх під себе. Так було завжди, так мало статись і цього разу.

Але…

«Щось зі мною відбувається, – подумав Сірий і одразу ж зрозумів, що по суті це думки Джонсі. – Я починаю перетворюватися на людину».

Те, що ця ідея не позбавлена привабливості, наповнило Сірого жахом.

8

Джонсі прокинувся від дрімоти, у якій єдиним звуком був заспокійливий, заколисуючий голос Сірого, і побачив, що його руки лежать на замках дверей кабінету, готові відімкнути нижній і зняти засувку на верхньому. Сучий син намагався загіпнотизувати його, і в нього непогано виходило.

– Ми завжди перемагаємо, – промовив голос за дверима. Прозвучало це заспокійливо, що було приємно після такого насиченого дня, але ще – огидно самовдоволено. Слова узурпатора, який не зупиниться, доки не отримає все… який сприймає отримання свого як належне. – Відчини двері, Джонсі. Відчини.

І він майже досяг свого. Джонсі вже прокинувся, але все одно мало не відчинив двері. Потім він згадав два звуки: тріск Пітового черепа, що пролунав, коли червона рослинність стиснула його, і вологий розрив ока Джанаса, коли його проколов кінчик ручки.

Джонсі зрозумів, що досі ще не прокидався по-справжньому, але тепер уже точно прокинувся.

Тепер прокинувся.

Відірвавши руки від замків і приклавши губи до дверей, він чітко промовив:

– Наїжся лайна і здохни.

Він відчув, як сіпнувся Сірий. Відчув навіть біль, коли Сірий ударився потилицею; а чому б і ні? Зрештою, це його нервові закінчення. Не кажучи вже про те, що це його голова. Небагато речей у житті давали йому таке задоволення, як обурене здивування Сірого, і він здогадався про те, що Сірий уже знав точно: у його голові вже більше людського, ніж позаземного.

«Якби ти міг повернутись у вигляді фізичної істоти, ти й далі був би сірим чоловічком?» – поцікавився Джонсі. Навряд чи. Можливо, рожевим, але не сірим.

Він не знав, чи спробує Сірий знову зробити з ним фокус пана Месмера[130], але вирішив не ризикувати. Розвернувся й підійшов до вікна, спіткнувшись об одну коробку і переступивши через інші. Господи, як же стегно болить! Божевілля – відчувати такий біль, коли ти ув’язнений усередині власного мозку (котрий, як запевнив Генрі, не має нервових закінчень, принаймні в сірій речовині), але біль відчувався. Він читав, що люди інколи відчувають страшні болі та свербіння в ампутованих кінцівках; можливо, з ним була така сама історія.

За вікном знову з’явився старий похмурий краєвид: заросла бур’яном двоколійна під’їзна дорога, яка йшла вздовж складу братів Трекерів у 1978 році. Над нею – біле, затягнуте хмарами небо; мабуть, коли його вікно дивилося в минуле, час завмирав десь на середині дня. Єдине, що було доброго в цьому краєвиді, – це те, що, поки Джонсі роздивлявся його, він перебував якнайдалі від Сірого.

Він вважав, що міг би змінити картинку за вікном, якби захотів, міг би глянути й побачити те, що Сірий зараз бачив очима Ґері Джонса. Однак він не відчував гарячого бажання це робити. Дивитися не було на що, крім снігової бурі, і відчувати не було чого, крім люті Сірого.

«Думай про щось інше», – звелів він собі.

«Про що?»

«Не знаю… Про будь-що. Наприклад…»

На столі задзвонив телефон. Дивина, як у «Алісі в Країні Див», бо до цього в кабінеті не було жодного телефону, як не було і столу, на якому він міг би стояти. Розкидані на підлозі старі використані презервативи зникли. Підлога залишалася брудною, але зник пил. У його голові, либонь, сидів прибиральник-чепурун, який вирішив, що коли вже Джонсі світить затриматися тут на якийсь час, то у приміщенні потрібно навести хоча б якийсь лад. Ця ідея йому здалася жахливою, її наслідки пригнічували.

На столі знову завищав телефон. Джонсі взяв слухавку.

– Алло?

Від голосу Бобра по спині у нього пробігли мурашки. Телефонний дзвінок від мерця. Зовсім як у фільмах, які він любить. Точніше, любив.

– У нього голова відірвалася, Джонсі. Вона валялась у канаві, а очі заліплені брудом.

Почулося клацання, і зробилося зовсім тихо. Джонсі повісив слухавку і повернувся до вікна. Під’їзна дорога зникла. Деррі зник. Він дивився на «Діру в стіні» під чистим блідим ранковим небом. Дах не зелений, а чорний – такий вигляд «Діра» мала до 1982 року, коли вони, четверо міцних старшокласників (утім, Генрі ніколи не скидався на «міцного»), допомогли батькові Бобра покласти зелену дранку, яка до останнього часу захищала мисливський будиночок.

Тільки Джонсі не потрібні були подібні орієнтири, щоб зрозуміти, який зараз час. Знав це він так само добре, як те, що зеленої дранки більше немає, як немає і самої «Діри в стіні». Генрі спалив будинок дощенту. За мить відчиняться двері і вибіжить Бобер. Зараз 1978 рік, коли все це почалось, і за мить вибіжить Бобер у трусах-боксерах і шкірянці з численними блискавками, кінці помаранчевих хусток майорять на вітрі. У 1978-му вони були молоді… і вони змінилися. День інший, і лайно не те саме. Того дня вони усвідомили, як сильно змінилися.

Джонсі як зачарований дивився у вікно.

Двері відчинились.

Вибіг чотирнадцятирічний Бобер Кларендон.

Розділ 15
Генрі й Овен

1

Генрі спостерігав, як у сяйві ліхтарів, пригнувши голову, крізь сніг і сильний вітер до нього бреде Андергілл. Генрі вже відкрив був рота, щоб йому щось сказати, але, перш ніж він устиг це зробити, його охопило, майже розплющило відчуття присутності Джонсі. А потім прийшов спогад, який повністю затулив і Андергілла, і його яскраво освітлений засніжений світ. Раптом він опинився в 1978 році, і не в жовтні, а в листопаді, всюди була кров, кров на очереті, у зеленій болотній воді – уламки скла, а потім – удар дверима, які з грюкотом зачинились.

2

Генрі з моторошного, плутаного сну – кров, бите скло, ядучі запахи бензину та паленої гуми – вирвав грюкання дверима і порив крижаного вітру. Він підхоплюється і бачить поруч Піта. Той сидить, його безволосі груди вкриті гусячою шкірою. Генрі й Піт сплять на підлозі в спальних мішках, тому що програли жереб, коли всі четверо кидали монетку. Боброві та Джонсі дісталося ліжко (пізніше в «Дірі в стіні» з’явиться третя спальня, але поки що їх тільки дві, і одну з них, користуючись божественним правом дорослого, забрав собі Ламар), тільки зараз на ліжку сам Джонсі, теж сидить зі здивованим і переляканим виглядом.

«Скубі-Дубі-Ду, де подівся ти? – це спадає Генрі на думку без якоїсь причини, коли він намацує окуляри на підвіконні. У носі досі стоїть запах бензину і палаючих покришок. – Є в нас справ багато…»

– Розбився, – хрипким голосом каже Джонсі й відкидає ковдру. Торс у нього голий, але, як Генрі й Піт, спати він лягав у шкарпетках і кальсонах.

– Ага, пішов під воду, – киває Піт, але обличчя його говорить про те, що він не уявляє, про що йдеться. – Генрі, у тебе його черевик…

– Туфля… – виправляє Генрі, але теж не розуміє, про що говорить. І не хоче розуміти.

– Бобер, – каже Джонсі і незграбно вистрибує з ліжка. Одна ступня у шкарпетці наступає на руку Піта.

– Ай! – скрикує Піт. – Ти наступив на мене, пентюх довбаний. Дивись, куди ноги…

– Та замовкни ти, – перериває Генрі, до того ще й хапає за плече і струшує. – Містера Кларендона розбудиш!

Що дуже навіть легко зробити, тому що двері до дитячої спальні відчинені. Як відчинені двері в протилежному кінці великої центральної кімнати, які ведуть у двір. Не дивно, що їм холодно, – тут добрячий протяг. Тепер, коли очі Генрі знову запрацювали (так він про це думає), він бачить, як холодний листопадовий вітер, що дме крізь відчинені двері, розгойдує ловця снів.

– Де Даддітс? – питає Джонсі хрипкуватим спросоння голосом. – Він що, з Бобром вийшов?

– Він у Деррі повернувся, дурню, – відповідає Генрі, встаючи й натягуючи термомайку. Але насправді він не відчуває, що Джонсі дурень, бо йому самому здається, ніби Даддітс тільки-но був з ними.

«Це був сон, – думає він. – Даддітс був уві сні. Він сидів на березі. Він плакав. Він був засмучений. Він не хотів. Якщо хтось і хотів, то це ми».

І плач усе ще триває. Він чує, як вітер несе його в дім крізь відчинені двері. Але плаче не Даддітс. То Бобер.

Вони один за одним виходять із кімнати, дорогою натягуючи одяг, ідуть босоніж – взуватися занадто довго.

Одне добре: судячи з невеликого містечка пивних банок на кухонному столі (плюс передмістя на кавовому столику), дитячий шепіт не розбудить Бобрового батька.

Крізь шкарпетку на нозі Генрі відчуває холод великих гранітних сходів. Такий глибинний і безтямний холод, напевне, йде від самої смерті, але він його майже не помічає.

Бобра Генрі бачить одразу. Той стоїть на колінах під кленом з помостом у гілках, ніби молиться. Біліють голі ноги. На ньому косуха, на рукавах, як у пірата, майорять кінці прив’язаних помаранчевих хусток – це його батько наполіг, щоб син носив ці дурнуваті хустки, за які будь-який мисливець взяв би його на сміх. Одяг його і справді кумедний, але не сповнене болю обличчя, звернене до майже голих кленових гілок. По Бобрових щоках струмують сльози.

Генрі зривається на біг. Піт і Джонсі не відстають, у прохолодному ранковому повітрі їхнє дихання перетворюється на білі клуби пари. Засипана глицею земля під ногами Генрі майже така ж тверда й холодна, як гранітний поріг.

Він падає на коліна біля Бобра. Сльози водночас лякають його і вселяють якесь благоговіння, тому що Бобер не просто ронить скупі чоловічі сльози, як герой фільму, котрому це дозволено, коли помирає його собака або дівчина; тут цілий Ніагарський водоспад. Під носом у нього висять дві прозорі блискучі нитки. Такого в кіно не побачиш.

– Фу, – кривиться Піт.

Генрі кидає на нього роздратований погляд, але бачить, що Піт дивиться не на Бобра, а далі, на калюжу блювотиння, над якою здіймається пара. У калюжі можна розрізнити зернятка з’їденої вчора ввечері кукурудзи (Ламар Кларендон стає пристрасним шанувальником консервованої їжі, коли доходить до куховарства в похідних умовах) і ниточки м’яса вчорашньої курки. Шлунок Генрі неприємно стискається. І щойно він починає заспокоюватися, Джонсі починає блювати. Звук схожий на гучну вологу відрижку. Його блювотні маси коричневого кольору.

– Фу! – майже кричить Піт.

А Бобер, схоже, цього не помічає.

– Генрі! – промовляє він. Очі під двома лінзами сліз здаються величезними і страшними. Вони ніби дивляться не на обличчя Генрі, а крізь нього, у потайні шпаринки за стінкою його чола.

– Бобре, все гаразд. Тобі наснився поганий сон.

– Так, поганий сон, – белькоче Джонсі, його горло все ще забите блювотинням. Він намагається прочистити його гучним риканням, яке звучить іще огидніше, ніж звуки, які він тільки-но видавав, потім низько нахиляється й харкає. Руки його впираються в штанини кальсонів, гола спина вкрита гусячою шкірою.

Бобер не звертає уваги на Джонсі й на Піта, коли той присідає поруч із ним з іншого боку і невпевнено обіймає однією рукою за плечі. Бобер дивиться тільки на Генрі.

– У нього голова відірвалася, – шепоче Бобер.

Джонсі теж стає на коліна, і тепер вони втрьох стоять навколо Бобра: Генрі та Піт із боків, Джонсі попереду. На підборідді Джонсі блищить блювота, він хоче її витерти, але Бобер бере його за руку. Хлопці сидять під кленом, і раптом вони стають єдиним цілим. Відчуття єдності швидкоплинне, але таке ж яскраве, як їхній сон. Це і є сон, але зараз ніхто з них не спить, відчуття раціональне, і вони не можуть у нього не повірити.

Тепер Бобер дивиться своїми моторошними вологими очима на Джонсі, руку якого стискає.

– Вона валялась у канаві, а очі заліплені брудом.

– Так, – враженим, тремтливим голосом тихо каже Джонсі. – О Господи, так і було.

– Пам’ятаєш, він говорив, що ще зустрінеться з нами, пам’ятаєш? – питає Піт. – З кожним окремо або з усіма відразу. Це він так сказав.

Генрі чує ці слова з великої відстані, тому що він повернувся в сон. Повернувся до місця події. На дні заваленого сміттям насипу, коло болота, яке утворилося через забиту водопропускну трубу. Йому знайоме це місце, воно на шосе 7, старій дорозі з Деррі до Ньюпорта. Прямо в болоті, обліплена темним брудом, горить перекинута машина. У повітрі стоїть запах бензину і палаючих покришок. Даддітс плаче. Даддітс сидить на середині засміченого спуску, притискаючи до грудей жовту валізку Скубі-Ду, і гірко ридає на все горло.

З вікна перевернутої машини стирчить рука. Тонка, нігті пофарбовані в цукерковий червоний колір. Ще двох викинуло назовні, одного майже на тридцять футів[131]. Цей лежить долілиць, але Генрі впізнає його за копицею масного світлого волосся. Це Данкен, той, який говорив: «Ви нікому нічого не розповісте, якщо жити хочете». Тільки розпрощатися з життям мусив сам Данкен.

Щось підпливає до гомілки Генрі.

– Не піднімай! – випалює Піт, але Генрі розуміє. Це коричневий замшевий черевик. Він ледве встигає це відзначити, як Бобер і Джонсі починають волати страшними злагодженими голосами. Вони стоять поруч, по кісточки в болотній твані, обидва в мисливському одязі: Джонсі в новенькій помаранчевій куртці, купленій у «Сірс»[132] спеціально для цієї поїздки (і місіс Джонсі, напевне, досі обливається сльозами, впевнена, що її син у розквіті літ загине в лісі від випадкової мисливської кулі), Бобер у потертій косусі («Це ж треба, скільки блискавок у тебе на куртці», – із захватом сказала мати Даддітса й цим завоювала вічні любов і захват Бобра) з помаранчевими хустками на рукавах. Вони не дивляться на третє тіло, яке лежить біля водійських дверей, але Генрі кидає один коротенький погляд, тому що з цим тілом щось не так, настільки моторошно й фундаментально не так, що він навіть не відразу збагнув, у чому річ. Потім зрозумів, що вище від коміра форменої шкільної куртки нічого немає. Бобер і Джонсі репетують, бо побачили те, що мало бути на цьому місці. Вони побачили голову Річі Ґренадо, яка лежить горілиць і дивиться в небо з заляпаних кров’ю заростей очерету. Генрі відразу зрозумів, що це Річі; хоч на носі в нього вже немає пластиру, це, без сумніву, той самий хлопець, який одного дня намагався нагодувати Даддітса лайном за складом братів Трекерів.

Даддс сидить на схилі і плаче, плаче, плаче, ці жалісні звуки наповнюють мозок, як гострий головний біль, і якщо вони будуть продовжуватися, то заберуть у Генрі весь глузд. Він кидає черевик і плентається навколо задньої частини палаючої автівки до Бобра і Джонсі, які стоять обійнявшись.

– Бобре! Бобре! – кричить Генрі, але поки він не підходить і не трусить гарненько друга за плече, Бобер, як загіпнотизований, дивиться на відірвану голову.

Нарешті Бобер переводить погляд на нього.

– У нього голова відірвалася, – говорить він, ніби це не очевидно. – Генрі, у нього голова …

– Забудь ти про голову, подумай про Даддітса! Чорт забирай, нехай він перестане скиглити!

– Так, – каже Піт. Він дивиться на голову Річі, бачить його останній мертвий погляд, потім відводить очі, губи його смикаються. – Від цього ж здуріти можна.

– Як крейда по дошці скрипить, – бурмоче Джонсі. Його шкіра, не прикрита новою помаранчевою курткою, зробилася жовто-сірою, як протухлий сир. – Змусь його замовкнути, Бобре.

– Е-е-е…

– Та що ти марудишся, заспівай ти йому цю довбану пісню! – кричить Генрі. Він відчуває, як між пальцями ніг сочиться гнила вода. – Колискову, кляту колискову!

Секунду Бобер ніби не розуміє, чого від нього хочуть, потім погляд його трохи прояснюється, він каже: «А!» – і йде до схилу, на якому Даддітс сидить, стискаючи свою валізку й завиваючи так само, як у день їхньої першої зустрічі. Генрі помічає те, що спочатку не привернуло його уваги: навколо ніздрів Даддітса запеклася кров, його ліве передпліччя перев’язане. З нього стирчить щось, схоже на білий пластик.

– Даддітсе, – каже Бобер, піднімаючись схилом. – Дадді, милий, не треба. Не плач, не дивись більше туди, це видовище не для тебе. Така хрінь…

Спочатку Даддітс не звертає на нього уваги і продовжує вити. Генрі думає: «Він доревівся до того, що в нього кров із носа пішла. Але що за біла штука стирчить у нього з плеча?»

Джонсі навіть затулив руками вуха, щоб не чути цих криків. Піт же поклав одну руку собі на маківку, немов для того, щоб не знесло дах. Потім Бобер обіймає Даддітса, як зробив кількома тижнями раніше, і співає чистим дзвінким голосом, який так дивно чути від такого малого грубіяна:

– Кораблик дитинки, немов срібна мрія…

І, о диво з благословенних див, Даддітс починає заспокоюватися.

Не повертаючи голови, Піт вимовляє куточком губ:

– Де ми, Генрі? Де ми, блін?

– Уві сні, – відповідає Генрі, і тієї ж миті вони всі вчотирьох знов опиняються під кленом біля «Діри в стіні», стоять на колінах у самій білизні і тремтять від холоду.

– Що? – говорить Джонсі. Він висмикує руку, щоб витерти рот, і, коли зв’язок між ними розривається, дійсність знову повертається до своїх прав. – Що ти сказав, Генрі?

Генрі відчуває, як розходяться в різні боки їхні думки, майже бачить це, і думає: «Ми не повинні були такими стати. Ніхто з нас. Іноді краще бути самому».

Так, самому. Наодинці зі своїми думками.

– Мені наснився поганий сон, – промовляє Бобер так, ніби пояснює самому собі, а не іншим. Повільно, немов продовжуючи спати, він розстібає змійку на одній із кишень куртки, запускає в неї руку і дістає льодяник на паличці. Замість того щоб його розгорнути, він розвертає його, засовує в рот паличку і починає гризти, ганяючи з боку в бік. – Мені наснилося, що…

– Можеш не розповідати, – каже Генрі й поправляє окуляри. – Ми всі знаємо, що тобі наснилося. – «Як же нам не знати, якщо ми були там», – майже зривається з його губ, але він стримується. Йому лише чотирнадцять, але він доволі розумний, щоб розуміти: сказаного не повернеш. «Карті місце», – кажуть вони, коли грають у рамі[133] чи божевільні вісімки[134] і хтось кладе дурну карту. Якщо він це скаже, їм доведеться розбиратись, а так, може… може, минеться.

– Чомусь мені здається, що це був не твій сон, – із сумнівом у голосі каже Піт. – По-моєму, це був сон Даддітса, і всі ми…

– Мені насрати, що ти думаєш, – випалює Джонсі голосом таким грубим, що всі здригаються. – Це був сон, і я його просто візьму й забуду. Ми всі його забудемо, так, Генрі?

Генрі швидко киває.

– Ходімо в хату, – із виглядом полегшення каже Піт. – У мене ноги вже зме…

- І ось іще що, – говорить Генрі, і всі нервово повертаються до нього, тому що коли їм потрібен лідер, ним стає Генрі. «І якщо вам не подобається, як я це роблю, – ображено думає він, – нехай хтось інший цим займається. Бо це вам не цицьки мацати, будьте певні».

– Що? – питає Бобер з інтонацією «Що знову?».

– Коли ми пізніше поїдемо до Ґосселіна, хтось повинен буде зателефонувати Даддсу. Раптом йому сумно.

На це ніхто не відповідає. Усі приголомшені думкою про телефонний дзвінок їхньому новому розумово відсталому другу. Генрі спадає на думку, що Даддітс, мабуть, узагалі жодного разу в житті не розмовляв по телефону.

– А знаєте, напевне, це правильно, – погоджується Піт… і раптом затискає рот, як людина, котра виказала якусь страшну таємницю.

Бобер, у самих дурнуватих трусах-боксерах і ще більш дурнуватій куртці, труситься, як у лихоманці. Льодяник на погризеній паличці, що стирчить із рота, смикається.

– Ти коли-небудь вдавишся такою штукою, – каже йому Генрі.

– Ага, так моя мама завжди каже. Ми можемо зайти в дім? Я змерз.

Вони прямують назад, у «Діру в стіні», де рівно двадцять три роки по тому обірветься їхня дружба.

– Як гадаєте, Річі Ґренадо дійсно помер? – питає Бобер.

– Не знаю і знати не хочу, – відповідає Джонсі й дивиться на Генрі. – Ми зателефонуємо Даддітсу… У мене є свій телефон, так що можна за мій рахунок.

– Власний телефон, – говорить Піт. – Щасливчик. Предки тебе розбалують на хрін, Ґері.

Джонсі зазвичай дратує, коли його називають Ґері, але не цього ранку, цього ранку його думки зайняті іншим.

– Мені його на день народження подарували, а міжміські дзвінки я оплачую зі своїх кишенькових грошей, так що досить уже про це. Та й потім, нічого цього не було насправді, нічого не було, врубаєтесь?

І всі кивнули. Нічого цього не було. Нічого, бля, не…

3

Різкий порив вітру штовхнув Генрі вперед, майже на огорожу під напругою. Він прийшов до тями, обтрусив спогад, як пальто. Більш невдалого часу для цього не можна було й придумати (ну, звичайно, для деяких спогадів узагалі ніколи не буває слушного часу). Він так довго стежив за Андергіллом, відморожував помідори й чекав на єдиний шанс вибратися звідси, а Андергілл міг просто пройти повз, поки він віддавався спогадам, і залишити його в повній дупі.

Тільки Андергілл не пройшов повз. Він стояв з іншого боку дротяного паркану, руки в кишенях, і дивився на Генрі. Сніжинки падали на його прозорий випнутий респіратор, танули від теплого дихання і скочувалися вниз, як…

«Як сльози Бобра того дня», – подумав Генрі.

– Вам треба повернутися до корівника, де інші, – сказав Андергілл. – Тут ви перетворитесь на сніговика.

Язик Генрі прилип до піднебіння. Його життя буквально залежало від того, що він скаже цій людині, і він ніяк не міг придумати, з чого почати. Узагалі не міг заговорити.

«Та й до чого це? – озивався внутрішній голос, голос темряви, його старої подруги. – Ну справді, до чого? Чому б просто не дати їм зробити те, що ти сам збирався зробити?»

Бо річ тепер не тільки в ньому. І все-таки він мовчав.

Андергілл постояв іще трохи, дивлячись на нього. Руки в кишенях. Капюшон відкинутий, і видно коротке русяве волосся. Сніг тане на масці, яку годиться мати солдатам, але не годиться затриманим, тому що затриманим вони не потрібні; щодо затриманих, як і щодо сірих чоловічків, уже ухвалено остаточне рішення.

Генрі щосили намагався змусити себе заговорити і не міг, не міг. Ех, на його місці б Джонсі! Джонсі завжди краще вмів язиком працювати. Андергілл збирався йти, залишивши його з численними «могло б» і «що, якби».

Але Андергілл затримався ще на мить.

– Те, що ви знаєте моє прізвище, мене не дивує, містере… Генрейд? Вас звати Генрейд?

– Девлін. Ви вгадуєте моє ім’я. Я Генрі Девлін.

Дуже обережним рухом Генрі просуває руку в простір між колючим дротом і гладеньким дротом під напругою. Андергілл руки не потиснув, а почав дивитися на неї з порожнім виразом обличчя.

Секунд за п’ять Генрі прибрав руку, почуваючись ніяково і наказуючи собі не бути ідіотом. Можна подумати, він на урочистому обіді і його тільки-но образили.

Після цього Андергілл чемно кивнув, ніби вони й справді були на урочистому обіді, а не посеред снігової бурі під світлом недавно встановлених прожекторів.

– Ви знаєте моє прізвище, бо інопланетна присутність на Джефферсон-тракт спричиняє незначний телепатичний ефект. – Андергілл усміхнувся. – Звучить безглуздо, чи не так? Але це так. Ефект короткочасний, безпечний і надто поверховий, щоб знадобитися для чогось, крім картярських ігор, а ми сьогодні трохи зайняті для них.

Язик Генрі нарешті, слава тобі Господи, відклеївся від піднебіння.

– Ви прийшли сюди через заметіль не через те, що я знав ваше ім’я, – сказав Генрі. – Ви підійшли до мене, тому що я знав ім’я вашої дружини. І вашої дочки.

Усмішка Андергілла не здригнулася.

– Може, й так, – промовив він. – У будь-якому разі, я вважаю, що нам обом потрібно десь сховатись і трохи перепочити… Сьогодні був важкий день.

Андергілл пішов уздовж огорожі в напрямку припаркованих трейлерів і причепів. Генрі встигав за ним, хоча ледь-ледь – снігу намело вже майже на фут, і ніхто не втоптував його з цього боку, з боку мерців.

– Містере Андергілл. Овене. Стривайте хвилину, вислухайте мене. Я маю вам сказати щось важливе.

Андергілл крокував стежкою зі свого боку огорожі (це теж бік мерців, невже Андергілл цього не знає?), пригнувши голову назустріч вітру і всміхаючись ввічливою усмішкою. І найжахливіше в цьому було те, що Андергілл хотів зупинитися, Генрі в цьому не сумнівався. Просто Генрі поки що не дав йому приводу це зробити.

– Курц божевільний, – сказав Генрі. Від Андергілла він не відставав, але вже захекався, змучені ноги благали милості. – Але божевільний він як лис.

Андергілл продовжував іти, голова опущена, під ідіотською маскою усмішка. Навіть навпаки, прискорив крок. Скоро Генрі доведеться перейти на біг, щоб не відстати від нього. Якщо, звичайно, він іще в змозі бігти.

– Ви розстріляєте нас із кулеметів, – задихаючись, сказав Генрі. – Тіла складаються в корівнику… корівник поливається бензином… можливо, з колонки старого Ґосселіна, навіщо витрачати державні запаси… а потім пуф – і спалахує яскравим полум’ям… дві сотні, чотири сотні… сморід буде, наче від якогось пекельного свинячого барбекю…

Усмішка Андергілла розтанула, але він пішов іще швидше. Генрі десь знайшов сили на напівбіг. Задихаючись, він пробивався крізь снігові замети по коліно. Крижаний вітер різав обличчя, як ніж.

– Але, Овене… Так вас звуть, правда?… Овен?… Пам’ятаєте цей старий віршик… про те, що великих бліх… кусають… блошенята… і так… ad infinitum[135]?… Те саме тут, з вами… тому що в Курца є свої люди… людина, яка під ним… його прізвище, здається, Джонсон…

Андергілл кинув на нього короткий гострий погляд і покрокував іще швидше. Генрі теж додав швидкості, але сумнівався, що його вистачить надовго. У нього закололо в боці. Біль був гарячим і ставав усе гарячішим.

– Це мали робити ви… другу частину зачистки… «Долина Імперіал», це… кодова назва… про щось говорить?

Генрі побачив, що ні. Курц, імовірно, не розповідав Андергіллу про операцію знищення майже всієї «Синьої групи». Назва ця не говорила ні про що Овену Андергіллу, і тепер до розпеченої голки в боці додалася залізна смуга навколо грудей, яка стискалася все сильніше й сильніше.

– Зупиніться… Господи, Андергілле… ви можете?…

Андергілл продовжував іти вперед. Андергіллу хотілося зберегти останні ілюзії, і його не можна було звинувачувати в цьому.

– Джонсон… ще кілька людей… принаймні одна жінка… і ви могли б серед них опинитись… якби не налажали… ви перетнули межу, ось що він думає… і не вперше… ви вже так чинили, здається, в якійсь Боса Нова…

Ще один гострий погляд. Діє? Можливо.

– Але врешті-решт, я думаю… навіть Джонсон буде прибраний… виживе тільки Курц… решта… гори попелу й кісток… ваша хрінова телепатія цього … вам не повідомляє, так?… Ваш фокус із читанням думок… навіть близько, на хер… не стосується… цього …

Гострий біль у боці посилився і кігтем пронизав праву пахву. Одночасно він послизнувся й полетів головою в замет. Легені його натужно роздувалися, жадаючи повітря, але замість повітря він вдихнув білий дрібний сніг.

Генрі підвівся, став на коліна, кахикаючи і задихаючись, і встиг побачити, як у стіні снігу розчиняється спина Андергілла. Не знаючи, що сказати, знаючи тільки, що це його останній шанс, він закричав перше, що спало на думку:

– Ти хотів помочитися на зубну щітку містера Рейплоу, а коли не вийшло, розбив їхню тарілку! Розбив тарілку і втік! Так само як ти зараз тікаєш, сцикун йобаний!

Попереду, ледь помітний у снігу, Овен Андергілл зупинився.

4

Хвилину він просто стояв спиною до Генрі, який сидів у снігу, важко дихаючи, як собака; по розпашілому обличчю стікала крижана вода. Генрі охопило відчуття, водночас далеке й абсолютно виразне, що заражений байрусом поріз на нозі засвербів.

Нарешті Андергілл розвернувся і рушив назад.

– Звідки вам відомо про Рейплоу? Телепатія слабшає, ви не повинні були проникнути так глибоко.

– Мені багато про що відомо, – сказав Генрі. Він підвівся на ноги і тепер стояв, важко дихаючи й відкашлюючись. – Тому що це сидить глибоко в мені. Я інакший, ми всі були інакшими. Нас було четверо. Двоє мертві. Я тут. Четвертий… Містере Андергілл, четвертий – ваша проблема. Не я, не люди, яких ви зібрали в корівнику і яких досі привозите, не ваша «Синя група» і не Курцова команда «Долина Імперіал». Тільки він. – Він замовк, щоб не називати імені, – з Джонсі його завжди з’єднував особливий зв’язок, Бобер і Піт були чудовими хлопцями, але тільки з Джонсі вони мислили однаково, книжка в книжку, думка в думку. Тільки Джонсі мав здатність не тільки бачити лінію, а й нестися мріями за будь-які лінії та кордони. Але ж Джонсі більше немає, так? Генрі в цьому майже не сумнівався. Він існував, крихітний шматочок його ще існував, коли червоно-чорна хмара проходила повз Генрі, але до цього часу старий друг уже, напевне, з’їдений живцем. Його серце ще може битись, його очі ще можуть бачити, але сутність Джонсі мертва так само, як Піт і Бобер.

– Джонсі – ось ваша проблема, містере Андергілл. Ґері Джонс із Брукліна, Массачусетс.

– Курц – теж проблема.

Андергілл говорив занадто тихо, щоб його можна було почути через завивання вітру, але Генрі почув його, почув його мислення.

Андергілл озирнувся. Генрі простежив за напрямком його погляду і побачив, що по недавно прокладеній дорозі між трейлерами і причепами, доволі далеко від дротяного паркану, біжать кілька людей. Геть усі околиці крамниці й корівника були залиті нещадним яскравим світлом, і навіть крізь вітер він чув гудіння двигунів, хтивий рев генераторів і крики людей. Хтось віддавав накази через мегафон. Загальне враження було досить моторошне, ніби буря загнала їх у місце, повне привидів. Навіть люди, що бігли, нагадували примар, коли розчинялись у танцюючих хмарах снігу.

– Тут ми не поговоримо, – сказав Андергілл. – Слухайте уважно і не змушуйте мене повторювати, салаго.

І в голові Генрі, куди вже потрапило стільки всього, що в ній утворився справжній вінегрет, раптом голосно й абсолютно чітко прозвучала думка Овена Андергілла: «Салаго. Його слово. Повірити не можу, що став говорити, як він».

– Я слухаю, – сказав Генрі.

5

Сарай стояв на віддалі від табору, на найдальшій можливій відстані від корівника, і, хоча зовні він був освітлений так само яскраво, як уся сталева територія цього пекельного концентраційного табору, усередині було темно й солодко пахло старим сіном. І ще чимось, трохи різкішим.

Четверо чоловіків і жінок сидять, притулившись спинами до далекої стіни сараю. Усі в помаранчевих мисливських куртках, курять один косячок на всіх. У сараї лише два вікна, одне виходить до загону для тварин, друге – в бік огорожі й лісу. Бруд на вікнах приглушує безжальне натрієве сяйво. У півтемряві обличчя курців трави здаються сірими, ніби вони вже мертві.

– Хочеш пихнути? – спитав той, у якого в руках косячок. Говорив він напруженим, скупим голосом, утримуючи в собі дим, але куриво простяг одразу. Генрі побачив, що це здоровенна, немов справжня сигара, самокрутка.

– Ні, я хочу, щоб ви всі забралися звідси.

Вони здивовано втупилися в нього. Жінка була дружиною чоловіка, який тримав косяк. Хлопець зліва – її зять. Решта двоє просто долучилися курнути травички.

– Повертайтеся до корівника, – сказав Генрі.

– Ага, так і побігли, – відповів один із курців. – Там дуже багато людей. Ми бажаємо більш комфортних умов. І, оскільки ми зайняли це місце першими, гадаю, раз ви не хочете бути ввічливим, то це вам потрібно…

– У мене ось що, – сказав Генрі і поклав руку на футболку, якою була перемотана його нога. – Байрус. Вони його називають Ріплі. Хтось із вас теж заражений. Думаю, це ви, Чарльзе. – Він указав на п’яту людину, огрядного лисуватого чоловіка в куртці.

– Ні! – вигукнув Чарлі, але інші вже почали потихеньку відсуватися від нього. Той, який тримав камбоджійську сигару (Даррен Чайлз із Ньютона, Массачусетс), розсудливо утримував у собі дим.

– Так, ви, – переконано вимовив Генрі. – У самому розквіті. І ви, Моно. Мона? Ні, Марша. Вас звати Марша.

– Я не заражена! – сказала вона, після чого встала, притулилася до стіни сараю і втупилась у Генрі сповненими жаху очима. Очима переляканого оленя. Скоро всі олені тут помруть, і Марша теж помре. Генрі сподівався, що вона не зможе прочитати цю його думку. – Я чиста, містере. Ми всі тут чисті, крім вас!

Вона подивилася на чоловіка, не великого, але більшого за Генрі. Узагалі, вони всі були більшими за нього. Не вищими, а міцнішими, чи що.

– Викинь його звідси, Дейре.

- Є два види Ріплі, – повідомив Генрі, стверджуючи як факт те, про що сам тільки здогадувався; але чим більше він про це думав, тим правдоподібнішою йому здавалась його версія. – Назвімо їх Ріплі первинний і Ріплі вторинний. Я абсолютно впевнений: якщо ви не зловили кінську дозу – ви могли її з’їсти з чим-небудь, вдихнути, вона могла потрапити на відкриту рану, – так от, ви можете одужати. Ви можете перемогти його.

Тепер уже всі дивилися на нього великими оленячими очима, і Генрі на мить охопив безмежний відчай. І чому він не влаштував собі маленьке тихе самогубство?

– У мене первинний Ріплі, – сказав він і розв’язав футболку. Ніхто не наважився дивитися на рану під запорошеними снігом джинсами Генрі, але Генрі подивився за всіх. Глибока подряпина вже повністю заросла байрусом. Деякі гілочки сягали трьох дюймів[136] довжини і гойдалися, як прибережні водорості під водою. Він відчував, як їхнє коріння неухильно проникає в тіло, все глибше й глибше, змушуючи плоть свербіти, шипіти, пінитись. Намагаючись думати. Це було найстрашніше – воно намагалося думати.

До того моменту всі вже посунулися до дверей, і Генрі розраховував, що вони пустяться щодуху навтьоки, щойно відчують морозне свіже повітря. Але вони зупинилися.

– Містере, ви можете нам допомогти? – тремтливим дитячим голоском запитала Марша. Даррен, її чоловік, обійняв її за плечі.

– Не знаю, – відповів Генрі. – Навряд чи… але все може бути. Ідіть. Я пробуду тут півгодини, але вам, напевне, буде краще лишатися з іншими в корівнику.

– Чому? – запитав Даррен Чайлз із Ньютона.

І Генрі, у якого не було конкретного плану, а лише якісь невиразні здогади, сказав:

– Я не знаю, просто мені так здається.

Вони вийшли, залишивши Генрі самого в сараї.

6

Під вікном, яке виходило на огорожу, лежала стара в’язанка сіна. Коли ввійшов Генрі, на ній сидів Даррен Чайлз (як власникові косяка, йому дозволили зайняти краще місце), але тепер там сів сам Генрі. Щойно він склав руки на колінах, на нього накотилася сонливість, яку не могли прогнати ні невпинний гомін голосів у голові, ні свербіння в лівій нозі (у роті, на місці зуба, який випав, теж почало свербіти).

Наближення Андергілла він відчув ще до того, як Андергілл звернувся до нього через вікно; він відчув наближення його розуму.

– Я з підвітряного боку, і в тіні сараю мене майже не видно, – неголосно вимовив Андергілл. – У мене перекур. Якщо хто-небудь підійде, вас тут немає.

– Зрозумів.

– Спробуєте мені збрехати, я піду, і ви більше ніколи за все своє коротке життя не скажете мені ані слова… Уголос або якось інакше.

– Добре.

– Як ви позбулися людей, які тут були?

– А що? – у Генрі промайнула думка, що він надто втомився, щоб сердитись, але, як виявилося, це не так. – Це що, була якась паршива перевірка?

– Не кажіть дурниць.

– Я сказав їм, що в мене первинний Ріплі, і це правда. Вони всі поквапились забратися звідси. – Помовчавши, Генрі додав: – У вас теж він?

– Чому ви так вирішили?

У голосі Андергілла Генрі не почув напруги, а він, як психіатр, такі речі відчував добре. Хоч ким є Андергілл, це людина холодного розуму і неймовірного самовладання, а це якраз потрібне. «Хоча, – подумав Генрі, – було б непогано, якби він розумів, що йому нема чого втрачати».

– Воно у вас навколо нігтів, чи не так? І трохи на одному вусі.

– У Лас-Вегасі ви б спричинили фурор, друже.

Генрі побачив, як піднялася рука Андергілла з цигаркою між двома затягнутими в рукавичку пальцями. Більшу її частину викурить вітер, подумав він.

– Первинним можна заразитися безпосередньо з першоджерела. Вторинний з’являється, коли торкаєшся чогось зараженого: дерев, моху, оленя, собаки, іншої людини. Те саме, що торкнутись отруйної рослини. Усе це відоме вашим медичним фахівцям. Тому що вся ця інформація в мене – від них. Моя голова – як бісова супутникова тарілка з купою безкоштовних каналів, які не можна заблокувати. Я не знаю, від кого половина цього добра приходить, та це й не важливо. Але є те, чого ваші медики не знають. Сірі чоловічки називають червону рослинність «байрус», що означає «речовина життя». За певних умов її первинна форма може народжувати імплантів.

– Лайнотхорів.

– Лайнотхір, непогано. Мені подобається. Вони ростуть із байрусу, потім розмножуються, відкладаючи яйця. Їхнє потомство теж розмножується, відкладаючи яйця. Принаймні так це має працювати. Тут більшість яєць гине. Не знаю чому, чи то через холод, чи невідповідну атмосферу, чи ще через щось, але в нашому середовищі, Андергілле, головна загроза – це байрус. Це єдине, що в них працює.

– Речовина життя.

– Ага, але я про інше: сірі зіткнулися тут із великими труднощами. Можливо, через це вони застрягли в нас так надовго – на півстоліття, – перш ніж зробити крок уперед. Тхори, наприклад. Вони повинні бути сапрофітами. Знаєте, що це таке?

– Генрі… Вас звати Генрі, так?… Генрі, це має хоч якийсь стосунок до нашого нинішнього…

– Це має дуже безпосередній стосунок до нашого нинішнього становища. І якщо ви не хочете, щоб через вас на космічному кораблі «Земля» не стало життя, крім міжзоряного бур’яну, раджу вам замовкнути і слухати мене.

Мовчанка. Потім:

– Слухаю.

– Сапрофіти – це доброякісні паразити. Вони живуть у нас, і ми щодня навмисне ковтаємо їх із деякими продуктами. Наприклад, солодке ацидофільне молоко або йогурт. Ми даємо їм життєвий простір, а вони натомість щось дають нам. Скажімо, молочні бактерії покращують травлення. Тхори за нормальних умов – тобто нормальних у якомусь іншому світі з абсолютно інакшою екологією – виростають до розмірів, напевне, не більших за ківшик чайної ложки. Гадаю, потрапляючи до жіночого організму, вони можуть якось впливати на репродуктивну функцію, але вони не вбивають своїх господарів. Не вбивають за звичайних умов. Просто живуть собі в животі. Ми даємо їм їжу, вони дають нам телепатію. Це щось на зразок обміну. Тільки при цьому вони перетворюють нас на телевізори. Ми – «Сіре ТБ».

- І ви все це знаєте, бо воно живе у вас? – У голосі Андергілла не було відрази, але Генрі чітко відчув її в думках співрозмовника, вона пульсувала, як щупальце. – Один із цих «нормальних» тхорів?

– Ні.

«Принаймні мені здається, що ні», – подумав він.

– Тоді звідки ви про це знаєте? Чи, може, на ходу придумуєте? Намагаєтеся виписати собі перепустку звідси?

– Звідки я про це знаю, не має значення, Овене. Але ви знаєте, що я не брешу. Ви читаєте мої думки.

– Я знаю, що ви думаєте, що не брешете. І як далеко може зайти це читання думок?

– Не знаю. Мабуть, далеко, якщо байрус пошириться. Тільки мене це не стосується.

– Тому що ви особливий? – сарказм і в голосі, і в думках Андергілла.

– Друже, до сьогодні я не знав, що особливий. Але зараз не про це. Зараз я хочу, щоб ви зрозуміли: сірі тут по вуха в лайні. Тому що, можливо, вперше за всю їхню історію їм доводиться витримувати справжню битву за владу. По-перше, потрапляючи в людину, тхори стають не сапрофітами, а агресивними паразитами. Вони не припиняють їсти і не припиняють рости. Вони – рак, Андергілле. По-друге, байрус. В інших світах він росте чудово, але в нас йому щось не подобається, принаймні поки що. На думку науковців та медичних експертів, його гальмує холод, але я гадаю, що не в цьому причина або що це не вся причина. Я не можу знати точно, тому що вони цього не знають, але…

– Стоп, стоп, – майнув прикритий долонею спалах – Андергілл запалив іще одну цигарку, хоча її більше курив вітер, ніж він. – Ви ж зараз говорите не про медиків, так?

– Так.

– Ви думаєте, що підтримуєте зв’язок із сірими чоловічками? Телепатично?

– З одним. Мені так здається. Через посередника.

– Джонсі, про якого ви говорили?

– Овене, я не знаю. Не знаю напевне. Головне, що вони програють. Я, ви, люди, які сьогодні були біля «Синього гостя», – усі ми можемо не дожити до наступного Різдва. Не стану вас щодо цього обманювати. Ми отримали високі, концентровані дози. Але…

– Так, я підхопив цю гидоту, – перебив Андергілл. – Едвардс теж. Воно з’явилося на ньому, як за помахом чарівної палички.

– Але навіть якщо ви дійсно заразитесь, не думаю, що ви надто сильно його розповсюдите. Байрус не такий уже заразний. У корівнику є люди, які ніколи його не підхоплять, скільки б інфікованих їх не оточувало. А той, хто його все ж підхоплює, як застуду, звалиться з байрусом вторинним… або, якщо хочете, Ріплі.

– Хай буде байрус.

– Добре. Вони зможуть його поширити на кількох людей, у яких прояви будуть дуже слабкими. Назвемо цей тип «байрус-3». Він може навіть передатися ще далі, але, щоб виявити «байрус-4», доведеться озброїтися мікроскопом або приладами для аналізу крові. Після цього – все.

– Тепер те саме, тільки коротше й простіше.

– Пункт перший. Сірих чоловічків – які, ймовірно, є не чим іншим, як системою доставки для байрусу, – вже немає. Кого з них не знищило довкілля – як ото мікроби вбили марсіян у «Війні світів», – ті знищені вашими кулеметниками. Лишився тільки один. Саме той, від якого я отримую інформацію. Але фізично його теж уже не існує.

Пункт другий. Тхори не виконують свого призначення. Як і рак, вони врешті-решт з’їдають самі себе. Особини, які залишають тіло через кишечник, швидко гинуть у ворожому для них середовищі.

Пункт третій. У байрусу теж не все гаразд, але, якщо йому дати можливість, якщо в нього буде час сховатись і рости, він може мутувати. Навчиться пристосовуватися. Можливо, панувати.

– Ми його знищимо, – рішуче промовив Андергілл. – Ми весь Джефферсон-тракт перетворимо на суцільний опік на тілі землі.

Генрі від обурення мало не закричав, і, напевне, якісь звуки з нього таки вирвалися. Почувся глухий удар – це Андергілл смикнувся і вдарився об тонку стіну сараю спиною.

– Не має значення, що ви тут будете робити, – сказав Генрі. – Люди, яких ви затримали, не можуть рознести заразу, тхори не можуть її рознести, а байрус сам поширюватися не в змозі. Якщо ви, хлопці, прямо зараз згорнете намети і підете звідси, природа сама про себе подбає і зітре всю цю дурницю, як рівняння з помилкою в зошиті. Я гадаю, сірі проявили себе саме таким чином, тому що очманіли від того, що відбувається. Напевне, це був якийсь екіпаж самовбивць на чолі з якоюсь сірою версією вашого Курца. Вони просто не розуміють сенсу поразки. Вони постійно повторюють: «Ми завжди перемагаємо».

– Звідки вам…

– Потім, в останню хвилину, Андергілле, – може, навіть в останню секунду, – один із них знайшов людину, яка разюче відрізняється від усіх, з ким контактували сірі чоловічки, тхори, байрус. Він – ваша Тифозна Мері. І він уже поза карантинною зоною, з чого випливає, що всі ваші зусилля – марні.

- Ґері Джонс.

– Так, Джонсі.

– Чим він відрізняється?

Генрі не хотілося заглиблюватись у цю тему, але він розумів, що Андергіллу потрібно щось дати.

– Він, я і двоє наших друзів – ті, які загинули, – колись були знайомі з тим, хто дійсно дуже особливий. Телепат від природи, без жодного байрусу. Він щось зробив із нами. Якби ми з ним познайомились у більш дорослому віці, навряд чи це вийшло б, але ми зустріли його, коли були особливо… напевне, тут підходить слово «уразливими»… для того, що він мав. А потім, через багато років, щось сталося з Джонсі… і цей випадок не мав ніякого стосунку до… до цього дивовижного хлопчика.

Утім, Генрі підозрював, що таки мав. Хоча Джонсі мало не загинув під колесами машини в Кембриджі, а Даддітс, наскільки було відомо Генрі, ніколи в житті не бував південніше від Деррі, Даддс якимось чином став частиною остаточної, вирішальної зміни Джонсі. Він знав це.

- І що, я повинен… повірити в усе це? Проковтнути, як сироп проти кашлю?

У запашній темряві сараю губи Генрі розтяглися в безрадісній усмішці.

– Овене, – промовив він, – ви й так вірите. Я ж телепат, пам’ятаєте? Найстрашніший у джунглях. Але питання… питання стоїть так…

Генрі сформулював питання подумки.

7

Стоячи біля огорожі під задньою стіною старого сараю, відморожуючи яйця, стягнувши з обличчя респіратор, щоб курити цигарки, яких йому не хотілося (свіжу пачку він купив у гарнізонній крамниці), Овен міг би сказати, що ще ніколи в житті не був менше налаштований на веселощі… але коли людина в сараї відповіла на його якнайрезонніше запитання з нетерплячою прямотою: «Ви й так вірите. Я ж телепат, пам’ятаєте?» – він не втримався і розсміявся собі на диво. Курц стверджував, що, коли телепатія стане постійною і пошириться, суспільство в його нинішньому вигляді зруйнується. Овен уловив ту думку, але зараз іще й відчув її всім нутром.

– Але питання… питання стоїть так…

«Що ми будемо з цим робити?»

Овен, незважаючи на втому, бачив тільки одну відповідь на це запитання.

– Напевне, потрібно знайти Джонса. Це допоможе? У нас є час?

– Гадаю, є. Але мало.

Овен спробував прочитати, що стоїть за відповіддю Генрі, використовуючи власні, не такі розвинені сили. І не зміг. Проте він був упевнений, що все сказане цією людиною – правда. «Або правда, або він вважає, що це правда, – подумав Овен. – Господи, як же я сам хочу вірити, що це правда. Що завгодно, лише б забратися звідси до початку бійні».

– Ні, – сказав Генрі, і вперше Овену здалося, що він засмучений, не до кінця впевнений у собі. – Бійні не буде. Курц не стане вбивати кількасот людей. Людей, від яких, зрештою, нині нічого не залежить. Вони лише… чорт забирай, вони лише випадкові свідки!

Овен не надто здивувався, зауваживши, що радіє зніяковінню свого нового приятеля. Бачить Бог, Генрі його ошелешив.

– Що ви пропонуєте? Ураховуючи, як ви самі сказали, що зараз значення має тільки ваш приятель Джонсі.

– Так, але…

Невпевнено. Уявний голос звучав трохи впевненіше, але не набагато.

«Я не мав на увазі, що ми підемо, залишивши їх помирати».

– Нікуди ми не підемо, – сказав Овен. – Ми побіжимо, як щури в коморі. – Він кинув третю цигарку після останньої умовної затяжки і провів поглядом вогник, який зносило вітром. За сараєм і порожньою загорожею носилися хмари снігу, вибудовуючи величезні замети біля стіни корівника. Тільки божевільний ризикнув би сунутися туди. «Потрібний як мінімум снігохід, – подумав Овен. – Опівночі тут навіть позашляховик не пройде, з отакою погодою».

– Убити Курца, – сказав Генрі. – Ось відповідь. Нам буде легше врятуватися, коли ніхто не даватиме вказівок і можна буде відтермінувати… біологічну зачистку.

Овен сухо розсміявся.

– По-вашому, це так просто. Агент 007 Андергілл. Дозвіл на вбивство.

Він закурив четверту цигарку, прикривши рукою запальничку. Хоч він і був у рукавичках, пальці вже задубіли. «Треба швидше щось вирішувати, – подумав він, – бо я тут ось-ось замерзну до смерті».

– Що в цьому складного? – запитав Генрі, але він чудово знав відповідь. Овен відчував (і майже чув), як Генрі намагається цього не побачити, не хоче, щоб усе стало ще гіршим. – Просто зайдіть до нього і застрельте.

– Не вийде. – Овен послав Генрі короткий образ: Фредді Джонсон (і решта учасників так званої групи «Долина Імперіал») спостерігає за «Віннебаґо» Курца. – До того ж його барліг обладнаний датчиками звуку і, якщо там що-небудь трапиться, туди відразу ж примчать круті хлопці. Я, звичайно, міг би спробувати, але малоймовірно, щоб у мене щось вийшло. Він охороняє себе, як шеф колумбійської кокаїнової мафії, особливо коли на завданні, але всяке може бути. Я тішуся надією, що й сам не з останніх, але це було б самогубством. Якщо в його розпорядженні Фредді Джонсон, тоді, напевне, в нього і Кейт Ґаллахер… і Марвелл Річардсон… Карл Фрідман… Джоселін Макевой. Круті хлопці й круті дівчата, Генрі. Я вбиваю його, вони вбивають мене, великі люди, які керують шоу з-під гори Шайєнн[137], надсилають нового керівника зачистки, якого-небудь клонованого Курца, який підхопить справу старого Курца. Чи, може, вони тільки підвищать Кейт і поставлять її на його місце. Бачить Бог, вона для цього досить божевільна. У людей у корівнику, можливо, з’явиться ще годин дванадцять, щоб поваритись у власному сокові, але врешті-решт вони все одно згорять. Різниця лише в тому, що замість того, щоб разом зі мною, красивим, весело і з піснею пройти крізь цю заметіль, ви згорите з іншими. Ваш приятель тим часом – цей Джонсі – дістанеться до… Куди?

– Я, мабуть, побережусь і поки що цього не розповідатиму.

Проте Овен, застосувавши всю телепатію, на яку був здатний, спробував це вивідати. На мить йому з’явилося розмите, незрозуміле видіння: висока біла будівля в снігу, циліндрична, як силосна вежа; потім вона зникла, і з’явився білий кінь, схожий на казкового єдинорога. Він біг повз дорожній знак. На знаку під стрілкою було написано: «БЕНБЕРІ».

Від подиву й роздратування Андергілл хекнув.

– Ви глушите мене.

– Можете це так сприймати. А можете вважати, що це я вчу вас техніки, яка вам буде потрібною, якщо хочете зберегти нашу розмову в таємниці.

– Ага.

Насправді Овен не дуже засмутився від того, що тільки-но сталося. По-перше, техніка глушіння – штука і справді корисна. По-друге, Генрі дійсно знав, куди попрямував його заражений друзяка, назвімо його Тифозний Джонсі. Овен помітив картинку, що майнула у свідомості Генрі.

– Генрі, послухайте мене уважно.

– Гаразд.

– Ось найпростіше й найбезпечніше з того, що ми з вами можемо зробити. По-перше, якщо часу хоч трохи ще є, нам обом потрібно виспатися.

– З цим можу погодитись. Я вже майже мертвий.

– Потім приблизно о третій я можу почати ворушитися. Ця база, поки існує, перебуватиме в режимі підвищеної готовності, але якщо око Великого Брата коли-небудь стає менш видющим, то це десь між четвертою і шостою ранку. Я зроблю диверсію – відімкну огорожу від електрики. Насправді це найпростіше з того, що на нас чекає. Я буду тут зі снігоходом через п’ять хвилин після того, як лайно полетить на вентилятор…

Овен виявив, що телепатія має певні переваги порівняно з усним спілкуванням: не припиняючи розмови, він послав Генрі образ палаючого гелікоптера «Мі-Ейч-6 Пташка»[138] і солдатів, що біжать до нього.

– …і вирушаємо.

– Залишивши Курца з повним корівником безневинних цивільних, яких він планує перетворити на попіл. Не кажучи вже про «Синю групу». Це скільки? Ще кількасот?

Овен, кадровий військовий із дев’ятнадцятирічного віку й один із Курцових чистильників в останні вісім років, послав розумовим каналом, що утворився між ними, два жорстких слова: «Допустимі втрати».

За брудним склом сараю розмита тінь Генрі Девліна ворухнулась і підвелась.

«Ні», – послав він відповідь.

8

«Ні? Як це – ні?»

«Отак. Ні».

«Ви маєте кращу ідею?»

І, на свій превеликий жах, Овен зрозумів: Генрі вважає, що має. Фрагменти цієї ідеї (план – занадто гучна назва) пролетіли крізь свідомість Овена яскравим хвостом комети. В нього перехопило подих. Цигарка випала з його пальців і полетіла з вітром у темряву.

«Ви з глузду з’їхали».

«Ні. Щоб вибратися звідси, нам потрібна диверсія. Це і є диверсія».

«Тоді вони все одно загинуть!»

«Деякі – так. Може, навіть більшість. Але це хоч якийсь шанс. Чи будуть у них шанси в палаючому корівнику?»

Уголос Генрі сказав:

– А ще Курц. Якщо йому доведеться давати раду з кількома сотнями колишніх в’язнів, які втечуть і з радістю повідають першому-ліпшому журналістові про те, як американський уряд у паніці дозволив улаштувати бійню на зразок мілайської[139] прямо тут, на американській землі, – йому буде не до нас.

«Ви не знаєте Ейба Курца, – подумав Овен. – Ви не знаєте про лінію Курца». Сам він, природно, теж про неї не знав. До сьогодні.

І все ж пропозиція Генрі мала якийсь дикий сенс. І певну міру відплати. Ішли останні години цього нескінченного дня чотирнадцятого листопада, і в міру того, як шанси дожити до кінця тижня збільшувались, Овену ідея відплати здавалася дедалі привабливішою.

– Генрі?

– Так, Овене. Я тут.

– Мені завжди було соромно за те, що я зробив у будинку Рейплоу того дня.

– Я знаю.

– Але подумки я робив це знову й знову. Збочення якесь.

Генрі, чудовий психіатр навіть незважаючи на думки про самогубство, нічого не сказав. Збочення є нормою людської поведінки. Сумно, але це так.

– Ну гаразд, – нарешті мовив Овен. – Ви купуєте дім, а я його облаштовую, згода?

– Згода, – не замислюючись, відповів Генрі.

– То ви зможете навчити мене цієї техніки глушіння? Я гадаю, вона мені знадобиться.

– Звичайно, зможу.

– Гаразд. Слухайте.

Наступні три хвилини Овен розповідав, іноді вголос, іноді подумки. Чоловіки дійшли до моменту, коли перестали розрізняти способи спілкування; думки і слова стали єдиним цілим.

Розділ 16
Деррі

1

У крамниці старого Ґосселіна спека, нестерпна спека! Обличчя Джонсі рясно пітніє майже відразу, і, коли вони вчотирьох опиняються біля телефону-автомата (який, щоб ви знали, стоїть біля грубки), великі краплі вже котяться по його щоках, а під пахвами ніби тропічні джунглі після зливи… хоча в його чотирнадцять років там не так уже й багато рослинності. «І не мрій», – як любить висловлюватися Піт.

Отже, тут спека, і він і далі частково перебуває під владою сну, який не згас поступово, як зазвичай буває зі снами (він досі відчуває запах бензину і паленої гуми, досі бачить коричневий замшевий черевик і голову… він досі бачить моторошну відірвану голову Річі Ґренадо), а тут іще операторка в телефоні починає виробляти штуки. Коли Джонсі назвав їй номер Кейвеллів, за яким вони часто телефонують запитати, чи можна прийти (Роберта й Алфі завжди відповідають згодою, але правила ввічливості вимагають питати дозволу – так їх усіх навчали вдома), телефоністка запитує:

– Твої батьки знають, що ти телефонуєш по міжміському?

Слова звучать не з лінивістю типової янкі, а з легкими французькими нотками людини, яка виросла в тій частині світу, де Летурно і Біссонетти трапляються частіше, ніж Сміти й Джонси. «Недофранцузи», – називає таких батько Піта. І треба ж такому, на одну з них по телефону нарвався Джонсі.

– Вони дозволяють мені, якщо я плачу за телефон, – відповідає Джонсі. Блін, він повинен був передбачити, що це йому доведеться цим займатися. Він розстібає блискавку на куртці. Господи, ну й пекло! І як тільки ці дідугани можуть сидіти навколо печі? Друзі обступили Джонсі, воно й зрозуміло, всім хочеться знати, як ідуть справи, і все ж Джонсі волів би, щоб вони відійшли трохи далі від нього. Від того, що вони так близько, йому стає ще спекотніше.

– А якщо я зателефоную їм, mon fils[140], твоїм mиre et pиre[141], вони скажуть те саме?

– Авжеж, – каже Джонсі. Краплинка поту закочується йому між повік, щипає око, і він витирає її, як сльозу. – Батько на роботі, але мама повинна бути вдома. Дев’ять-чотири-дев’ять, шість-шість-п’ять-вісім. Тільки швидше, будь ласка, тому що…

– З’єдную з абонентом, – розчаровано вимовляє телефоністка. Джонсі стягує з себе куртку, перекладаючи телефонну слухавку з одного вуха на інше, і кидає одежину на підлогу собі під ноги. Решта й не думають роздягатися. Бобер навіть не розстебнув своєї шкірянки «Фонзі». Як вони витримують таку спеку, Джонсі не уявляє. Його навіть запахи дратують: «Мастерол»[142], боби, ґрунтівка, кава, розсіл із бочки з солоними огірками. Зазвичай йому подобаються запахи в «Ґосселіні», але сьогодні Джонсі від них верне.

У трубці клацає з’єднання. Як же повільно. Друзі штовхаються біля телефону, напираючи на нього. За два-три ряди від них Ламар зосереджено дивиться на полицю з пластівцями і тре лоба, як людина, у якої сильно болить голова. З огляду на те, скільки пива він випив учора ввечері, думає Джонсі, голова просто не могла не заболіти сьогодні. У нього, до речі, теж голова починає боліти, тільки пиво не має до цього ніякого стосунку, просто тут до того спе…

Він злегка напружується.

– Гудки йдуть, – повідомляє він друзям і відразу ж шкодує, що відкрив рот, бо вони присунулися ще ближче. У Піта жахливо смердить із рота, і Джонсі думає: «Як ти себе до такого довів? Ти їх що, раз на рік чистиш?»

Трубку знімають на третьому гудку.

– Так, алло. – Роберта. Тільки голос не бадьорий, як зазвичай, а збентежений і засмучений. Зрозуміти чому – неважко. На задньому плані чути завивання Даддітса. Джонсі знає, що Алфі й Роберта не відчувають цього плачу так, як він і друзі, – вони дорослі. Але вони батьки Даддса, тож дещо все-таки відчувають, і він сумнівається, що сьогодні зранку в місіс Кейвелл є привід для радості.

Господи, як вони зробили тут таку спеку? Чим вони свою бісову грубку топлять? Плутонієм?

– Слухаю, хто це? – нетерпляче, що теж зовсім не схоже на місіс Кейвелл. Якщо в тебе така особлива дитина, як Даддітс, не раз повторювала вона хлопцям, ти починаєш розуміти, як важливо бути терплячим. Проте, видно, не сьогодні вранці. Сьогодні вранці вона говорить навіть майже роздратованим голосом, що вже зовсім нечувано. – Якщо ви щось продаєте, я не можу з вами розмовляти. Я зараз зайнята, і…

Даддітс на задньому плані заходиться плачем і криком. «Я чую, що зайняті, – думає Джонсі. – Він, мабуть, зранку завиває, і у вас уже, напевне, голова розривається».

Генрі тицяє його ліктем у ребра і махає рукою: давай, мовляв, не мовчи, ворушись. Воно, звичайно, боляче, але лікоть – дуже дієвий засіб. Якщо вона зараз повісить трубку, йому доведеться знову мати справу з цією клятою телефоністкою.

– Місіс Кейвелл… Роберто? Це я, Джонсі.

– Джонсі? – Він відчуває її глибоке полегшення. Їй так хотілося, щоб зателефонували Даддітсові друзі, аж зараз у неї навіть промайнула підозра, що цей дзвінок вона сама намріяла. – Це дійсно ти?

– Угу, – каже він. – І зі мною хлопці. – Він простягає слухавку.

– Добридень, місіс Кейвелл, – говорить Генрі.

– Як справи? – додає Піт.

– Привіт, красуне, – з тупою усмішкою вставляє Бобер. З першого дня зустрічі він закоханий у Роберту.

Ламар Кларендон озирається на голос сина, морщиться й повертається до споглядання «Чиріоз» і «Шредед Віт»[143]. «Не знаю, навіщо вам дзвонити цьому недоумку, – сказав Ламар Боброві, коли Бобер повідомив, що вони збираються зателефонувати Даддітсу, – але, якщо так хочеться, телефонуйте».

Коли Джонсі знову прикладає трубку до вуха, Роберта Кейвелл каже:

– …повернутись у Деррі? Я гадала, ви зараз на полюванні в Кінео.

– Ми ще тут, – відповідає Джонсі. Він обертається на друзів і з подивом помічає, що вони майже зовсім не пітніють: легкий блиск на лобі Генрі, кілька краплинок на верхній губі Піта, і все. Дива та й годі. – Ми тільки подумали… е-е-е… що варто до вас зателефонувати.

– Ви знали, – голос у неї рівний, не неприязний, але позбавлений питальної інтонації.

– Е-м-м… – він відтягує комір фланелевої сорочки і починає обмахувати ним груди. – Так.

На цьому місці більшість людей почали б ставити питання типу: «Як ви дізналися?» або «Та що з вами, в біса, таке?», – але Роберта не більшість людей, і в неї був майже місяць на те, щоб побачити, як вони ставляться до її сина. Вона каже:

– Зачекай, Джонсі. Зараз я його дам.

Джонсі чекає. На віддалі чути крики Даддітса і м’який голос Роберти. Вона звертається до нього. Умовляє його, аби він підійшов до телефону. Застосовує слова, які тепер у будинку Кейвеллів вважаються чарівними: «Джонсі, Бобер, Піт, Генрі». Голоси наближаються, і навіть через трубку Джонсі відчуває, як вони пробивають собі шлях у його голову – тупий ніж, яким можна копати й довбати, але тільки не різати. Ай. Порівняно з плачем Даддітса лікоть Генрі здається ласкавим дружнім поплескуванням. Тим часом по шиї стікають солоні потоки. Очі зупиняються на двох табличках, що висять над телефоном. «БУДЬ ЛАСКА, НЕ РОЗМОВЛЯЙТЕ ПО ТЕЛЕФОНУ БІЛЬШ НІЖ 5 ХВИЛИН», – написано на одній. «НЕ ЛАЯТИСЯ», – на другій. Нижче хтось нашкрябав: «Який мудак це вигадав?»

Потім трубку бере Даддітс. Тепер моторошне ревіння звучить прямо у вухо. Джонсі морщиться, але, незважаючи на біль, на Даддса неможливо гніватися. Тут, у магазині, їх четверо, на іншому кінці дроту він зовсім один. І яка ж він дивовижна людина. Бог скривдив його і благословив водночас, і від думки про це в Джонсі йде обертом голова.

– Даддітсе, – вимовляє він у трубку. – Даддітсе, це ми. Джонсі…

Він простягає трубку Генрі.

– Привіт, Даддітсе, це Генрі…

Генрі передає трубку Пітові.

– Привіт, Даддсе, це Піт. Годі вже ревти. Усе гаразд.

Піт передає трубку Бобру, той, подивившись навколо, відходить із трубкою настільки глибоко в куток, наскільки дозволяє шнур. Прикриваючи рукою рот, щоб його не почули старі біля печі (не кажучи вже про його власного старого, зрозуміло), він співає перші два рядки колискової. Потім замовкає і прислухається. Через секунду великим і вказівним пальцями показує друзям кружальце – все гаразд. Передає трубку Генрі.

– Даддсе? Це знову Генрі. Слухай, то був лише сон, Даддітсе. Цього нічого насправді не було, розумієш? Усе позаду… – Генрі прислухається, і Джонсі, скориставшись нагодою, знімає фланелеву сорочку. Футболка під нею мокра від поту.

У світі є мільйони речей, яких Джонсі не знає, – наприклад, що пов’язує його і його друзів із Даддітсом, – але він точно знає, що більше не може лишатися тут, у крамниці Ґосселіна. Він відчуває себе як у клятій печі, а не біля неї. У цих старих пердунів, які зібралися навколо, напевне, в кістках лід.

Генрі киває.

– Так, немов страшне кіно. – Слухає і хмуриться. – Ні, ти цього не робив. Ніхто з нас цього не робив. Ми нічого з ним не робили. Ми ні з ким з них нічого не робили.

І тут – осяяння! – Джонсі розуміє, що це зробили вони. Вони не хотіли конкретно цього, але це сталося через них. Вони боялися, що Річі, як і обіцяв, розбереться з ними… тому розібралися з ним першими.

Піт простягає руку, і Генрі каже в слухавку:

– Піт хоче тобі щось сказати, Даддсе.

Він передає телефон Пітові, і Піт каже Даддітсу, що треба просто забути про це, що вони скоро повернуться додому, зіграють у крибедж і влаштують пекельні веселощі, але поки…

Джонсі підводить погляд і бачить, що одна з табличок над телефоном змінилася. На тій, що ліворуч, як і раніше, написано «БУДЬ ЛАСКА, НЕ РОЗМОВЛЯЙТЕ ПО ТЕЛЕФОНУ БІЛЬШ НІЖ 5 ХВИЛИН», а на правій тепер красується: «ЧОМУ Б НЕ ВИЙТИ НАДВІР, ТАМ ПРОХОЛОДНІШЕ». І це класна думка. Чудова думка. То чому б не вийти? За Даддітса тепер уже можна не хвилюватися.

Але не встигає він зрушити з місця, як Піт простягає йому трубку.

– Він хоче поговорити з тобою, Джонсі.

Цієї секунди він уже готовий кинутися навтікача, пославши до біса Даддітса і всіх інших. Але це його друзі; вони разом побачили один жахливий сон, зробили те, що не хотіли робити,

(брешеш, паскудо, ти хотів, хотів цього і зробив)

і їхні очі зупиняють його, незважаючи на спеку, яка вже стисла його груди, як задушливі лещата. Їхні очі говорять, що він не має права йти, доки Даддітс не покладе слухавку, що він частина цього.

«Це наш сон, і він іще не закінчився, – запевняли їхні очі… насамперед очі Генрі. – Це триває з того дня, коли ми знайшли його за складом братів Трекерів, коли він майже голий стояв на колінах. Він бачить лінію, а тепер і ми її бачимо. І хоч ми можемо сприймати її по-різному, частина нас завжди бачитиме цю лінію. Ми будемо бачити її, доки не помремо».

Але в їхніх очах є і щось іще, щось таке, що буде незримо переслідувати їх аж до смерті й затьмарюватиме тінню навіть найщасливіші дні в їхньому житті. Страх перед скоєним. Перед скоєним у забутій частині їхнього одного на всіх сну.

Ось що змушує його залишитись і взяти слухавку, хоча він знемагає від спеки, смажиться, плавиться, хай йому чорт.

– Даддітсе, – каже він, і навіть голос його звучить гаряче. – Дійсно все гаразд. Я зараз передам трубку Генрі, тут спекотно до чортиків, і мені потрібно подихати повітрям…

Даддітс перериває його гучним схвильованим голосом:

– Е иой! Осі, е иой! Іий! Іий! Іий!

Вони з першої хвилини розуміли його кудкудакання, і Джонсі прекрасно зрозумів, що він каже: «Не виходь! Джонсі, не виходь! Сірий! Сірий! Сірий!»

У Джонсі відвисає щелепа. Він дивиться повз піч, яка пашить спекою, вздовж ряду, в якому батько Бобра страждає від похмілля і без жодної цікавості розглядає банки з бобами, повз місіс Ґосселін за старим касовим апаратом і далі крізь скляний фасад. Це велике вікно брудніше і всуціль заліплене наклейками з рекламою чого завгодно, від цигарок «Вінстон» і пива «Мусхед» до церковних обідів і пікніків на четверте липня ще з тих часів, коли на чолі країни стояв арахісовий президент… і все ж там досить відкритого скла, щоб Джонсі побачив те, що чекає на нього зовні. Це створіння, яке підійшло до нього ззаду, коли він утримував двері ванної, створіння, яке вкрало його тіло. Гола сіра постать стоїть біля бензоколонки на безпалих ногах і дивиться на нього сірими очима. Джонсі думає: «Вони насправді не такі, просто ми такими їх бачимо».

І, неначе бажаючи це підкреслити, Сірий піднімає та опускає одну з рук. З кінчиків трьох його пальців зриваються і пушинками злітають угору маленькі золотаво-червонуваті цятки.

«Байрус», – думає Джонсі.

І, ніби це було чарівне заклинання, все навколо завмирає. Крамниця Ґосселіна перетворюється на натюрморт. Потім із нього починають тікати кольори, і він перетворюється на чорно-біле фото. Друзі Джонсі стають прозорими і поступово зникають. Лише дві речі залишаються реальними: важка чорна трубка телефону-автомата і спека. Задушлива спека.

– Оийя! – кричить йому у вухо Даддітс. Джонсі чує довгий сиплий вдих, який він добре пам’ятає: Даддітс готує себе до того, щоб заговорити якомога виразніше. – Онсі! Онсі, оийя! ОИЙЯ!

2

…кинься! Джонсі, прокинься!

Джонсі підняв голову і спочатку нічого не зміг розрізнити. Очі закривало мокре від поту скуйовджене волосся. Він прибрав його з обличчя, сподіваючись побачити свою спальню – або спальню в «Дірі в стіні», або, ще краще, спальню свого бруклінського будинку, – але не судилося. Він, як і раніше, перебував у кабінеті складу братів Трекерів. Джонсі заснув, сидячи за столом, і йому наснилося, як багато років тому вони телефонували Даддітсові. У житті все так і було, крім запаморочливої спеки. Якщо вже на те пішло, у закладі старого Ґосселіна, навпаки, завжди було прохолодно, він через скнарість ніколи не опалював як слід. Спека пробралася в сон, бо спекотно було тут. Господи Боже, тут, здається, градусів сто або навіть усі сто десять[144].

«Піч зіпсувалась, – подумав він і підвівся. – Або будівля горить. У будь-якому разі, потрібно забиратися звідси, або я тут підсмажуся живцем».

Джонсі обійшов стіл, не помічаючи, що стіл змінився, не помічаючи, що, коли він поспішив до дверей, щось торкнулося його маківки. Він уже взявся був за ручку замка однією рукою і за собачку другою, коли згадав, що Даддітс уві сні переконував його не виходити, бо зовні на нього чекає Сірий.

Виявилося, що так і є. Він чекав прямо за дверима. У складі спогадів, до яких тепер мав повний доступ.

Джонсі розчепірив спітнілі пальці на дерев’яній панелі дверей. Волосся знову впало на очі, але він цього не помітив.

– Сірий, – прошепотів він. – Ти там? Так, ти там.

Немає відповіді, але Сірий був там, це точно. Він стояв, нахиливши набік безволосу сіру подобу голови, і не зводив блискучих чорних очей із ручки дверей, чекаючи, коли вона ворухнеться. Чекаючи, коли Джонсі вибіжить зі свого притулку. А що потім?

Прощавайте, дошкульні людські думки. Прощавайте, зайві й тривожні людські емоції.

Прощавай, Джонсі.

– Сірий, ти намагаєшся мене викурити?

Як і раніше, немає відповіді. Джонсі вона й не була потрібна. Адже Сірий отримав доступ до всіх кнопок керування, так? У тому числі й тих, які відповідають за температуру. Наскільки високо він її підняв? Цього Джонсі не знав, але він знав, що температура далі підвищується. Пасок, що зціплював груди, зробився ще гарячішим і важчим. Дихати було важко, у скронях гупало.

«Вікно. Що там з вікном?»

Відчувши приплив надії, Джонсі повернувся до вікна і припав спиною до дверей.

За вікном стояла пітьма – ось тобі й вічний день жовтня 1978 року, – під’їзна дорога, що тяглася вздовж складу братів Трекерів, була похована під сніговими заметами. Ніколи, навіть у дитинстві, сніг не вабив Джонсі так сильно. Він уявив, як виривається крізь вікно, немов Еррол Флінн у якомусь старому фільмі про піратів, кидається в сніг і заривається палаючим обличчям у його благословенну білу прохолоду.

Так, а потім відчуття рук Сірого в себе на шиї. У нього на руках по три пальці, але вони, напевне, сильні і вмить витиснуть із нього життя. Навіть якщо він спробує зробити у вікні хоча б шпаринку, щоб впустити трохи холодного нічного повітря, Сірий пробереться всередину і наскочить на нього, як вампір. Тому що ця частина світу Джонсі небезпечна. Ця частина – відвойована територія.

«Вибір невеликий. І те, і те паскудне».

– Виходь, – нарешті мовив крізь двері Сірий голосом самого Джонсі. – Я все зроблю швидко. Ти ж не хочеш тут підсмажитись… чи хочеш?

Джонсі раптом побачив, що перед вікном стоїть стіл, якого тут узагалі не було, коли він уперше опинився в цьому кабінеті. До того як він заснув, це був звичайний дерев’яний стіл, найпростіша модель, яку можна купити в магазині офісних меблів, якщо в тебе зовсім скрутно з грошима. У якусь хвилину – коли саме це сталося, він пригадати не міг – на столі з’явився телефон. Звичайний чорний телефон. Такий же простий і без претензій, як сам стіл.

Тепер же він побачив, що стіл перетворився на дубове бюро, точну копію того, що стояло в кабінеті його бруклінської квартири, а телефон зробився блакитним «Трімлайном» із кнопками на трубці, таким самим, як у його університетському офісі. Джонсі змахнув із лоба рясний, теплий, як сеча, піт і тільки тепер помітив, що торкалося його голови.

Ловець снів.

Ловець снів із «Діри в стіні».

– Свята срака, – прошепотів він. – Я вже прикрашаю приміщення.

Звичайно, чому б ні? Хіба навіть засуджені на смерть не прикрашають свої камери, як можуть? Але якщо він зміг додати бюро, ловця снів і телефон, тоді, можливо…

Джонсі заплющив очі й зосередився, намагаючись викликати в пам’яті образ свого кабінету в Брукліні. На мить він розгубився, бо в нього виникло питання: якщо його спогади зберігаються за дверима, як він може орудувати ними тут? Відповідь, яку він знайшов, виявилася занадто простою: спогади – у нього в голові, де завжди й були. Картонні коробки в сховищі – це те, що Генрі міг би назвати екстеріоризацією, його способом уявити наочно те, до чого отримав доступ Сірий.

«Забудь. Думай про те, що треба. Кабінет у Брукліні. Уявляй кабінет у Брукліні».

– Що ти робиш? – спитав Сірий. Запобіглива самовпевненість зникла з його голосу. – Якого біса ти робиш?

Джонсі на це посміхнувся, не втримався, але від своєї справи не відволікся. Він уявляв не просто кабінет, а одну конкретну стіну в кабінеті… там, біля дверей, що вели до маленького туалету… так, ось він, на місці. Термостат «Хонівел». І що тепер казати? Є якесь чарівне слово на кшталт «ахалай-махалай»?

Так.

Не розплющуючи очей, із напівпосмішкою на залитому потом обличчі Джонсі мовив пошепки:

– Даддітс.

Після цього він розплющив очі й подивився на брудну порожню стіну.

На ній висів термостат.

3

– Припини! – закричав Сірий, і Джонсі, переходячи через кімнату, здивувався, до чого знайомим здався його голос; це було все одно що почути в магнітофонному запису один зі своїх рідкісних спалахів гніву (найчастіше причиною подібних спалахів ставав дикий безлад у дитячій). «Ану припинити! Негайно! »

– Поцілуй мене в корму, красунчику, – відповів Джонсі й усміхнувся. Скільки разів його діти хотіли сказати йому щось подібне, коли він починав лаятись? Але потім до нього прийшла неприємна думка. Імовірно, він уже ніколи не побачить свою дворівневу квартиру в Брукліні, а якщо й побачить, то очима, які зараз належать Сірому. Щока, яку цілували діти («Ой, який колючий тато», – говорила Майша), тепер буде щокою Сірого. Губи, які цілувала Карла, так само будуть належати Сірому. А в ліжку, коли вона стискала його і направляла в свою…

Джонсі здригнувся. Потім узявся за термостат… який, побачив він, стояв на 120. Напевне, це був єдиний термостат у світі, який можна було виставити на таку високу температуру. Він повернув ручку ліворуч на півоберта, не знаючи, чого чекати, і відразу ж із захватом відчув подих прохолоди на лобі та щоках. Він із вдячністю підняв голову, підставляючи обличчя під потік повітря, і побачив на стіні під самою стелею витяжку. Нове вдосконалення.

– Як ти це робиш? – закричав Сірий крізь двері. – Чому твоє тіло не об’єднується з байрусом? Як ти взагалі можеш там залишатися?

Джонсі зареготав. Утриматися було геть неможливо.

– Припини, – сказав Сірий, і цього разу його голос прозвучав підкреслено спокійно. Таким голосом він ставив Карлі ультиматум: або лікуйся, або розлучення, мила, тобі обирати. – Знаєш, я можу речі й серйозніші за збільшення температури. Я можу тебе випалити. Або змусити засліпити себе.

Джонсі згадав, як в око Енді Джанаса входила ручка, цей моторошний звук, коли лопається очне яблуко. Але що-що, а блеф він завжди відчував. «Ти останній, а я – твоя система доставки, – подумав Джонсі. – І ти не будеш мене знищувати. Принаймні поки не виконаєш своє завдання».

Він повільно наблизився до дверей, нагадуючи собі, що потрібно бути насторожі, бо, як Ґоллум сказав про Більбо Беґґінса, «хитрий, моє золотце, так, дуже хитрий».

– Сірий? – скрадливо промовив він.

Нема відповіді.

– Сірий, як ти зараз виглядаєш? На що ви схожі, коли стаєте самими собою? Трошки менше сірого і більше рожевого? На руках на кілька пальців більше? Трохи волосся на голові? На ногах пальчики з’являються, яєчка відростають?

Нема відповіді.

– Починаєш ставати схожим на мене, Сірий? Починаєш думати, як я? Тобі це не подобається, так? Чи подобається?

Тиша. І Джонсі зрозумів, що Сірий пішов. Він розвернувся й кинувся до вікна, помічаючи на ходу нові зміни. Гравюра Карріера та Айвза[145] на одній стіні, репродукція Ван Ґоґа на іншій («Маргаритки», подарунок на Різдво від Генрі), а на столі – магічна куля запитань і відповідей, яку він тримав удома. Але на все це Джонсі не звертав уваги. Він хоче бачити, що задумав Сірий, на чому тепер він зосередився.

4

Почати з того, що внутрішній простір машини змінився. Замість оливково-бурої простоти казенного пікапа Енді Джанаса (на пасажирському сидінні – планшетка з паперами та бланками, під приладовою панеллю – рипуче радіо), він опинився в розкішному салоні «Додж Рема» з сірими велюровими сидіннями і такою кількістю кнопок, якої, напевне, і в кабіні реактивного літака не побачиш. На бардачку – наклейка з написом: «Я СВОГО БОРДЕР-КОЛІ». Вищезгаданий бордер-колі був тут же, мирно спав собі під пасажирським сидінням, затишно обгорнувшись хвостом. Це був пес на прізвисько Лед. Джонсі відчув, що може дізнатись ім’я і долю господаря Леда, але навіщо йому це? Десь на північ від місця їхнього нинішнього перебування стояв на узбіччі армійський пікап Джанаса, а водій цієї машини, мабуть, валявся десь тут, поряд. Чому Сірий пожалів собаку, Джонсі не знав.

Потім Лед, піднявши хвіст, пукнув, і Джонсі зрозумів.

5

Він виявив, що, дивлячись у вікно кабінету на складі братів Трекерів і зосередившись, може дивитися власними очима. Сніг ішов як ніколи рясно, але, подібно до армійського пікапа, «додж» був оснащений повним приводом і просувався вперед доволі впевнено. У протилежний бік, на північ, у напрямку Джефферсон-тракт, високо над дорогою тягся ланцюжок вогнів – конвой армійських вантажівок. Потім з іншого боку крізь рухому стіну снігу проступив світловідбивний знак – білі літери на зеленому тлі – «ДЕРРІ – НАСТУПНІ 5 ПОВОРОТІВ».

Тут уже була помітна робота міських снігоочисників, і, хоча машин на дорозі майже не було (у такий час їх тут не було б навіть у гарну погоду), проїхати по шосе можна було без особливого клопоту. Сірий додав швидкості, розігнавши «Рем» до сорока миль на годину. Минувши три повороти, добре знайомі Джонсі з дитинства («КАНЗАС-СТРИТ», «АЕРОПОРТ», «АПМАЙЛ-ГІЛЛ / СТРОФОРД-ПАРК»), вони поїхали повільніше.

Раптом у Джонсі сяйнула думка.

Він подивився на коробки, які притягнув сюди, більшість із написом «ДАДДІТС», але кілька з позначкою «ДЕРРІ». Останні були схоплені про всяк випадок. Сірий вважав, що все ще має у своєму розпорядженні потрібні йому спогади – потрібну ін формацію, – але, якщо Джонсі має рацію щодо того, куди вони прямують, на Сірого чекає сюрприз. Джонсі не знав, радіти чи лякатись, і раптом зрозумів, що переживає обидва ці почуття.

З’явився зелений вказівник «ПОВОРОТ 25 – ВІТЧЕМ-СТРИТ». Рука Джонсі рухнула поворотник.

Він звернув на Вічем, а через півмилі – ліворуч на Картер-стрит. Картер ішла назад нагору крутим схилом до Апмайл-гілл і Канзас-стрит на іншому боці того, що колись було порослим густим лісом пагорбом, де в минулому розташовувалося квітуче поселення індіанців мікмак. Вулицю востаннє чистили кілька годин тому, але повний привід показав себе якнайкраще. «Рем» прокладав собі шлях серед великих снігових кучугурів обабіч дороги – це були машини, залишені на вулиці з порушенням муніципальних правил паркування під час рясних снігопадів.

Десь на середині вулиці Сірий знову повернув, цього разу на ще вужчу дорогу під назвою Картер-Лукаут. «Рем» вильнув, задню частину його занесло вбік. Лед підняв голову, гавкнув і поклав ніс назад на килимок, коли шини, вчепившись у сніг, понесли «Рем» далі.

Джонсі стояв біля свого вікна у світ і зачаровано чекав, коли Сірий дізнається… Коли він дізнається.

Коли промені фар «Рема», ковзнувши по верхівці, не вихопили з темряви нічого, крім звихреного снігу, Сірий не здивувався. Він був упевнений, що побачить її через кілька секунд. Звичайно, побачить… Ще мить, і він побачить велику білу вежу, яка височіє на початку спуску на Канзас-стрит; вежу зі спіраллю вікон. Ще кілька секунд…

Ось тільки секунд більше не залишилося. «Рем», прогризаючи сніг, здерся на вершину пагорба, який колись звався Стендпайп-гілл. Тут Картер-Лукаут – і ще три-чотири такі самі вузькі вулички – впирались у великий відкритий круг. Вони опинилися на найвищій точці Деррі, відкритому майданчику. Вітер завивав, як банші[146], п’ятдесят миль на годину[147], з поривами до сімдесяти і навіть вісімдесяти, анітрохи не слабшаючи. У світлі високо посаджених фар «Рема» сніг, здавалося, летів горизонтально, така собі кинджальна буря.

Сірий завмер. Руки Джонсі зісковзнули з керма і знесилено обвисли з боків від тіла Джонсі, як підстрелені в небі птахи. Через якийсь час Сірий пробурмотів:

– Де вона?

Ліва рука піднялася, намацала ручку й відчинила дверцята. Він висунув одну ногу, а потім упав на коліна Джонсі в замет, коли порив вітру вирвав з руки дверцята. Підвівшись, він обійшов машину, куртка його метлялась, а штанини джинсів лопотіли, як вітрила під час шторму. На вітрі було жахливо холодно (у кабінеті складу братів Трекерів температура за лічені секунди впала нижче від нуля), але червоно-чорній хмарі, яка тепер займала майже весь мозок Джонсі і керувала тілом Джонсі, на це було начхати.

– Де вона? – прокричав Сірий у пащу хуртовини. – Де ця довбана ВОДОНАПІРНА ВЕЖА?

Джонсі не треба було підвищувати голос хоч у яку хуртовину. Сірий почує навіть його найтихіший шепіт.

– Ха-ха, Сірий, – промовив він. – Обломчик вийшов. Схоже, тебе пошили в дурні. Водонапірну Вежу знесло ще в 1985 році.

6

Джонсі подумав: ще трохи бездіяльності, і Сірий улаштує справжню істерику – можливо, навіть почне качатися по снігу і смикати ногами, як маленька дитина. Хоч як Сірий пручався, він не міг устояти перед емоційною хімією Джонсі, так само як не може встояти перед випивкою алкоголік, який дістав ключ від бару.

Але він не впав у нападі нестримної люті, натомість жбурнув тіло Джонсі через голу верхівку пагорба до приземкуватого кам’яного п’єдесталу, який стояв на тому місці, де він розраховував знайти сховище міської питної води, сімсот тисяч галонів. Він упав у сніг, незграбно підвівся і, припадаючи на поранену ногу Джонсі, поплентався далі, знову впав і знову підвівся, весь цей час не перестаючи сипати до снігової бурі дитячими лайками Бобра: пиздець; поцілуй мене в корму; пожуй м’ясця; хоч стій, хоч трахай; наклади у свій хріновий капелюх і надягни його задом наперед, Брюсе. В устах Бобра (або Генрі, або Піта) це завжди звучало кумедно. Тут же, на безлюдному пагорбі, коли їх назустріч зубастому вітру вигукувало, спотикаючись і чвалаючи вперед, чудовисько, яке набуло людської подоби, ці слова звучали жахливо.

Він, воно, ким би там не був Сірий, нарешті добрався до п’єдесталу, який досить яскраво освітлювали фари «Рема». Конструкція заввишки з дитину, близько п’яти футів[148], була збудована з дикого каменю, подібно до більшості кам’яних стін у Новій Англії. Нагорі були дві бронзові фігури: хлопчик і дівчинка, що тримаються за руки та схилили голови, ніби під час молитви або від горя.

П’єдестал майже повністю занесло снігом, але верхню частину таблички на фасаді ще було видно. Сірий упав на коліна Джонсі, зчистив сніг і прочитав:

ЗАГИБЛИМ ПІД ЧАС БУРІ

31 ТРАВНЯ 1985 РОКУ

І ДІТЯМ

УСІМ ДІТЯМ

З ЛЮБОВ’Ю ВІД БІЛЛА, БЕНА, БЕВ, ЕДДІ, РІЧІ, СТЕНА, МАЙКА

КЛУБ НЕВДАХ

Через усю табличку червоною фарбою з балончика кривими літерами, теж чудово видними у світлі фар, було виведено:

ПЕННІВАЙЗ ЖИВИЙ

7

Сірий стояв на колінах і дивився на табличку майже п’ять хвилин, не звертаючи уваги на дедалі більше оніміння в кінцівках Джонсі. (Та й навіщо йому звертати на це увагу? Джонсі для нього – мов та машина напрокат: ганяй де хочеш і як хочеш, гаси бички об килимки.) Він намагався зрозуміти, що все це означає. Буря? Діти? Невдахи? Хто такий або що таке Пеннівайз? І найголовніше: де водонапірна Вежа, яку спогади Джонсі наполегливо ставили саме на це місце?

Нарешті він підвівся, кульгаючи, повернувся до машини, сів і ввімкнув обігрів. У пориві гарячого повітря тіло Джонсі затрусило. Доволі скоро Сірий уже знову стояв біля замкнених дверей кабінету, вимагаючи пояснень.

– Що ж ти так лютуєш? – поцікавився Джонсі лагідно, але посміхаючись. Чи відчував це Сірий? – Невже ти чекав, що я допомагатиму тобі? Та облиш, приятелю… Не знаю всіх подробиць, але добре уявляю собі загальний план: років за двадцять уся Земля перетворюється на велику червону кулю. Ніяких тобі озонових дір, але й ніяких людей теж.

– Ти зі мною не хитруй! Не смій!

Джонсі насилу стримав бажання довести Сірого до чергової істерики. Він вважав, що непроханий гість не зможе пробитися крізь двері, що їх розділяють, хоч би як лютував. Але який сенс улаштовувати таку перевірку? До того ж Джонсі був емоційно виснажений, нерви підводили, у роті стояв металевий присмак.

– Як її може там не бути?

Сірий поклав руку на центр керма. Загув клаксон. Лед скинув голову і подивився на людину за кермом великими нервовими очима.

– Ти не можеш мені брехати! Я розпоряджаюся твоїми спогадами!

– Ну… Кілька штук я забрав собі. Пам’ятаєш?

– Які? Скажи.

– Навіщо? – запитав Джонсі. – Що я за це матиму?

Сірий замовк. Джонсі відчув, як він перебирає різні файли. Потім раптом із-під дверей і крізь вентиляційну витяжку в кабінет почали проникати запахи. Його улюблені: попкорн, кава, юшка, що готувала мати. Шлунок миттєво заревів.

– Звичайно, я не можу тобі обіцяти юшку, яку готувала твоя мати, – сказав Сірий, – але я тебе нагодую. А ти ж голодний, правда?

– Коли ти катаєшся в моєму тілі й жереш мої емоції, було б дивно, якби я не хотів їсти, – відповів Джонсі.

– На південь звідси є один заклад, «Дайзартс»[149]. Якщо вірити тобі, він відчинений цілодобово, а це означає весь час. Чи й щодо цього ти теж брешеш?

– Я ніколи не брехав, – заперечив Джонсі. – Як ти сказав, я не можу брехати. У тебе в руках усі кнопки, усі спогади, у тебе в руках усе, крім того, що міститься тут.

– Де тут? Як узагалі може бути якесь тут?

– Не знаю, – чесно відповів Джонсі. – Звідки мені знати, що ти нагодуєш мене?

– Тому що я мушу це робити, – зі свого боку дверей мовив Сірий, і Джонсі зрозумів, що він теж не бреше. Якщо іноді не підливати бензину, машина не поїде. – Якщо ти вдовольниш мою цікавість, я нагодую тебе тим, чого ти захочеш. Якщо ні…

Запахи, що сочилися з-під дверей, змінилися, тепер це був різкий сморід гнилих броколі та брюссельської капусти.

– Гаразд, – сказав Джонсі. – Я розповім тобі все, що знаю, а ти візьмеш у «Дайзартс» млинці та бекон. Сніданки цілодобово, ти в курсі. Домовились?

– Домовились. Відчиняй двері, потиснемо руки.

Джонсі від подиву навіть посміхнувся – це була перша спроба Сірого пожартувати, і, треба сказати, не така погана. Він подивився в дзеркало заднього огляду і побачив схожу посмішку на губах, які йому вже не належали. Від цього було трохи моторошно.

– Частину з рукостисканням пропустимо, – сказав він.

– Розповідай.

– Гаразд, тільки попереджаю: якщо не виконаєш обіцянки, більше жодного слова від мене не почуєш.

– Матиму на увазі.

Пікап стояв на вершині Стендпайп-гілл, злегка погойдуючись на ресорах, із фар ніби стирчали циліндри наповненого снігом світла. Джонсі розповів Сірому те, що знав. На його думку, це було ідеальне місце, щоб розповідати страшні історії.

8

Для Деррі 1984 і 1985 роки стали часом сумних подій. Улітку 1984-го троє місцевих хлопців утопили в Каналі гомосексуаліста. Протягом наступних десяти місяців кількох дітей убив психопат, який іноді вдягався клоуном.

– Хто такий цей Джон Вейн Ґейсі[150]? – запитав Сірий. – Це він убивав дітей?

– Ні, просто один із Середнього Заходу з подібним modus operandi[151], – відповів Джонсі. – Тобі незрозумілі багато перехресних зв’язків моїх думок, так? Можу посперечатись, у вас там, звідки ти родом, поетів небагато.

На це Сірий не відповів. Джонсі сумнівався, що він знає, хто такі поети. І що йому це цікаво.

– У будь-якому разі, – продовжив Джонсі, – останньою неприємністю став якийсь ненормальний ураган. Він налетів на місто 31 травня 1985 року. Тоді загинуло понад шістдесят осіб. Водонапірну Вежу повалило, і вона скотилась отуди, на Канзас-стрит. – Він указав праворуч від машини, де земля різко йшла вниз і губилася в темряві. – Майже три чверті мільйона галонів води ринуло з Апмайл-гілл на ділову частину міста й майже зруйнувало її. Буря трапилася, коли я складав випускні. Батько зателефонував мені й розповів, але я, звичайно ж, знав про це – це було в усіх новинах.

Джонсі замислився, замовк і обвів поглядом кабінет, який був уже не порожнім і занедбаним, а добре вмебльованим (підсвідомість додала диван із його будинку та крісло Імса[152], яке він одного разу бачив у каталозі Музею сучасного мистецтва, – чудова річ, але йому не по кишені) і цілком приємним на вигляд… Явно приємнішим, ніж холодний засніжений світ, у якому зараз доводиться мешкати загарбникові його тіла.

– Генрі теж був в університеті. У Гарварді. Піт гіпував на Західному узбережжі. Бобер нудьгував у дворічному коледжі на півдні штату, де переважно, як він потім казав, займався тим, що курив гашиш і грав у відеоігри.

Тільки Даддітс перебував тут, у Деррі, коли налетів ураган… але Джонсі не хотів вимовляти його ім’я.

Сірий нічого не сказав, але Джонсі виразно відчув його нетерпіння. Сірого цікавила виключно водонапірна Вежа. І те, як Джонсі його обдурив.

– Слухай, Сірий… Якщо хтось когось і обдурив, то це ти сам себе. Я всього лише забрав кілька коробок «Деррі» й переніс сюди, поки ти був зайнятий убивством того бідного солдата.

– Бідні солдати прилетіли на повітряних кораблях і вбили всіх моїх родичів, яких змогли знайти.

– Та облиш. Ви, хлопці, з’явилися сюди не для того, щоб запросити нас до Галактичного Книжкового Клубу.

– А що б це змінило?

– Не будемо вигадувати гіпотез, – сказав Джонсі. – Після того, що ти зробив із Пітом і тим військовим, у мене немає навіть найменшого бажання вести з тобою інтелектуальні дискусії.

– Ми робимо те, що нам доводиться робити.

– Можливо, але, коли ти гадаєш, що я тобі допомагатиму, ти божевільний.

Собака подивився на Джонсі з іще більшим занепокоєнням, він явно не звик до господарів, які ведуть жваві бесіди самі з собою.

– Вежа завалилась у 1985-му, шістнадцять років тому, і ти вкрав цей спогад?

– Загалом так, хоча, я гадаю, засудити мене за це в тебе навряд чи вийде, тому що спогади належали мені від початку.

– Що ще ти вкрав?

– Це моя справа, а твоя – думати й гадати.

Двері здригнулися від гучного, роздратованого удару. Джонсі знову згадалася казка про трьох поросят. Дуйте і плюйте, Сірий, насолоджуйтесь сумнівними принадами люті.

Але Сірий, судячи з усього, відійшов від дверей.

– Сірий? – покликав Джонсі. – Гей, ти тільки не лютуй там, гаразд?

Джонсі здогадався, що Сірий міг попрямувати на пошуки подальшої інформації. Водонапірна Вежа більше не існувала, але Деррі нікуди не подівся, отже, вода має надходити з якогось іншого місця. Чи знав Джонсі, де це інше місце?

Джонсі не знав. У нього збереглися невиразні спогади про те, як спекотного літа, повернувшись із університету додому, він пив багато води з пляшок, але це й усе. Зрештою вода знову потекла з кранів, але чи замислювався про це двадцятиоднорічний хлопець, якого тоді найбільше в житті цікавило, як залізти в трусики Мері Шратт? Вода надходить, ти п’єш. Тебе не хвилює, звідки вона береться, якщо від неї не нудить і не починається пронос.

Що це? Сірий відчув розчарування? Чи здалося? Джонсі всією душею сподівався, що не здалося.

Це в нього чудово вийшло… За часів їхньої безпутної юності вся їхня четвірка назвала б це «дав просратися».

9

Роберта Кейвелл пробудилася від поганого сну і подивилася праворуч від себе, майже очікуючи побачити лише темряву. Але на варті біля ліжка заспокійливо світилися блакитні цифри, і це означало, що електрика не вимкнулась. Дивна річ – вітер он як завиває.

«1:04 a. m.» світилося на годиннику. Роберта ввімкнула лампу – треба користуватися, поки ще є можливість, – і випила трохи води зі склянки. Що її розбудило? Вітер? Поганий сон? Так, сон, звичайно, був неприємний, якісь інопланетяни з променями смерті, всі кудись біжать, але навряд чи вона прокинулася від цього.

Потім вітер стих, і вона почула, що її розбудило: голос Даддітса внизу. Даддітс… співає? Чи можливе таке? До того ж після вчорашнього жахливого дня і вечора?

«Оееер оер!» – тільки й було чути з другої до п’ятої години. «Бобер помер!» Невтішний Даддітс довів себе до крові з носа. Вона боялася цього. Коли йшла кров, іноді її неможливо було зупинити підручними засобами і доводилося везти Даддітса до лікарні. Цього разу кровотечу зупинити вона зуміла: запхнула в ніздрі вату і пощипала його перенісся між очима. Вона телефонувала лікареві Бріско запитати, чи можна дати Даддітсу жовту таблетку валіуму, але Бріско, бачте, відбув до Нассау. Його заміняв інший лікар, якийсь вилупок у білому халаті, який Даддітса жодного разу в житті не бачив, і Роберта навіть не стала до нього звертатися. Вона просто дала Даддітсу валіум, змастила його бідні сухі губи та порожнину рота тампоном, просоченим гліцерином зі смаком лимона, який йому найбільше подобався. У роті в нього постійно з’являлися ранки й виразки, навіть коли закінчився курс хіміотерапії. А з хіміотерапією покінчено. Ніхто з лікарів – ні Бріско, ні будь-хто інший – не хотів визнавати цього, тому пластиковий катетер так і не був знятий. Роберта не дозволить знову провести свого хлопчика крізь це пекло.

Коли він проковтнув пігулку, вона лягла до нього в ліжко, обійняла (обережно, щоб не потривожити його лівий бік, де під бинтами був прихований катетер) і заспівала йому. Але не колискову Бобра. Ні, тільки не сьогодні.

Нарешті він почав заспокоюватись, і, коли їй здалося, що він заснув, вона обережно витягла ватяні грудочки з його ніздрів. Друга трохи застрягла, і в Даддітса розплющились очі – немов прекрасне зелене сяйво освітило кімнату. Ці очі – його справжній дар, іноді думала вона, а не ота його інша особливість… здатність бачити всілякі там лінії та інше.

– Аммо?

– Що, Дадді?

– Оер у аю?

У неї стиснулося серце від цих слів і від думки про кумедну шкіряну куртку Бобра, яку він так любив, що заносив до дірок. Якби йшлося про когось іншого, про кого завгодно, тільки не про одного з чотирьох його друзів дитинства, вона б поставила під сумнів передчуття Даддітса. Але якщо Даддітс каже, що Бобер помер, то Бобер майже напевне мертвий.

– Так, сонечко, я впевнена, він у раю. Спи.

Ще одну довгу мить чудесні зелені очі вдивлялися в її очі, і вона вже вирішила була, що він зараз знову заплаче. Одна сльоза, велика й ідеальної форми, все ж скотилася по його щетинистій щоці. Йому тепер було так важко голитись, іноді навіть електробритва «Норелко» лишала на шкірі невеликі порізи, які потім годинами сочилися кров’ю. Потім його очі знову заплющились, і вона тихенько вийшла з кімнати.

Коли стемніло і вона взялася варити йому вівсянку (будь-яка їжа, крім найлегшої, тепер викликала в нього блювоту – ще одна певна ознака того, що кінець уже близько), кошмар почався знову. Уже налякана все більш дивними новинами, які надходили з Джефферсон-тракт, вона з калатанням серця кинулася до його кімнати. Даддітс сидів на ліжку і мотав головою з боку в бік, як уперта дитина. Кровотеча з носа відновилась, і з кожним рухом голови з носа зривалися червоні краплинки. Вони падали на подушку і навіть залетіли на фотографію Остіна Паверса з автографом («Круто, бебі!» – було написано на ній унизу) та пляшечки на столі: ополіскувач для рота, компазин, перкоцет, мультивітаміни, від яких, здається, не було жодної користі, висока баночка з лимонними гліцериновими тампонами.

Цього разу він повідомив про смерть Піта. Милий, хай і не дуже тямущий Пітер Мур. Господи Боже, невже це правда? І про Бобра, і про Піта?

Другий напад істеричної скорботи протривав не так довго, можливо, через те, що перший напад виснажив Даддітса. Їй знову, дякувати Богові, вдалося вгамувати кровотечу, після цього вона стала міняти постіль, попередньо пересадивши сина на стілець біля вікна. Там він сидів, дивлячись на снігопад, час від часу схлипуючи, іноді видаючи гучні вологі зітхання, від яких у неї всередині все розривалося. Їй ставало боляче лише від погляду на нього: який він худенький, сама тінь залишилась, а який блідий, який лисий. Вона передала йому його бейсболку з емблемою клубу «Ред Сокс» і підписом великого Педро Мартинеса[153] на козирку («Коли ти помираєш, до тебе потрапляє стільки цікавих речей», – іноді дивувалася вона), вирішивши, що так близько до скла в нього може змерзнути голова, але Даддітс не схотів її вдягати. Просто поклав собі на коліна і дивився в темряву великими нещасними очима.

Нарешті вона поклала його назад у ліжко, і зелені очі сина знову дивилися на неї в усьому своєму моторошному передсмертному сяйві.

- Ііт еж у аю?

– Звичайно, він теж у раю.

Вона не хотіла плакати, відчайдушно не хотіла, це могло знову його схвилювати, але відчула, як на очі навертаються сльози. Її голова була вагітна ними, і щоразу, коли вона робила вдих, у носі відчувався смак моря.

– У аю ф Оом?

– Так, милий.

- Іа поачу Ооа і Ііта у аю?

– Так, побачиш. Але ще не скоро.

Його очі заплющилися. Роберта ще довго сиділа біля нього на ліжку, втупившись поглядом у свої руки, сумна, як сама печаль, самотня, як сама самотність.

Тепер же вона поспішила вниз, і так, він дійсно співав. Вільно володіючи мовою Даддітса (та й як же їй було нею не володіти, якщо понад тридцять років це була її друга мова), вона, навіть не замислюючись, переклала протяжні склади: «Скубі-Дубі-Ду, де подівся ти? Є в нас справ багато. Скубі-Дубі-Ду, нам допоможи, будемо чекати».

Вона забігла до кімнати, не знаючи, чого чекати. Але точно не цього: у кімнаті яскраво горіло світло, а Даддітс був повністю вдягнений, уперше після попередньої (і, якщо вірити доктору Бріско, останньої) ремісії. В улюблених вельветових штанях, теплому жилеті поверх футболки з зображенням Ґрінча і в бейсболці «Ред Сокс», він сидів на стільці біля вікна і дивився в ніч. На обличчі його тепер не було ні тривоги, ні сліз. Він вдивлявся в снігову бурю з ясноокою впевненістю, що змусила її згадати колишні часи, до хвороби, яка давалася взнаки ледь помітними, здавалося б, несерйозними симптомами: задишка й утома після короткої гри у фрисбі надворі, занадто великі синці після навіть незначних забиттів і те, як довго вони не проходили. Так він, бувало, дивився, коли…

Але вона не могла думати, вона була занадто стривожена, щоб думати.

– Даддітсе! Дадді, що…

– Аммо! Е оя аізка?

«Мамо, де моя валізка для сніданків?»

– На кухні, але, Дадді, ніч надворі. Іде сніг. Ти ні…

Нікуди не підеш, хотіла вона сказати, звичайно ж, але слова ці не захотіли злітати з язика. Його очі так світилися, були такими живими. Таке ясне світло в його очах, напевне, повинне було порадувати її, але чомусь, навпаки, злякало.

– Еі ііна оя оока! Еі ііуен ій іанок!

«Мені потрібна моя валізка. Мені потрібен мій сніданок!»

– Ні, Даддітсе, – намагаючись бути твердою. – Тобі потрібно роздягтись і лягти. Ось що тобі потрібне, більше нічого. Нумо. Я допоможу.

Але, коли вона підійшла, він підняв руки і схрестив їх на вузьких грудях, долоня правої руки притиснута до лівої щоки, долоня лівої руки – до правої. З самого раннього дитинства це був його єдиний спосіб чинити опір. Зазвичай цього вистачало. Вистачило й зараз. Їй не хотілося його знову засмучувати, щоб у нього знову носом пішла кров, але вона не мала наміру збирати і класти у валізку зі Скубі-Ду сніданок у п’ятнадцять хвилин на другу ночі. Ні.

Вона відійшла й сіла на край ліжка. У кімнаті було тепло, але вона змерзла, навіть у щільній фланелевій нічній сорочці. Даддітс повільно опустив руки, насторожено спостерігаючи за нею.

– Можеш сидіти, якщо хочеш, – сказала вона. – Але що сталося? Тобі щось наснилося, Дадді? Щось погане?

Можливо, й наснилося, але не погане. Інакше в нього обличчя б так не світилось. І тільки зараз вона впізнала цей вираз: так він часто виглядав у вісімдесятих, у ті славні часи, коли Генрі, Піт, Бобер і Джонсі ще не розійшлися кожен своєю дорогою, до того як вони стали телефонувати й відвідувати його все рідше, поспішаючи зажити дорослим життям і забувши того, кому довелося залишитись позаду.

Такий вираз з’являвся на його обличчі, коли особливе чуття підказувало, що друзі йдуть до нього в гості. А іноді вони разом ішли гуляти в Строфорд-парк або Барренс (туди їм ходити було не можна, але вони все одно ходили – і вона, і Алфі знали про це, й одного разу похід туди закінчився тим, що вони потрапили на першу шпальту газети). Іноді Алфі або хтось із їхніх мам або тат возив їх до аеропорту на міні-гольф або до «Міста розваг» у Ньюпорті, і в ці дні вона завжди збирала сендвічі, печиво і термос молока в жовту валізку для сніданків Даддітса.

«Він думає, що до нього їдуть друзі. Напевне, Генрі або Джонсі, тому він говорить, що Піт і Бобер…»

І раптом, поки вона сиділа на ліжку Даддітса, склавши на колінах руки, їй примарилася жахлива картина. Глупа ніч. Третя година. Лунає стукіт у двері. Вона йде відчиняти. Не хоче, але йде, не в силі себе зупинити. І на порозі стоять мертві, а не живі. На порозі Бобер і Піт, які повернулися в дитинство, такі, якими були того дня, коли вона їх уперше побачила, коли вони врятували Дадді від бозна-яких знущань і привели його додому. В її уяві на Бобрі була його байкерська куртка з блискавками, а на Піті – водолазка з написом «NASA» на лівому боці грудей, якою він так пишався. Але обличчя їхні холодні й бліді, очі вкриті матовою трупною виноградно-чорною поволокою. Вона побачила, як Бобер ступив уперед, не посміхаючись, не впізнаючи її. Він діловито простягає бліді руки-щупальця. «Ми прийшли по Даддітса, місіс Кейвелл. Ми мертві, він тепер теж».

Тремтіння пробігає всім її тілом, руки міцно стискаються. Даддітс цього не побачив. Він знову дивився у вікно, нетерпляче й очікувально. І дуже м’яко знову заводив свою пісню:

– Уї-Уї-У, е оіся и? Е у ас спав аато…

10

– Сірий?

Немає відповіді. Джонсі стояв біля дверей кабінету, який уже остаточно перетворився на його кабінет і вже нічим не нагадував склад братів Трекерів, крім хіба що бруду на вікнах (нудна порнографія з задертою спідницею поступилася місцем «Маргариткам» Ван Ґоґа), дедалі сильніше відчуваючи занепокоєння. Що ця потвора шукає?

– Сірий, ти де?

Знову ніякої відповіді, але цього разу виникло відчуття, що Сірий повернувся… і був щасливий. Сучий син був щасливий.

Джонсі це дуже не сподобалося.

– Слухай, – сказав він, тепер притискаючись до дверей свого притулку не тільки руками, а й лобом. – Я маю пропозицію, друже мій… Ти ж уже наполовину людина, то чому б не стати нею остаточно? Гадаю, ми могли б співіснувати. Я б тобі показав, що тут до чого. Морозиво – класна штука, пиво – ще краще. Що скажеш?

Він підозрював, що для Сірого як для безформної істоти пропозиція набути якоїсь форми була великою спокусою; так, просто казкова пропозиція.

Однак, схоже, пропозиція виявилася недостатньо привабливою.

Крутнувся стартер, заревів мотор пікапа.

– Куди їдемо, приятелю? Гадаєш, ми можемо спуститися зі Стендпайп-гілл?

Немає відповіді, тільки це огидне відчуття, що Сірий щось шукав… і знайшов.

Джонсі швидко визирнув у вікно і побачив, як світло фар ковзнуло по меморіалу. Табличку знову занесло, отже, вони простояли тут доволі довго.

Повільно, обережно пробиваючи шлях крізь замети, які доходили до бампера, «Додж Рем» почав спускатися.

Через двадцять хвилин вони опинилися на шосе і знову взяли курс на південь.

Розділ 17
Герої

1

Розбудити Овена криком Генрі не зміг – той так утомився, що спав надто міцно, – тому покликав його подумки. Виявилося, що тепер, коли байрус поширився, робити це набагато легше. Він уже ріс на трьох пальцях правої руки і майже заповнив ліву вушну раковину губчастою сверблячою рослинністю. Крім цього, випало ще двійко зубів, хоч у дірках поки що нічого не росло.

Курц і Фредді залишалися чистими завдяки Курцовому нелюдському чуттю, але екіпажі бойових гелікоптерів Овена і Джо Блейкі, які вціліли після атаки на «Синього гостя», були заражені байрусом. Після розмови з Генрі Овен постійно чув голоси товаришів по службі, які перегукувались у досі не баченій порожнечі. Усі вони, подібно до нього, приховували інфекцію під товстим зимовим одягом. Але довго так тривати не могло, і ніхто не знав, що робити.

Тож Овен вважав себе щасливчиком. Він, принаймні, мав чим зайнятися.

Постоявши за сараєм біля дротів під напругою і випаливши чергову цигарку, якої йому не дуже й хотілось, Овен вирушив на пошуки Генрі і знайшов його, коли той дерся вгору крутим, порослим кущами схилом. Згори було чути шум дитячої гри в бейсбол або софтбол. Генрі був хлопцем, тобто підлітком, і кликав когось на ймення… Джейні? Джолі? Не має значення. Він спав, але був потрібен Овену в реальному світі. Він і так дозволив йому відіспатися на повну (майже на годину довше, ніж планував), але якщо вони збиралися вирушати в дорогу, то саме зараз був слушний час.

«Генрі!» – покликав він.

Підліток здивовано озирнувся. З ним були ще троє хлопчаків… ні, ще четверо. Один дивився в якусь трубку. Вони були наче розмиті, не роздивишся як слід, але Овена це не обходило. Його цікавив тільки Генрі. Не оцей прищавий здивований шкет. Йому був потрібен дорослий чоловік.

«Генрі, прокинься».

«Ні, вона там. Ми повинні її дістати. Ми…»

«Не знаю, хто там у вас, але вона мені триста років не потрібна. Прокинься».

«Ні, я…»

«Уже час, Генрі, прокинься. Прокинься. Прокинься…»

2

«…ти вже, нарешті!»

Генрі з гучним вдихом сів, не розуміючи, хто він і де. Це, звичайно, погано, але є й гірше: він не знав, коли він. Йому вісімнадцять чи майже тридцять вісім? Може, десь посередині? Він відчував запах трави, чув стукіт бити об м’ячик (софтбол, дівчата в жовтих майках грали у софтбол) і крик Піта: «Вона там! Хлопці, здається, вона там!»

– Піт бачив, він бачив лінію, – пробурмотів Генрі, досить туманно розуміючи, про що говорить. Сон уже майже збляк, його яскраві образи змінило щось темне. Щось таке, що він повинен був зробити або спробувати зробити. Він відчув запах сіна і, не так чітко, кислувато-солодкий аромат марихуани.

«Містере, ви можете нам допомогти?»

Великі оленячі очі. Її звали Марша. «Навряд чи, – відповів він їй і додав: – Але все може бути».

«Ну ж бо, прокидайся, Генрі! Уже за чверть четверта. Підйом!»

Цей голос лунав гучніше й вимогливіше, перебиваючи, заглушуючи решту голосів. Так звучить музика в плеєрі, коли тільки-но вставлено нові батарейки, а гучність на максимумі. Голос належав Овену Андергіллу. Він – Генрі Девлін, і, якщо вони хочуть щось спробувати зробити, зараз саме час розпочати.

Генрі встав, скривившись від болю в ногах, спині, плечах і шиї. Там, де не стогнали від болю м’язи, нестерпно чухався байрус, який активно розрісся. Він почувався старезним столітнім дідуганом, доки не зробив перший крок у бік брудного вікна. А потім вирішив, що ні, стодесятилітнім.

3

Побачивши, як у вікні окреслюється силует людини, Овен полегшено кивнув. Генрі рухався, як хворий Мафусаїл, але Овен мав чим це виправити, принаймні на якийсь час. Він украв це в новому лазареті, де панувала така метушня, що ніхто його й не помітив, коли він туди навідався. І весь цей час він не забував захищати фасад свого розуму двома мантрами-блоками, як учив Генрі: «Скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері» і «Так, ми можем-можем, так, ми можем, так, ми можем». Поки що, судячи з усього, допомагало – на нього кілька разів подивилися з подивом, але запитань не ставили. Навіть погода їм сприяла: заметіль продовжувала шаленіти.

У віконному отворі за склом промальовувалось обличчя Генрі, блідий розмитий овал.

«Не знаю, чи вийде, – послав думку Генрі. – Я й ходжу насилу».

«З цим можу допомогти. Відійди од вікна».

Генрі без питань відступив.

В одній із кишень Овенової куртки лежала маленька металева коробочка (на сталевій кришці витиснуто «USMC»[154]), яку він використовував для зберігання своїх документів і посвідчень, коли вирушав на завдання. Коробочку цю йому подарував сам Курц після торішньої операції в Санто-Домінґо – іронія долі. В іншій кишені лежали три камені, які він підібрав під своїм гелікоптером, там, де снігу було менше.

Овен узяв один із них, важкий шматок мейнського граніту, і завмер, вражений образом, що несподівано виник у голові. Мак Кавано, хлопець із команди «Синього Лідера», який під час операції втратив два пальці, сидів у напівтрейлері поруч із Френком Беллсоном з «Синього-3», іншого гелікоптера, який повернувся на базу. Хтось із них увімкнув потужний ліхтар і поставив його на підлогу, як електричну свічку. Яскравий промінь розсіював імлу під стелею. Це відбувалося прямо зараз, менш ніж за п’ятсот ярдів від того місця, де з каменем в одній руці й металевою коробочкою в другій стояв Овен. Кавано і Беллсон сиділи поруч на підлозі трейлера. В обох завелося щось подібне до червоної бороди. Пишна рослинність пробивалася крізь бинти на обрубках пальців Кавано. Обидва тримали пістолети, вставивши дула в рот, і дивились один одному в очі. Думки їхні сплелися в одне. Беллсон подумки вів відлік: «П’ять… чотири… три…»

– Хлопці, ні! – закричав Овен, але вони не могли його почути, їх пов’язував занадто міцний ланцюг, викуваний із рішучості чоловіків, які прийняли остаточне рішення. Вони стануть першими з команди Курца, хто зробить це сьогодні, й Овен сумнівався, що вони будуть останніми.

«Овене? – це подав голос Генрі. – Овене, що від…»

Він натрапив на те, що бачив Овен, і замовк, охоплений жахом.

«…два… один».

Два пістолетні постріли, приглушені ревінням вітру й чотирьох електрогенераторів Циммера. У тьмяному світлі над головами Кавано і Беллсона, немов за помахом чарівної палички, метнулися два фонтанчики крові та мозкової речовини. Овен і Генрі побачили, як у передсмертній судомі востаннє сіпнулася права нога Беллсона. Вона зачепила ліхтар, і на мить стало видно спотворені, обліплені байрусом обличчя. Потім, коли ліхтар покотився по підлозі, проїхавшись світловим колесом по алюмінієвій стіні, картинка згасла, як гасне телевізор, якщо висмикнути з розетки штепсель.

– Боже. Святий Боже, – видихнув Овен.

За вікном знову з’явився Генрі. Овен жестом звелів йому відійти і кинув камінь. Відстань була невеликою, але він промахнувся – камінь ударився об темні від часу планки стіни зліва від цілі. Він узяв другий камінь, зробив глибокий заспокійливий вдих і кинув. Цього разу скло розлетілося.

«У мене для тебе посилочка, Генрі. Приймай».

Крізь діру на місці розбитого скла він закинув до сараю сталеву коробочку.

4

Коробочка впала на підлогу, підскочила й завмерла. Генрі підняв її і відімкнув замочок. Усередині лежали чотири пакетики з фольги.

«Що це?»

«Кишенькові ракети, – відповів Овен. – Як серце?»

«Нормально, наскільки я знаю».

«Чудово. Тому що порівняно з цією гидотою кокаїн здасться валіумом. У кожному пакетику по дві штуки. Ковтай три, решту залиш на потім».

«У мене немає води».

Овен послав мальовничу картинку: південний бік коня, що скаче на північ.

«Прожуєш, красунчику. Зуби, мабуть, ще хоч якісь лишилися?»

Думка була з неприхованою злістю, і Генрі не відразу це зрозумів, але потім, звичайно, до нього дійшло. Якщо сьогодні на світанку він і мав щось усвідомити, то це ймовірність несподіваної втрати друзів.

Пігулки виявилися білими, без назви фармацевтичної компанії і такими гіркими, що горло мало не викинуло їх назад, коли він ковтав.

Ефект був майже миттєвим. Коли Генрі засовував сталеву коробочку до кишені штанів, серце його вже билося з подвійною швидкістю. Коли він підходив до вікна – з потрійною. З кожним швидким підняттям грудей очі ніби вилазили з орбіт. Але негативних відчуттів це не викликало, навпаки, навіть подобалось. До сну більше не хилило, біль як рукою зняло.

– Йоу! – вигукнув він. – Морякові Попаю треба було б спробувати кілька баночок цього лайна!

І він розсміявся, тому що розмови вголос тепер здавалися такими смішними, немов якась архаїчна форма спілкування, і тому що йому стало так добре.

«Може, не треба так кричати?»

«Добре! ДОБРЕ!»

Навіть думки немов набули нової кришталевої чистоти й сили, і це не просто здавалося. Хоча світла за старим сараєм було менше, ніж на решті території бази, його вистачило, щоб Генрі побачив: Овен здригнувся і взявся за скроню, ніби хтось крикнув йому в саме вухо.

«Вибач», – подумки послав він.

«Нічого. Просто занадто голосно. Напевне, це лайно тебе вже всього обліпило ».

«Та ні», – відповів Генрі. Йому мимохідь згадався сон: вони вчотирьох на схилі пагорба. Ні, вп’ятьох, бо Даддітс теж там був.

«Генрі, ти пам’ятаєш, я говорив, де буду?»

«Південно-західний кут бази. По діагоналі від сараю. Але…»

«Ніяких але. Там я й перебуватиму. Якщо хочеш покинути це чудове місце, то краще й тобі там бути вчасно. Зараз… – Овен подивився на годинник. «Якщо він іще працює, значить, механічний», – подумав Генрі. – «За дві хвилини четверта. Даю тобі півгодини. Потім, якщо хлопці в корівнику нічого не утнуть, я знеструмлю паркан».

«Півгодини може не вистачити», – заперечив Генрі. Він, хоч і стояв нерухомо, дивлячись у вікно на силует Овена, що проглядався крізь снігову завію, дихав часто й глибоко, як бігун, а серце калатало так, ніби він і справді тільки-но пробіг стометрівку.

«Має вистачити, – послав йому Овен. – Огорожа під сигналізацією. Завиють сирени, ввімкнуть іще більше ліхтарів, коротше, загальна тривога. Після того як лайно полетить на вентилятор, даю тобі п’ять хвилин – полічити до трьохсот, – і, якщо не з’явишся, я тікаю сам».

«Джонсі без мене тобі не знайти».

«Це не означає, що я повинен залишатися тут і помирати разом з тобою, Генрі. – Терпляче. Наче розмовляючи з нетямущою дитиною. – Якщо тебе не буде на тому місці за п’ять хвилин, нам обом гаплик».

«Ці двоє, які тільки-но вкоротили собі віку… Заражені були не тільки вони».

«Я знаю».

У Генрі коротке видіння: жовтий шкільний автобус із написом «ШКОЛА МІЛЛІНОКЕТА». З вікон визирають кількадесят усміхнених черепів. Друзі Овена Андергілла, зрозумів Генрі. Ті, з ким він приїхав сюди вчора вранці. Люди, які або помирали, або вже були мертві.

«Не думай про них, – відповів Овен. – Наземна група підтримки Курца – ось що має нас турбувати. Якщо вони тут, повір, вони чудово навчені і виконають будь-який наказ. А навченість завжди перемагає метушню, для цього навчання й потрібне. Якщо забаритися хоч на хвилину, вони тебе спіймають і на шматки поріжуть. Коли ввімкнуться сирени, ти маєш п’ять хвилин, не забудь. Лічи до трьохсот».

Логіку Овена було важко прийняти, але неможливо спростувати.

«Добре, – погодився Генрі. – П’ять хвилин».

«Тобі взагалі не обов’язково вплутуватись у це, – сказав Овен. Ця думка прийшла до Генрі з вигадливою в’яззю емоцій: розчарування, відчуття провини, непоборний страх – у випадку Овена Андергілла страх не смерті, а невдачі. – Якщо те, що ти кажеш, правда – все залежить від того, чи вдасться нам піти. Але з твого боку ставити під загрозу існування всього світу через кількасот дурнів у сараї щонайменше…»

«Твій бос учинив би інакше, так?»

Овен відповів подивом, але не словами – у мозку Генрі пронеслася ціла серія картинок, на зразок коміксу. Потім, навіть крізь нескінченне виття і гудіння вітру, він почув сміх Овена.

«Тут ти мене підловив, красунчику».

«Гаразд. У будь-якому разі я зроблю так, що вони не будуть сидіти на місці. Я вмію розворушити».

«Знаю, ти постараєшся».

Генрі не бачив обличчя Овена, але відчув, що той посміхається. Потім Овен мовив уголос:

– А що потім? Розкажи-но ще раз.

«Навіщо?»

– Може, тому, що перед солдатами потрібно ставити завдання, особливо коли вони злітають з котушок. І досить телепатії, я хочу, щоб ти це сказав уголос. Я хочу почути слово.

Генрі подивився на людину, яка тремтіла з іншого боку огорожі, і сказав:

– Після цього ми станемо героями. Не тому, що нам цього хочеться, а тому, що просто немає іншого виходу.

Овен, стоячи на вітрі під снігом, кивав. Кивав і усміхався.

– Чому б ні? – вигукнув він. – Чому б, бляха, ні?

У думках Генрі з’явився мерехтливий образ: хлопчик із піднятим над головою порцеляновим тарелем. Ось чого хотів чоловік – щоб хлопчик поставив таріль на місце, таріль, який переслідував його роками і назавжди залишиться розбитим.

5

Курц, який не бачив снів з дитинства і від того геть знавіснів, прокинувся як завжди: тільки-но ти в порожнечі, а вже наступної секунди – сну як не було й абсолютно чітке усвідомлення того, де перебуваєш. Живий, слава Богу, так, усе ще в грі. Він повернув голову і подивився на годинник, але ця чортова штука знову вийшла з ладу, незважаючи на крутий антимагнітний футляр. Блимають ті самі цифри: 12:12:12, як заїка, що затнувся на одному слові і ніяк не може піти далі. Курц увімкнув настільну лампу і взяв із тумбочки біля ліжка кишеньковий годинник. Четверта нуль вісім.

Курц поклав годинник на місце, спустив голі ноги на підлогу й устав. Першим, на що він звернув увагу, був вітер, який продовжував завивати, мов бродячий пес. Потім Курц усвідомив, що віддалене бубніння голосів у нього в голові зникло повністю. Телепатія пропала, і Курц був цьому радий. Телепатія ображала його глибинні природні інстинкти, як їх дратували деякі форми сексу. Сама думка про те, що хтось може проникнути в його голову, відвідати верхні рівні його мозку… це було жахливо. За одне це сірих чоловічків потрібно стерти з лиця землі, за те, що вони принесли цей огидний дар. Дякувати Богу, він виявився нетривалим.

Курц скинув сірі спортивні труси і став голий перед дзеркалом на дверях ванної, підвівши погляд від ніг, на яких уже проступила перша фіолетова сіточка вен, до маківки, де сивіюче волосся стирчало після сну. У свої шістдесят він мав доволі непоганий вигляд, можна сказати, що вік його виказували тільки оці чортові вени з боків ступень. Та й чоловіча сила його й не думала залишати, хоча він ніколи нею особливо не користувався, для нього жінки були здебільшого підлими створіннями, не здатними на відданість. Вони випивають із чоловіка соки, висушують його. У глибині свого божевільного серця, де навіть саме шаленство було ретельно накрохмалене, акуратно випрасуване й вихолощене, Курц вірив, що будь-який секс є неприродним. Навіть коли ним займаються задля продовження роду, результатом є поява якогось наділеного мозком новоутворення, що не надто відрізняється від лайнотхорів.

Від маківки Курц знову повів поглядом униз, повільно, шукаючи якнайменші червоні цятки, якнайдрібніші почервоніння. Нічого. Він повернувся, оглянув, наскільки міг перегнути голову через плече, спину і знову нічого не побачив. Потім розсунув сідниці, помацав між ними, ввів палець на дві фаланги в анус і не відчув нічого, крім плоті.

– Я чистий, – промовив він тихим голосом, коли споліскував руки в маленькій ванні «Віннебаґо». – Ані цяточки.

Знову вдягнувши труси, він сів на койку, щоб натягти шкарпетки. Чистий, хвала Всевишньому, чистий. Гарне слово. Чистий. Неприємне відчуття телепатії – як дотик спітнілої шкіри до спітнілої шкіри – зникло. У нього не було жодної ниточки Ріплі. Він навіть перевірив язик і ясна.

То що ж його розбудило? Чому в його голові звучить тривожний набат?

Тому що телепатія – не єдина форма екстрасенсорного сприйняття. Тому що задовго до того, як сірі чоловічки дізналися, що на одну з полиць у цьому курному й рідко відвідуваному відділі міжгалактичної бібліотеки запхано Землю, існувала така дрібниця, як інстинкт, на якому й спеціалізуються ті, хто носить військовий мундир гомо сапієнс, як він сам.

– Чуйка, – сказав Курц. – Стара добра американська чуйка.

Він надягнув штани. Потім, голий по пояс, узяв рацію, яка лежала на тумбочці біля годинника (вже шістнадцять на четверту, і тепер час летів, мов машина без гальм з гори в бік жвавого перехрестя). Рація мала особливу електронну конструкцію, закодовану і, за задумом конструкторів, непіддатливу для глушіння… але одного погляду на цю іграшку було досить, щоб зрозуміти: у природі не існує таких електронних приладів, з якими не може нічого статися.

Він двічі натис на кнопку виклику. Майже відразу відгукнувся Фредді Джонсон, і голос його звучав не дуже сонно… Але зараз, у цю вирішальну мить, Курц (від народження отримав ім’я Роберт Кунтс, ім’я, ім’я, що в імені твоєму) жадав розмови з Андергіллом. «Овене, Овене, – подумав він. – Ну чому тобі потрібно було оступитися саме зараз, коли ти мені потрібен найбільше, синку?»

– Босе?

– Переношу «Долину Імперіал» на шосту. Нуль шість нуль нуль, як зрозумів?

Йому довелося вислуховувати, чому це неможливо, марення, якого Овен не видав би і в найдикішому сні. Він дав Фредді приблизно секунд сорок на балаканину, після чого гаркнув:

– Заткни пащу, сучий ти сину!

З боку Фредді – ошелешена тиша.

– У нас тут дещо назріває. Не знаю, що саме, але воно розбудило мене, коли я спав міцним сном, і в мене досі у вухах набат лунає. Я зібрав вас, дівчатка і хлопчики, всіх разом, не просто так, а в справі, і, якщо ти хочеш дожити до вечері, краще розворуши їх. Передай Ґаллахер, нехай буде готова. Наказ зрозумів, Фредді?

– Зрозумів, босе. Але вам потрібно дещо знати… нам відомо про чотири самогубства. Може бути й більше.

Курц не був ані здивований, ані розлючений. За певних обставин самогубство не тільки прийнятна, а й благородна річ – останній вчинок джентльмена.

– З гелікоптерів?

– Так точно.

– З «Долини Імперіал» нікого?

– Нікого, босе.

– Гаразд. Дій. У нас проблеми. Не знаю, що це, але воно вже близько. Гримне так, що мало не буде.

Курц кинув рацію назад на тумбочку і продовжив одягатися. Йому захотілося палити, але цигарки закінчилися.

6

У корівнику старого Ґосселіна колись жила ціла череда корів, і, хоч зараз, у її нинішньому стані, будівля не відповідала стандартам міністерства сільського господарства США, у цілому вона збереглася непогано. Солдати повісили тут кілька потужних ламп, і тепер ті заливали яскравим сяйвом стійла, загорожу для доїння, верхні й нижні сінники. Ще тут встановили безліч обігрівачів, і повітря в корівнику пульсувало сильним, майже гарячковим жаром. Ледве ступивши досередини, Генрі розстебнув куртку, але все одно відчув, як на обличчі виступає піт. Він припустив, що так на нього діють таблетки Овена, – перед корівником він проковтнув іще одну.

Озирнувшись, перш за все він подумав про те, наскільки це приміщення схоже на різні табори біженців, які йому доводилося бачити: боснійські серби в Македонії; гаїтянські повстанці після того, як у Порт-о-Пренсі висадилися морські піхотинці Цукрового дядечка[155]; африканці, змушені кидати свої будинки через епідемії, голод, громадянські війни або все відразу. Ти звикаєш бачити такі речі по телевізору, але картинки завжди приходять звідкілясь іздалеку, і жах вони викликають у глядача швидше за звичкою. Але щоб потрапити сюди, не потрібен паспорт або віза. Це звичайний корівник у Новій Англії. На людях, які набилися сюди, не побачити ганчір’я чи брудних дашикі[156] – на них куплені в «Бінс» куртки, штани-карго (у кишенях яких так зручно носити додаткові патрони для дробовика) від «Банана Репаблік», білизна «Фрут оф зе Лум». І все одно враження було таке саме. Єдина відмінність, яку відзначив Генрі, – це вирази здивування на обличчях. Подібне не мало відбуватись у країні Вигідних Телефонних Тарифів.

Затримані займали майже всю підлогу, на яку насипали соломи і зверху накрили куртками. Вони спали малими родинними групками. Лежали на сінниках, навіть у кожному з сорока стійл спало по три-чотири людини. Приміщення наповнювали хропіння, сопіння і стогони тих, кому снилися жахіття. Десь плакала дитина. На довершення всього з динаміків лилася музика. Для Генрі це стало останнім штрихом, що доповнює химерну картину. Цієї хвилини приречені в корівнику старого Ґосселіна слухали скрипкову версію «Одного чарівного вечора»[157] у виконанні оркестру Фреда Верінґа[158].

Для Генрі з його загостреним таблетками Овена сприйняттям усе навколо здавалося надзвичайно, кричущо точним, кожен предмет, кожен штрих. «Скільки ж тут помаранчевих курток і шапок! – подумав він. – Боже! Це якийсь Гелловін у пеклі!»

Було тут і чимало золотаво-червонуватої гидоти. Генрі бачив поріст на щоках, у вухах, між пальцями. Він бачив рослинність на кроквах та електричних проводах ламп. Серед запахів тут найбільше відчувалося сіно, але Генрі з легкістю розрізнив за ним запах етилового спирту з відтінком сірки. Багато сплячих не тільки хропли, а й пукали – звучало це так, немов шість-сім бездарних музикантів намагалися щось зіграти на тубах та саксофонах. За інших обставин це здалося б кумедним… тому, хто не бачив схожу на тхора тварюку, яка звивається і шкірить зуби на залитому кров’ю ліжку Джонсі.

«Скільки з них виношують цю гидоту?» – подумав Генрі. Відповідь, зрештою, не мала ніякого значення, тому що тхори в цілому не становили небезпеки для людства. У цьому корівнику вони могли б жити і поза своїми господарями, але в лісі, де дме пронизливий крижаний вітер, а температура нижча від нуля[159], у них не було шансів.

Йому треба було поговорити з цими людьми…

Ні, не так. Йому треба було налякати їх до всирачки, викликати в них бажання тікати, незважаючи на тепло тут і холод зовні. Раніше тут тримали корів, тепер зігнали нових корів. Йому належало знову зробити їх людьми, переляканими, розлюченими людьми. Він міг це зробити, але не по одному. Годинник цокав. Овен Андергілл дав йому півгодини. За оцінками Генрі, десь третина цього часу вже минула.

«Треба знайти мегафон, – подумав він. – Це перший крок».

Він озирнувся, помітив огрядного лисуватого чоловіка, який спав на боці ліворуч від дверей у доїльню, і підійшов, щоб трохи краще його роздивитись. Йому здалося, що це один із тих, кого він вигнав із сараю, але певності не було. Усі огрядні лисуваті мисливці ніби зроблені на один копил – спробуй розрізни.

Але це дійсно виявився Чарльз, і байрус уже колосився на тому місці, яке друзяка Чарлі, напевне, називав «моя сонячна секс-батарея». «Кому потрібен «Роґен»[160], якщо ця срань сама до тебе лине?» – подумав Генрі й посміхнувся.

Чарльз – це саме те, що треба, тим більше що поруч спала Марша, тримаючи руку Даррена, містера Міцний-Косяк-з-Ньютона. Однією з гладеньких щік Марші повз байрус. Чоловік її був іще чистим, але його свояка – Білл, так його звати? – буквально всього обліпила червона рослинність. «Це наша зірка», – подумав Генрі.

Він присів коло Білла, взяв руку в плямах байрусу і заговорив у непролазні джунглі його нічних страхіть: «Прокинься, Біллі. Прокидайся, підйом. Потрібно вибиратися звідси, і, якщо ти мені допоможеш, ми зможемо це зробити. Прокинься, Білле.

Прокинься і будь героєм».

7

Це сталось із запаморочливою швидкістю.

Генрі відчув: розум Білла кинувся до нього, виборсуючись із кошмарів, як потопаючий тягнеться до рятувальника, що приплив йому на допомогу. Їхні розуми з’єднались, як автозчеплення на вантажних вагонах.

«Не говори. Намагайся нічого не говорити, – сказав Генрі. – Лише тримайся. Нам потрібні Марша і Чарльз. Нас чотирьох буде досить».

«Що…»

«Немає часу, Білле. Ходімо».

Білл узяв за руку своячку, і та вмить розплющила очі, немов чекала цього. Генрі відчув, що всі стрілки в його голові підстрибнули ще на одну поділку. На жінці рослинності було значно менше, але, можливо, її здібності були більш розвинені від природи. Без зайвих запитань вона стиснула руку Чарльза. Генрі подумав, що вона вже вловила, що тут відбувається і як слід чинити. На щастя, вона також розуміла, що потрібно поспішати. Перш за все вони закидають цих людей картинками, а потім використають їх як таран.

Чарльз рвучко підвівся, вирячивши очі з жирних очниць. Він прокинувся так, немов хтось пхнув його. Усі четверо встали, тримаючись за руки, як учасники спіритичного сеансу… Що майже відповідало дійсності, подумалося Генрі.

«Давайте я», – сказав він їм, і вони дозволили їх вести. Відчуття було таке, ніби у твоїй руці опинилася чарівна паличка.

«Слухайте мене », – виголосив він.

Піднялися голови; дехто з тих, хто міцно спав, скинулися так, наче їх торохнули струмом.

«Слухайте мене і підтримайте… підтримайте мене! Зрозуміло? Мені потрібна ваша підтримка! Це ваш єдиний шанс, тому ПІДТРИМАЙТЕ МЕНЕ!»

І вони відгукнулися, підхопили його мисленнєву відозву, як люди, бува, починають підсвистувати або плескати в долоні в такт мелодії. Якби він дав їм час подумати, мабуть, домогтися підтримки було б важче, а то й цілком неможливо, але він цього не зробив. Більшість із них спали, і заражених, тих, хто став телепатом, він заскочив зненацька, бо їхній розум був широко розплющений.

Генрі, і сам підкорюючись інстинктам, послав їм серію образів: солдати в респіраторах оточують корівник, більшість зі зброєю, на деяких рюкзаки з приєднаними довгими трубками. Обличчям військових він надав типових рис жорстокості – так зображують нещадних вояк на політичних карикатурах у газетах. За сигналом із динаміків трубки вивергнули рідкий вогонь, напалм. Стіни й дах корівника спалахнули миттєво.

Генрі перемістився всередину, посилаючи зображення людей, що волають і кидаються в паніці. Рідкий вогонь крапає крізь дірки в стелі й підпалює сіно на підлозі. Ось чоловік із палаючим волоссям, он жінка в охопленій полум’ям лижній куртці, на якій іще висять квитки на підйомники з гір Шуґарлоуф і Реґґед.

Тепер уже всі дивилися на Генрі та його друзів, які взялися за руки. Тільки телепати отримували картинки, однак із присутніх у корівнику відсотків шістдесят були заражені, і навіть тих, хто заражений не був, охопило відчуття паніки – припливна хвиля піднімає всі човни.

Міцніше стиснувши однією рукою пальці Білла, а другою – пальці Марші, Генрі перемкнув картинки знову на зовнішній план будівлі. Вогонь, солдати, які оточили корівник, голос із динаміка наказує солдатам простежити, щоб ніхто не втік.

В’язні вже піднялися на ноги і збуджено перемовлялися наляканими голосами (крім глибоких телепатів, ті просто повернули до нього обличчя в плямах байрусу, з яких дивилися повні жаху очі). Він показав їм корівник, що палає, як смолоскип, на тлі сніжної ночі; показав, як вітер перетворює це пекло на вибух, вогняну бурю; шланги, що бризкають напалмом під супровід голосів із динаміків: «МОЛОДЦІ, ХЛОПЦІ, СПАЛІТЬ ЇХ УСІХ, ЩОБ НІХТО НЕ ПІШОВ. ВОНИ – РАК, А МИ З ВАМИ – ЛІКИ ПРОТИ ТОГО РАКУ!»

Тепер, достатньо підігрівши уяву в’язнів, Генрі послав їм образ кількох людей, які все-таки зуміли знайти виходи або вибратися крізь вікна. Багато з них горіли на ходу. Серед них була жінка з дитиною на руках. Солдати розстріляли з кулеметів усіх, окрім цієї жінки з немовлям, – її вони перетворили на напалмову свічку.

«Ні!» – одночасно вигукнули кілька жінок, і Генрі з якоюсь цікавістю збоченця відзначив, що кожна з них – навіть ті, які не мали дітей, – наділила палаючу жінку своїм обличчям.

Усі вже попідскакували і штовхались, як корови під час грози. Потрібно було спрямувати їх у необхідне русло, доки вони не встигли ні про що подумати, тим більше – задуматися.

Зібравши в одне силу з’єднаних із ним розумів, Генрі послав їм зображення крамниці.

«ОСЬ! – звернувся він до натовпу. – ЦЕ ВАШ ЄДИНИЙ ШАНС НА ПОРЯТУНОК! МОЖНА СПРОБУВАТИ ПІТИ ЧЕРЕЗ КРАМНИЦЮ, ЛАМАЙТЕ ОГОРОЖУ, ЯКЩО ДВЕРІ БУДЕ ЗАБЛОКОВАНО! НЕ ЗУПИНЯЙТЕСЯ, НЕ ЧЕКАЙТЕ! ТІКАЙТЕ ДО ЛІСУ! ХОВАЙТЕСЬ У ЛІСІ! ВОНИ ВЖЕ ЙДУТЬ СЮДИ, ЩОБ СПАЛИТИ ЦЕ МІСЦЕ РАЗОМ З КОРІВНИКОМ І ВСІМА, ХТО ВСЕРЕДИНІ. ЛІС – ВАШ ЄДИНИЙ ПОРЯТУНОК! УПЕРЕД! УПЕРЕД! »

Занурившись із головою в глибини власної, розігрітої таблетками Овена уяви і щосили розсилаючи мисленнєві образи – кому картинки можливої безпеки там, у лісі, кому певної смерті тут, причому картинки прості, як у дитячій книжці, – він і не помітив, як став повторювати: «Уперед, уперед, уперед».

Його заклик підхопила Марша Чайлз, за нею її зять, потім Чарльз, чоловік із оброслою байрусом сонячною секс-батареєю.

«Уперед! Уперед! Уперед!»

Несприйнятливий до байрусу і тому здатний на телепатію не більше, ніж звичайний ведмідь, Даррен був сприйнятливий до флюїдів, які носились у повітрі, і теж став скандувати:

«Уперед! Уперед! Уперед!»

Заклик передавався від людини до людини, від групи до групи – спричинена панікою інфекція, більш заразна, ніж байрус: «Уперед! Уперед! Уперед!»

Корівник здригався від голосів, кулаки в єдиному пориві злітали над головами, як на рок-концерті.

«УПЕРЕД! УПЕРЕД! УПЕРЕД!»

Генрі дав їм можливість перехопити ініціативу і довести себе до найвищого ступеня збудження. Він і сам, не помічаючи того, махав кулаком, підкидаючи пошкоджену руку, хоч і нагадував собі постійно, що не повинен влитись у створений ним циклон колективного розуму: якщо вони йшли на північ, то його шлях – на південь. Він вичікував, коли буде досягнуто точки неповернення, точки займання і спонтанного загоряння.

І ця мить настала.

– Уперед, – прошепотів Генрі.

Він зібрав розуми Марші, Білла, Чарлі… а потім і тих, хто був поруч і особливо піддався його впливу. Він з’єднав їх, сконцентрував і випустив одне коротке слово срібною кулею в голови трьохсот сімдесяти людей у корівнику старого Ґосселіна:

«УПЕРЕД».

На мить стало тихо, а потім ворота пекла відчинилися.

8

Перед самим заходом сонця вздовж огорожі на однаковій відстані одну від одної поставили десяток двомісних будок для вартових (насправді це були туалетні кабінки, з яких викинули пісуари та унітази). Кожна конструкція була обладнана обігрівачами, які наповнювали цей невеликий простір запаморочливими теплими хвилями і позбавляли охоронців бажання витикати носа назовні. Час від часу то в одній будці, то в іншій відчинялися двері, щоб впустити всередину порив свіжого повітря зі снігом, але далі охоронці в зовнішній світ не висувалися. Майже всі вони були солдатами мирного часу і не розуміли, наскільки високими є ставки в цій грі, тому, гаючи час на чергуванні, розповідали байки про секс, машини, службу, секс, сім’ї, майбутнє, секс, пиятику, наркотики і секс. Обидва рази, коли Овен приходив до сараю, вони не помітили його, хоча з будок 9 і 10 його було чудово видно, і вони навіть не здогадувалися, що з хвилини на хвилину їм доведеться зіткнутися зі справжнім бунтом.

Ще семеро солдатів, хлопці, які провели в команді Курца трохи більше часу і тому мали багатший досвід, зібралися в магазині біля грубки й грали в п’ятикартковий покер у тому самому кабінеті, у якому Овен відтворював для Курца записи з «Ne nous blessez pas» століття два тому. Шестеро з картярів були вартовими, сьомий, Джин Кембрі, – колегою Чувака Бродскі. Кембрі не спалося. Причину безсоння приховував еластичний бавовняний напульсник, намотаний на зап’ясті. Однак він не знав, як надовго вистачить хустки, бо червона погань під нею розросталась. Якщо не стежити, хтось обов’язково помітить, і тоді не в карти гратиме в теплому кабінеті, а опиниться в корівнику з цивільними.

Хіба він один такий? У Рея Парсонса одне вухо закрите здоровенним ватним тампоном. Сам він каже, що це через вушний біль, але спробуй здогадайся. У Теда Трезевскі одне м’ясисте передпліччя перетягнуте бинтом, і він стверджує, що подряпався, коли вранці виставляв колючий дріт. Може, й так. Джордж Юделл, безпосередній командир Чувака в спокійні часи, натягнув на лису голову в’язану шапочку – ця чортівня робила його схожим на якогось підстаркуватого білого репера. Можливо, під нею не було нічого, крім шкіри, ось тільки тут було занадто тепло, щоб надягати шапку, хіба ні? До того ж в’язану.

– Долар, – сказав Гові Еверетт.

– Зрівнюю, – відгукнувся Денні О’Браян.

Парсон наслідував його приклад, за ним і Юделл. Кембрі їх не почув. Йому раптом ні з того ні з сього примарилася жінка з маленькою дитиною на руках. Коли вона пробиралася крізь занесений снігом вигул, хтось облив її напалмом і перетворив на рухомий смолоскип. Кембрі від жаху здригнувся, вирішивши, що цей образ породило його нечисте сумління.

– Джине? – вимовив Ел Коулмен. – Ти вирівнюєш чи…

– Що це? – насупившись, запитав Гові.

– Про що ти? – не зрозумів Тед Трезевскі.

– Слухай. Зараз почуєш, – відповів Гові.

«Тупий пшек», – почув у себе в голові цей не висловлений уголос висновок Кембрі, але не звернув уваги. Тієї ж миті їхню увагу привернув інший звук: вони чітко почули підхоплене вітром скандування, яке швидко набирало силу й міць.

«Уперед! Уперед! Уперед! Уперед! УПЕРЕД!»

Звук ішов з корівника, прямо за крамницею.

– Що це, в біса, таке? – промовив Юделл, відсуваючись від складаного столика з картами, попільничками, чіпсами та грошима. Джин Кембрі раптом зрозумів, що під дурною вовняною шапочкою не було нічого, крім шкіри. Юделл фактично був старшим у цій маленькій групі, але він уявлення не мав, що відбувається. Він не бачив кулаків, що піднімаються, не чув потужного уявного голосу, який вів за собою інших.

Кембрі побачив тривогу на обличчях Парсонса, Еверетта й Коулмена. Вони теж усе бачили. Розуміння миттю об’єднало їх, але незаражені тільки спантеличено переглядалися.

– Ці козли зараз вирвуться, – сказав Кембрі.

– Дурниці, Джине, – відмахнувся Джордж Юделл. – Вони не знають, що на них чекає. До того ж це цивільні. Вони просто вирішили трохи по…

Кембрі проковтнув кінець слова. «УПЕРЕД» розрізало його мозок бензопилою. Рей Парсонс і Ел Коулмен зіщулились. Гові Еверетт зойкнув від болю, схопився за голову і хвицнув ногами, зачепивши колінами столик, – карти й чіпси полетіли врізнобіч. Доларова купюра впала на обігрівач і почала тліти.

– Ох, блядь, дивись, що ти нако… – почав був Тед, але Кембрі перебив його:

– Вони йдуть. Вони йдуть по нас.

Парсонс, Еверетт і Коулмен потяглися за автоматами «М-4», які стояли біля стіни поблизу вішака старого Ґосселіна. Решта подивилися на них із подивом, як і раніше, відстаючи на три ходи… і наступної секунди пролунав потужний удар – людей шістдесят, а то й більше, з ув’язнених разом навалилися на двері корівника. Двері були замкнені ззовні на великі сталеві армійські замки, тому витримали, але стара деревина з гучним тріском піддалася.

Бранці ринули крізь пролом, волаючи назустріч сніговому вітру «Уперед! Уперед!» і наступаючи на тих, кому не пощастило втриматися на ногах.

Кембрі теж схопив карабін, але зброю одразу ж було висмикнуто в нього з рук.

– Це мій, ідіоте, – прогарчав Тед Трезевскі.

Проламані двері корівника і задню стінку крамниці розділяло менш ніж двадцять ярдів[161]. Натовп ринув крізь відкритий простір із криками «УПЕРЕД! УПЕРЕД! УПЕРЕД!».

Покерний столик із гуркотом полетів убік, розсипаючи навсібіч дрібні предмети. Коли перші в’язні кинулися на дротяну огорожу й або підсмажились, або повисли на величезних мотках колючого дроту, як ті риби на гачках, увімкнулася сигналізація. Наступної миті до несамовитих уривчастих криків сигналізації приєдналося завивання сирени – сигнал загальної тривоги, яку іноді називали «Ситуація Три Шістки», тобто кінець світу. Із пластикових туалетних кабінок показалися здивовані й перелякані обличчя.

– Корівник! – закричав хтось. – У корівнику пролом! Це втеча!

В’язні, багато з них були босоніж, побігли снігом уздовж огорожі, не здогадуючись, що її закоротили власними тілами більш ніж вісімдесят мисливців на оленів, камікадзе, які кричали на всю горлянку «УПЕРЕД», навіть сіпаючись на колючому дроті, підсмажуючись і помираючи.

Ніхто не помітив самотнього чоловіка – високого, худого, в старомодних черепахових окулярах, – який вийшов з-за задньої стіни корівника і став пробиратися по діагоналі крізь замети на вигулі. Хоча Генрі не бачив і не відчував, щоб хтось звертав на нього увагу, він перейшов на біг. Йому здавалося, що в сліпучому сяйві прожекторів його видно як на долоні, а какофонія сирен і сигналізації викликала в нього паніку і майже довела до божевілля… як той плач Даддітса за складом братів Трекерів.

Він усією душею сподівався, що Андергілл чекає на нього. Бачити його він не міг – сніг валив надто густо, щоб розгледіти дальній кінець загороди, – але він скоро туди добереться і все стане зрозуміло.

9

Курцові залишалося взути другий черевик, коли ввімкнулася сирена і спалахнуло додаткове освітлення, заливаючи цей Богом забутий клаптик землі ще більшим сяйвом. На обличчі його не відбилося здивування або неспокою, лише суміш полегшення й досади. Полегшення, бо невідомість, що точила його нерви, нарешті закінчиться. Досада, бо ця довбана свистопляска не розпочалася хоча б години на дві пізніше. Ще дві години, і він міг би підбивати підсумки всієї операції.

Правою рукою він різко відчинив двері «Віннебаґо», у лівій досі був затиснутий черевик. Із корівника неслося скажене ревіння, щось подібне до бойового кличу, на який його серце мимоволі відгукнулось. Ураганний вітер трохи приглушував його, але не сильно, оскільки кричали, здавалося, геть усі. Серед людей ситих, позбавлених віри в те, що подібне може трапитися з ними, з’явився Спартак – хто б міг подумати?

«Це все бісова телепатія, – вирішив він. Чуття, яке його ніколи не підводило, говорило про те, що справа серйозна, на його очах уся операція по-справжньому летить під три чорти, і все ж він посміхався. – Напевне, телепатія. Вони зачули, що на них чекає… і хтось вирішив, що не можна сидіти склавши руки».

Поки він спостерігав за подіями, строката юрба, переважно люди в куртках і помаранчевих шапках, вивалилася крізь виламані двері корівника. Один чоловік упав на розщеплену дошку і повис на ній, пронизаний наскрізь, як вампір. Хтось упав на сніг і опинився під ногами натовпу. Курц відчув себе, як уболівальник із місцем біля самого боксерського рингу під час призового бою. Йому було видно все.

Дві групи втікачів, по п’ятдесят-шістдесят людей у кожній, злагоджено, як військові на навчаннях, відокремилися від загального натовпу і кинулися на огорожу по обидва боки від крамнички. Вони або не знали, що по дротах огорожі пропущений убивчої сили струм, або їм було байдуже. Решта, основна частина натовпу, вдарили прямо в задню частину крамниці, найменш захищене місце всього периметра. Утім, це не мало значення, бо Курц зрозумів, що огорожі все одно не встояти.

Курц заздалегідь прораховував будь-які можливі варіанти непередбаченого розвитку подій, але таке йому й не снилося: дві-три сотні товстопузих листопадових воїнів, не шкодуючи життя свого, мало не з криками «банзай», ідуть в атаку. Він не чекав, що вони здатні на щось більше, ніж просто сидіти та обурюватися через незаконність дій військових аж доти, доки з них почнуть робити барбекю.

– Непогано, хлопці, – подумав уголос Курц, відчуваючи, як починає горіти щось іще, можливо, його кар’єра, хай їй грець. Але кінець усе одно коли-небудь мав настати, і він вибрав до біса складну операцію, щоб поставити крапку, так? Наскільки розумів Курц, маленькі сірі чоловічки з космосу мали другорядне значення. Якби він відповідав за новини в якійсь газеті, у ній був би заголовок великими літерами: «ОЦЕ ТАК СЮРПРИЗ! АМЕРИКАНЦІ НОВОЇ ЕРИ ДЕМОНСТРУЮТЬ ХАРАКТЕР!». Вражає. Навіть майже шкода їх убивати.

У сніговій ночі то завивала, то змовкала сирена загальної тривоги. Перша хвиля людей ударила в тил крамниці. Курц відчув, як здригнулася будівля.

– Бісова телепатія, – криво посміхнувся Курц. Його люди нарешті заворушилися. Перша хвиля з’явилася з вартових будок, потім із автопарку, зі складу і з коробок напівтрейлерів, які слугували тимчасовими бараками. Але потім посмішка на обличчі Курца почала згасати, поступившись місцем здивованому виразу. – Стріляйте, – мовив він уголос. – Чому не стріляєте?

Подекуди постріли лунали, але цього було зовсім мало. Курцові здалося, що він відчув паніку. Його люди не відкрили вогонь на ураження, бо злякалися. Чи тому, що знали: вони наступні.

– Бісова телепатія, – повторив він, і несподівано автоматні постріли загуркотіли в самій крамниці. Вікна кабінету, в якому проходила їхня з Овеном Андергіллом нарада, освітилися короткими яскравими спалахами. Дві шибки вилетіли з рам, з другого вікна спробувала вилізти людина, і, перш ніж її схопили за ноги й ривком затягли назад, Курц устиг побачити, що то був Джордж Юделл.

Отже, принаймні хлопці в кабінеті вирішили битися. Звичайно, вони битимуться, якщо йдеться про їхні життя. Салаги, які кинулися тікати, досі бігли. Курцові спало на думку кинути черевик і схопити свій дев’ятиміліметровий пістолет. Пристрелити двійко боягузливих утікачів. Скористатися правом на відстріл. Зрештою, все навколо розвалюється, так що ж заважає розважити душу?

Андергілл – ось що заважає. Овен Андергілл мав якийсь стосунок до цього заворушення. Курц знав це так само, як знав своє ім’я. Усе це тхнуло зрадою, а Овен Андергілл був майстром у цьому.

З кабінету Ґосселіна долинули нові постріли… крики болю… потім тріумфальне виття натовпу. Обізнані з комп’ютерами, любителі «Евіан»[162] і салатів, варвари досягли своєї мети. Курц зачинив двері «Віннебаґо», щоб не бачити цього, і поквапився назад до спальні, щоб викликати Фредді Джонсона. Черевик досі був затиснутий у його руці.

10

Кембрі стояв на колінах перед письмовим столом старого Ґосселіна, коли ввірвалася перша хвиля в’язнів. Він гарячково висував шухлядки, сподіваючись знайти пістолет. Те, що пістолета він не знайшов, імовірно, врятувало йому життя.

– УПЕРЕД! УПЕРЕД! УПЕРЕД! – скандували в’язні.

Пролунав жахливої сили удар, ніби в тильну стіну крамниці на всій швидкості врізалася вантажівка. Ззовні Кембрі почув соковиті тріскучі звуки – перші втікачі налетіли на огорожу. Світло в кабінеті заблимало.

– Тримайтеся разом, хлопці! – закричав Денні О’Браян. – Заради Бога, три…

Двері чорного ходу зірвало з петель із такою силою, що вони буквально влетіли в кімнату під напором переднього ряду людей, які з криком увірвалися й скупчилися з іншого боку. Кембрі пригнувся, прикривши руками потилицю, коли двері впали на письмовий стіл під кутом, прикривши його зверху.

У невеликому замкненому просторі звук автоматних черг пролунав оглушливо, перекривши навіть крики поранених, але Кембрі зрозумів, що стріляли не всі. Трезевскі, Юделл і О’Браян відкрили вогонь, а Коулмен, Еверетт і Рей Парсонс просто стояли зі здивованими виразами на обличчях, притискаючи зброю до грудей.

Зі свого випадкового притулку Джин Кембрі побачив, як в’язні кинулися через кімнату, як найперших кулями відкинуло назад, мов ганчір’яних ляльок, як їхня кров полетіла на стіни, на рекламу квасоляних сніданків та на інформаційний плакат про охорону праці. Він побачив, як Джордж Юделл, жбурнувши свій автоматичний карабін у двох міцних молодих чоловіків у помаранчевому, крутнувся й кинувся до вікна. Джордж устиг висунутися до пояса, коли його схопили й затягли назад. Якийсь чоловік зі схожою на родимку плямою Ріплі на щоці вп’явся зубами в литку Джорджа, ніби це була ніжка індички, а ще одна людина з іншого кінця змусила замовкнути крикуна Джорджа, скрутивши йому шию різким рухом уліво. Кімната наповнилася блакитним пороховим димом, але Джин Кембрі побачив, як Коулмен кинув на підлогу автомат і підхопив мантру: «Уперед! Уперед! Уперед!» Побачив, як Рей Парсонс, у звичайному житті дуже сумирна людина, навів автомат на Денні О’Браяна і вибив йому мозок.

Тепер усе стало дуже просто: заражені проти здорових.

Письмовий стіл відлетів убік і стуконув об стіну. Двері впали на спину Кембрі, і, перш ніж він устиг підвестися, по дверях побігли люди, розчавлюючи його. Він відчув себе, як ковбой, що впав із коня під копита корів. «Тут я й помру», – подумав він, але потім на одну мить убивчий тиск припинився. Він піднявся на карачки, напружуючи заряджені адреналіном м’язи, і двері зісковзнули з нього на лівий бік, завдавши на прощання потужного удару в стегно. Хтось мимохідь штовхнув його носаком черевика в ребра, інший черевик прочесав по правому вуху, а потім Кембрі нарешті підвівся. У кімнаті стояв густий дим, стіни тремтіли від несамовитого галасу. Четверо чи п’ятеро дужих мисливців повалилися на грубку, та відірвалася від труб і з тріском перекинулася набік, розсипаючи палаючі кленові поліна й іскри на підлогу. Гроші та гральні карти миттю зайнялися. Поширився гіркий запах розплавлених пластикових покерних жетонів. «Жетони Рея, – чомусь пригадав Кембрі. – Вони були з ним у Затоці. І в Боснії».

Посеред загального сум’яття його ніхто не помічав. В’язням, які вирвалися на волю, двері не були потрібні, аби потрапити з кабінету до торговельної зали, усю стіну – звичайну тонку перегородку – було зметено вмить. Її уламки теж спалахнули вогнем із перекинутої грубки.

– Уперед, уперед, – півголосом мовив Джин Кембрі і побачив Рея Парсонса та Гові Еверетта, які мчали разом із рештою до виходу з крамниці. Гові, пробігаючи центральним проходом, на ходу схопив буханець хліба. Якогось худого літнього чоловіка в шапочці з китичкою та куртці штовхнули до печі, а потім збили з ніг. Кембрі почув несамовиті крики й вереск, коли обличчя старого прикипіло до металу й зашкварчало.

Почув і відчув.

– Уперед! – загорлав Кембрі, долучаючись до загального хору. – Уперед!

Одним стрибком перескочивши через полум’я, він побіг, гублячи свій маленький розум у великому колективному.

Операція «Синій гість» завершилася.

11

Подолавши три чверті шляху, Генрі зупинився, ловлячи ротом повітря і хапаючись за серце, що виривалося з грудей. За спиною в нього відбувався маленький армагеддон, який він сам розпочав, попереду – нічого, крім темряви. Цей мудило Андергілл кинув його, цей…

«Спокійніше, красунчику, спокійніше».

Двічі блимнули вогні. Генрі просто дивився не в той бік. Овен припаркувався трохи лівіше від південно-західного рогу вигулу. Тепер Генрі чітко розрізнив присадкуватий силует снігохода. За спиною в нього кричали, верещали, стріляли. Стріляли не так багато, як він розраховував, але не було часу роздумувати чому.

«Швидше! – вигукнув Овен. – Треба вибиратися звідси!»

«Швидше не можу… Ще трохи».

Генрі знову пішов уперед. Хоч там чим були заряджені диво-пігулки Овена, їхній вплив слабшав, і Генрі вже насилу пересував ноги. Стегно свербіло так, що хоч вий, у роті коїлося те саме. Генрі буквально відчував, як починає обростати язик. Чимось це нагадувало лоскіт у горлі від газованої води, з тією лише різницею, що відчуття це не минало.

Овен розрізав огорожу – і колючий дріт, і звичайний – і тепер стояв перед своїм «Сно-Кетом» (всюдихід був пофарбований у маскувальний білий колір, тому не дивно, що Генрі не помітив його крізь сніг), уперши автомат у стегно і намагаючись дивитись у всіх напрямках одночасно. Численні джерела світла наділили його півдесятком тіней; вони розходилися від його черевиків божевільними годинниковими стрілками.

Овен обхопив Генрі за плечі.

«Ти в порядку?»

Генрі кивнув. Як тільки Овен потяг його до «Сно-Кета», пролунав гучний різкий вибух, ніби хто пальнув із найбільшого у світі карабіна. Генрі присів, заплутався у власних ногах і, напевне, впав би, якби Овен його не притримав.

«Що…»

«Скраплений газ. Можливо, і бензин. Дивись».

Овен узяв його за плече і розвернув. Генрі побачив величезний вогняний стовп, що краяв снігову ніч. У небо злетіли дошки, покрівельна дранка, палаючі коробки «Чиріоз», рулони туалетного паперу. Деякі з солдатів завмерли на місці, зачаровано спостерігаючи за бурхливим вируванням вогню. Інші кинулися бігти до лісу. Наздоганяти втікачів, припустив Генрі, він ясно відчував у голові паніку – «Бігти! Бігти! Уперед! Уперед!», – але не знав, чия вона. Пізніше, коли з’явився час подумати, він зрозумів, що багато з військових теж почали тікати. Зараз же він не розумів нічого. Усе відбувалося занадто швидко.

Овен розвернув його назад і посадив на пасажирське сидіння «Сно-Кета», проштовхнувши крізь брезентову запону, від якої добряче тхнуло мастилом. У кабіні «Кета» зберігалося благословенне тепло. Рація, пригвинчена до примітивної приладової панелі, то тріщала, то захлиналася криками. Єдиним, що зміг чітко розібрати Генрі, була паніка в голосах. Це наповнило його божевільною, дикою радістю, навіть гострішою, ніж та, яку він відчув того ранку, коли їхня четвірка вселила Річі Ґренадо і його грізним посіпакам страх перед Господом Богом. То ось хто проводив цю операцію: купка дорослих Річі Ґренадо, тільки з автоматами, а не висохлими шматками собачого лайна.

Між сидіннями щось стояло, якась коробка з двома миготливими бурштиновими вогниками. Коли Генрі з цікавістю нахилився до неї, Овен відсмикнув край навісу над водійським сидінням і заскочив у «Кет». Він важко дихав і всміхався, поглядаючи на палаючу крамницю.

– Обережніше з цією штукою, брате, – кинув він. – Не зачепи кнопки.

Генрі підняв коробочку розміром з улюблену Даддітсову валізку для сніданків. Кнопки, про які згадав Овен, були розташовані під миготливими вогниками.

– Для чого це?

Овен повернув ключ запалювання – двигун «Сно-Кета» загурчав і ожив – і пересунув довгий важіль, продовжуючи всміхатись. У яскравому світлі, що пробивалось у кабіну «Сно-Кета» крізь лобове скло, Генрі помітив червонувато-помаранчеві ниточки байрусу, який ріс під кожним оком, схожий на туш для вій. Червоне проглядало і в бровах.

– Тут забагато світла, – сказав він. – Приглушимо трохи.

Дуже плавно, як моторний човен, Андергілл розвернув «Кет». Генрі повалився на спинку сидіння, поставивши коробку з миготливими вогниками собі на коліна і подумавши: якщо йому наступні років п’ять доведеться просидіти в цьому кріслі, не підводячись, він буде тільки радий.

Овен глянув на нього, скеровуючи «Сно-Кет» по діагоналі до обрамленого сніговими заметами рову, колишньої Свонні-Понд-роуд.

– Ти впорався, – сказав він. – Я, чесно кажучи, в тобі сумнівався, але ти розворушив усю цю хрінь.

– Я ж казав, що вмію розворушити.

«До того ж, – подумки додав він, – вони майже всі так чи інакше помруть».

«Не має значення. Ти дав їм шанс. І тепер…»

Заляскали постріли, але тільки після того, як куля зрикошетила від металу прямо в них над головою, Генрі зрозумів, що стріляли по них. Знову дзенькнуло – це ще одна куля відскочила від гусениці «Сно-Кета», і Генрі пригнувся, наче це могло чимось допомогти.

Усе з тією ж усмішкою на обличчі Овен вказав рукою в рукавичці праворуч. Генрі подивився туди, і тієї ж секунди ще дві кулі влучили в корпус «Кета». Генрі обидва рази зіщулився, але Овен ніби цього навіть не помітив.

Генрі побачив кілька трейлерів, на деяких із них було написано назви торговельних марок, таких як «Сіско» або «Скотт Пейпер». Перед трейлерами була колонія будиночків на колесах, і перед найбільшим – «Віннебаґо», який видався Генрі цілим маєтком, – стояли людей шестеро-семеро. Усі вони стріляли по «Сно-Кету». Незважаючи на доволі велику відстань, сильний вітер і густий сніг, багато куль влучало. Надто багато. Мало того, до них поспішало підкріплення. Серед цих були такі, хто не встиг як слід одягтись (один навіть виблискував голим торсом, вартим якогось супергероя з коміксів). У центрі групи стояв високий сивочолий чоловік, поруч із ним – хлопець менший на зріст, але міцніший. Поки Генрі дивився на них, високий чоловік підняв карабін і, ніби навіть не цілячись, вистрілив. Пролунав звук дзинь, і прямо перед носом Генрі продзижчав маленький злий металевий ґедзь.

Овен розсміявся.

– Цей худий тип із сивим волоссям – Курц. Він тут головний. А паскудник уміє стріляти, чи не так?

Кулі стукали об гусениці й корпус «Кета». Генрі знову відчув посвист, різкий рух у кабіні, і несподівано замовкло радіо. Відстань між ними і групою стрільців, що розсипалися навколо «Віннебаґо», збільшувалась, але на влучність стрільби це, здавалось, аж ніяк не впливало. Генрі сказав би, що всі ці паскудники вміють стріляти. Рано чи пізно який-небудь снайпер влучить… але Овен був щасливий. Генрі раптом подумав, що він зійшовся з людиною, ще більш схильною до самогубства, ніж він сам.

– Хлопець поряд із Курцом – Фредді Джонсон. Усі ці мишкетери[163] – люди Курца, вони повинні були… ой, обережно!

Ще одне дзинь, продзижчав іще один сталевий ґедзь – цього разу між ними, – і раптом не стало головки важеля. Овен зареготав.

– Курц! – закричав він крізь сміх. – Десять центів ставлю, він! Він уже два роки як має сидіти на пенсії, а стріляє все ще як Енні Оуклі[164]! – Овен ударив кулаком по керму. – Але все, годі. Час братися до справи. Час гасити світло, красунчику.

– Що?

Усміхаючись, Овен показав великим пальцем на коробочку з миготливими бурштиновими лампочками. Тепер вигнуті прожилки байрусу в нього під очима здавалися Генрі схожими на бойову розмальовку.

– Тицьни на кнопки, солоденький. Тицьни на кнопки і запни штори.

12

Несподівано – усе завжди відбувалося несподівано, завжди немов за помахом чарівної палички – навколишнього світу не стало і Курц опинився в зоні. Зойки завірюхи, снігові вихори, виття сирени – усе це зникло. Курц перестав відчувати присутність Фредді Джонсона поруч і решти учасників «Долини Імперіал» навколо. Він зосередився на «Сно-Кеті» й перестав помічати будь-що інше. Він бачив Овена Андергілла на лівому сидінні, бачив прямо крізь сталеву стіну кабіни всюдихода так само чітко, ніби він, Ейб Курц, мав рентгенівський зір Супермена. Відстань була неймовірно великою, але це не мало ніякого значення. Наступна куля, яку він випустить, влучить точно в потилицю зрадницької голови Овена Андергілла, який перетнув межу. Він підняв карабін, прицілився…

Два одночасні вибухи розірвали черево ночі. Один настільки близько, що вибухова хвиля збила Курца та його людей з ніг. Один із трейлерів, з написом «ІНТЕЛ ІНСАЙД», злетів у повітря, перекинувся і впав на «Спаґо», кухонний намет.

– Святий Боже! – закричав хтось.

Згасли не всі вогні – півгодини Овену не вистачило, і він устиг поставити термічні міни тільки на два генератори (при цьому безперестанку повторював: «Скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері»), але рухливі, у вогняних плямах тіні раптово проковтнули втікачів на «Сно-Кеті», і Курц опустив карабін, не вистріливши.

– Бляха, – позбавленим будь-якої інтонації голосом промовив він. – Припинити вогонь. Припинити вогонь, йолопи. Кінчайте, хвала Ісусу. Усім зайти. Усі, крім Фредді, беріться за руки й моліться Отцю Небесному, щоб він витяг нас із цієї дупи. Ходімо, Фредді. Швидше.

Решта, десь із десятеро людей, стали підніматися сходами у «Віннебаґо», з тривогою поглядаючи на палаючі генератори, палаючий кухонний намет (сусідній намет-їдальня вже теж зайнявся, на черзі були лазарет і морг). Половина ліхтарів табору згасли.

Курц напівобійняв Фредді Джонсона за плечі, відвів його кроків на двадцять до заметів, де вітер підхоплював сніг і носив його з боку в бік клубами, які нагадували містичний туман. Прямо перед двома чоловіками горіла пекельним полум’ям крамниця Ґосселіна, точніше, те, що від неї лишилося. Вогонь уже перекинувся й на сусідній корівник із виламаними дверима.

– Фредді, чи любиш ти Ісуса? Тільки кажи правду.

Фредді вже проходив через подібне. Для боса це була мантра – спосіб прочистити голову.

– Я люблю Його, босе.

– Присягаєшся, що це правда? – Курц дивився уважно, але, певно, не на нього, а крізь нього. Обдумував плани, якщо такі підвладні інстинктам істоти взагалі здатні планувати. – Готовий за брехню вічно горіти в пеклі?

– Присягаюсь, це правда.

– Ти ж сильно Його любиш, так?

– Дуже сильно, босе.

– Більше, ніж групу? Більше, ніж свою справу?

Пауза.

– Більше, ніж мене?

Запитання, на яке краще відповісти правильно, якщо хочеш жити. Але, на щастя, нескладне.

– Ні, босе.

– Телепатія минула, Фредді?

– Ще щось відчуваю, але не впевнений, що це телепатія, – так, голоси в голові…

Слухаючи, Курц кивав. Золотаво-червонуваті, кольору грибка Ріплі, язики полум’я пробилися крізь дах корівника.

– Але це минуло.

– Решта групи?

– Ви маєте на увазі «Долину Імперіал»? – Фредді хитнув головою в бік «Віннебаґо».

– Кого ще я можу мати на увазі? «Пожежну команду п’ять плюс два»[165] чи що? Їх, звичайно!

– Вони чисті, босе.

– Це добре. Але й погано. Фредді, нам потрібні двійко заражених американців. І коли я кажу «ми», я маю на увазі тебе й мене. Мені потрібні американці, що кишать цим лайном, зрозумів?

– Так.

Чого Фредді не зрозумів, то це того, для чого вони потрібні, але тієї хвилини знати це було не важливо. Він бачив, що Курц бере справу у свої руки, і відчував полегшення. Коли Фредді потрібно буде щось знати, Курц скаже. Фредді стурбовано глянув на палаючий магазин, палаючий корівник, палаючу кухню. Ситуація – гірше не буває.

Хоча, можливо, й ні. Якщо Курц бере справу у свої руки.

– Якби не бісова телепатія, нічого цього не сталося б, – задумливо промовив Курц. – Але почалося все не через телепатію. Звичайну людську найобку, хвала Ісусу. Фредді? Хто зрадив Його, поцілувавши?

Фредді читав Біблію переважно тому, що її йому дав Курц.

– Юда Іскаріот, босе.

Курц енергійно покивав. Очі його так і бігали навкруги, аналізуючи руйнування, оцінюючи відповідальність, яка завдяки бурі буде значною мірою обмежена.

– Так, салаго. Юда зрадив Ісуса, а Овен Філіп Андергілл зрадив нас. Юда отримав за це тридцять срібняків. Не така вже велика платня, що скажеш?

– Так, босе.

Він відповів, одвернувшись від Курца, бо тієї миті в їдальні щось вибухнуло.

Сталева рука стисла його плече і рвучко розвернула назад. Очі Курца були широко розплющені і горіли. Білі вії робили їх схожими на очі привида.

– Дивитися на мене, коли я розмовляю з тобою, – прошипів Курц. – Слухати мене, коли я з тобою розмовляю. – Курц поклав вільну руку на рукоятку пістолета. – Або я тобі кишки випущу на сніг. У мене була важка ніч, і не треба робити її ще гіршою, зрозумів, собако? Врубаєшся, куди вітер віє?

Джонсон був людиною не з боязких, але цієї секунди в нього все всередині зіщулилося й сахнулося.

– Так, босе, вибачте.

– Прийнято. Бог любить і прощає, ми повинні робити те саме. Я не знаю, скільки срібняків отримав Овен, але можу тобі сказати ось що: ми зловимо його, ми візьмемо його за дупу і зробимо в ній чудову нову дірку. Ти зі мною?

– Так. – Нічого Фредді так не хотілося, як знайти людину, яка перевернула догори дриґом його колишній упорядкований світ, і натягти її по самі вуха. – Як гадаєте, Овен до цього сильно руку доклав?

– Достатньо, як на мене, – незворушно сказав Курц. – Мені здається, я нарешті йду-таки на дно, Фредді…

– Ні, босе.

– …але я не піду на дно сам.

Обіймаючи за плечі, Курц повів свого нового заступника назад до «Віннебаґо». Приземкуваті, вмираючі стовпи вогню ще позначали місця палаючих генераторів. Це зробив Андергілл, не хто-небудь, а один із людей Курца. Фредді досі було важко в це повірити, але він уже почав заводитися. «Скільки срібняків, Овене? Скільки ти отримав, зраднику?»

Курц зупинився біля сходів.

– Кого хочеш призначити головним в операції «знайти-і-знищити», Фредді?

- Ґаллахер, босе.

– Кейт?

– Так.

– Вона людожерка, Фредді? Людина, яку ми поставимо головною, повинна бути людожером.

– Вона їх сирими кришить у салат і їсть, босе.

– Добре, – кивнув Курц. – Тому що буде бруд. Мені потрібні двоє заражених Ріплі. Непогано б із групи «Синього гостя». Решту… як тварин, Фредді. «Долина Імперіал» стає операцією з пошуку та знищення. Ґаллахер та інші повинні вистежити й пристрелити всіх, кого зможуть. Військових і цивільних. З цієї хвилини до дванадцятої нуль нуль завтрашнього дня – час годівлі. Після цього кожен за себе. Крім нас із тобою, Фредді.

Світло пожежі забарвило обличчя Курца в колір байрусу, перетворивши його очі на очі тхора.

– Ми знайдемо Овена Андергілла і навчимо його любити Господа, – завершив він.

Курц вибіг сходами легко і впевнено, як гірський козел по щільному слизькому снігу. Фредді Джонсон пішов за ним.

13

«Сно-Кет» вилетів на Свонні-Понд-роуд із такою швидкістю, що в Генрі тьохнуло під грудьми. Всюдихід розвернувся і попрямував на південь. Овен крутив кермо, катував важіль, розганяючи «Кета» все швидше й швидше. Від видовища галактик снігу перед лобовим склом у Генрі з’явилося відчуття, що вони мчать із надзвуковою швидкістю, хоч він і розумів, що насправді їхня швидкість – миль тридцять п’ять на годину[166] або близько того. Це врятує їх від Курца, але в нього була підозра, що Джонсі пересувався набагато швидше.

«Попереду шосе, чи не так?» – запитав Овен.

«Так, милі за чотири[167]».

«Коли дістанемося, треба буде змінити транспорт».

«Ніхто не постраждає, якщо це залежатиме від нас. І нікого не буде вбито».

«Генрі… Не знаю, як сказати, але це не шкільний баскетбольний матч».

– Ніхто не постраждає, нікого не буде вбито. Принаймні коли ми будемо змінювати транспорт. Обіцяй, або я зараз відчиняю двері й вистрибую.

Овен кинув на нього оком.

– Вистрибуєш, так? І плювати на те, що твій друзяка надумав зробити з цим світом.

– Мій друг ні в чому не винний. Його викрали.

– Гаразд. Ніхто не постраждає, коли ми будемо замінювати транспорт. Якщо це від нас залежатиме. І нікого не буде вбито. Крім нас, хіба що. Отже, куди ми їдемо?

«Деррі».

«Він там? Оцей останній інопланетянин, що лишився живим?»

«Гадаю, так. У будь-якому разі, у Деррі в мене є друг, який нам допоможе. Він бачить лінію».

«Яку лінію?»

– Нехай, – мовив Генрі й подумав: «Це складно».

– Що значить – складно? І ще: що таке «не скакати, не грати»?

«Розкажу дорогою. Якщо зможу».

«Сно-Кет» котився до автостради – закрита капсула, що прямує за світлом своїх фар.

– Скажи ще раз, що ми збираємося зробити, – попрохав Овен.

– Врятувати світ.

– Тепер скажи, ким ми після цього станемо? Мені потрібно це почути.

– Ми станемо героями, – сказав Генрі. Потім відкинув голову на сидіння і заплющив очі. Сон прийшов за кілька секунд.

Частина 3
Квеббін

В під’їзді, вертаючись вчора з роботи,
Зустрів я когось, кого не було там.
Сьогодні іду – там нема його знову!
О, краще б мені й не стрічати такого.

Г’юз Мірнз

Розділ 18
Гонитва починається

1

Джонсі гадки не мав, котра була година, коли в сніговій імлі блимнув зелений вказівник «Дайзартс» – годинник на приладовій панелі «Рема» вийшов з ладу, весь час показував 12:00 А. М., – але було ще темно, і сніг валив так само рясно. Поза межами Деррі снігоочисники програвали битву з хуртовиною. Украдений «Рем» був «непоганою їздилкою», як сказав би Джонсів татусь, але й він програвав битву, все частіше ковзаючи й розвертаючись на глибокому снігу, насилу пробиваючись крізь замети. Джонсі не знав, куди збирався потрапити Сірий, і не вірив, що той туди добереться. Не в таку хуртовину, не в цьому автомобілі.

Радіо ще працювало, але не надто добре, з нього долинали лише якісь невиразні, розмиті звуки і тріск. Оголошення часу він не почув, зате зміг розібрати прогноз погоди. На південь від Портленда сніг змінився дощем, але від Оґасти до Брансвіка, повідомляло радіо, опади мали вигляд небезпечного поєднання мокрого снігу з крижаним дощем і ожеледицею. Багато населених пунктів опинилися без електрики, і там не могла проїхати жодна машина, яка не мала гусениць.

Джонсі такі новини тільки потішили.

2

Коли Сірий викрутив кермо, щоб повернути до звабливої зеленої вивіски, важкий пікап, розкидаючи хмари снігу, заковзав убік. Джонсі знав, що якби він сидів за кермом, то машина, найімовірніше, вилетіла б у кювет, але за кермом сидів не він. А Сірий, хоч і став сприйнятливим до емоцій Джонсі, схоже, був набагато менш схильним піддаватися паніці в стресових ситуаціях. Замість того щоб сліпо намагатися повернути машину в бік, протилежний ковзанню, він повернув кермо в той самий бік і дочекався, коли пікап зупиниться, після чого знову вирівняв машину. Собака, який спав під пасажирським сидінням, навіть не прокинувся, а в Джонсі й пульс не почастішав. Якби він сам вів машину, серце в нього вже вистрибувало б із грудей. Утім, у таку бурю йому б і не спало на думку кудись їхати на машині.

Сірий слухняно зупинився на червоний сигнал світлофора в кінці з’їзду, хоча шосе 9 в обох напрямках здавалося схожим на засніжену пустелю. Навпроти з’їзду сяяла натрієвими ліхтарями величезна автостоянка, але в їхньому світлі гнані вітром снігові вихори здавалися схожими на замерзлу пару від дихання якогось гігантського невидимого звіра. У звичайну ніч, знав Джонсі, ця стоянка кишіла б гуркітливими дизельними фурами, «Кенвортами», «Меками» та іншими велетнями з миготливими зеленими та бурштиновими фарами. Сьогодні ж майже вся ця територія була порожньою, крім ділянки, позначеної «ТРИВАЛА СТОЯНКА. ЗВЕРТАТИСЯ ДО МЕНЕДЖЕРА. ПРИ СОБІ МАТИ ТАЛОН». Там стояло півтори десятка великовантажних автомобілів, наполовину заметених снігом. Водії всіх цих вантажівок зараз, мабуть, сиділи в мотелі, їли, грали в пінбол, дивилися порно або намагалися заснути в убогій загальній спальні з тильного боку будівлі, де за десять доларів ти отримував ліжко, чисте простирадло і мальовничий вигляд на шлакоблокову стіну. Дві думки, напевне, крутилися в голові кожного з них: «Коли вже можна буде їхати?» і «Скільки це все буде коштувати?»

Сірий натиснув на газ, і, хоч зробив він це обережно, як підказував файл Джонсі, відповідальний за водіння взимку, усі чотири колеса забуксували, пікап затремтів і зарився в сніг іще глибше.

«Ну ж бо! – підбадьорював Джонсі зі своєї позиції біля вікна. – Ну, закопуйся. Закопуйся по самі двірники! Щоб ти знав: коли застрягає повнопривідник, це надовго».

Потім колеса – спочатку передні, потім задні – знайшли тверду поверхню. «Рем» перетнув шосе 9 і попрямував до вивіски «В’ЇЗД». За нею з’явилася ще одна: «ЛАСКАВО ПРОСИМО НА НАЙКРАЩУ АВТОСТОЯНКУ В НОВІЙ АНГЛІЇ». Потім фари пікапа вихопили третю, заліплену снігом, але ще прочитувану: «ТА ЩО ТАМ КАЗАТИ, ЛАСКАВО ПРОСИМО НА НАЙКРАЩУ АВТОСТОЯНКУ У СВІТІ».

«Це найкраща автостоянка у світі?» – спитав Сірий.

«Аякже», – відповів Джонсі, потім не витримав і розсміявся.

«Навіщо ти це робиш? Чому видаєш ці звуки?»

Джонсі зрозумів дивовижну річ, водночас зворушливу і жахливу: Сірий усміхався його губами. Трохи, ледь-ледь, але це була усмішка. «Він не знає, що таке сміх», – подумав Джонсі. Ясна річ, він же не знав, і що таке злість, але виявився напрочуд сумлінним учнем. Тепер він міг змагатися в люті з чемпіонами в цій справі серед землян.

«Твої слова мене розсмішили».

«Як це – розсмішили? Поясни точно».

Джонсі не знав, як відповісти на це запитання. Він хотів, щоб Сірий відчув усю гаму людських почуттів, підозрюючи, що олюднення викрадача врешті-решт може бути його єдиним шансом на порятунок – ми зустріли ворога, і він у нас самих, як сказав одного разу Поґо[168]. Але як пояснити сенс слова «смішно» жменьці спор з іншої планети? І справді, що смішного в тому, що «Дайзартс» називає себе найкращою автостоянкою у світі?

Вони під’їхали до ще одного вказівника з двома стрілками, ліворуч і праворуч. «ЗДОРОВЕННІ» – було написано під лівою стрілкою, «ДРІБНОТА» – під правою.

«Ми хто?» – спитав Сірий, зупинившись перед вказівником.

Джонсі міг би приховати цю інформацію, але який сенс?

«Ми – дрібнота», – сказав він, і Сірий повернув пікап праворуч.

Лед підняв голову, знову випустив пахучі гази й заскавчав. Черево його спухло й роздулося. Не знаючи істини, можна було подумати, що це сука, яка готується розродитися великим приплодом.

На стоянці для «дрібноти» вони побачили десятків зо два легкових автомобілів і пікапів; ті, які були занесені більше за всіх, певно, належали працівникам закладу: механікам (декілька з них чергує завжди), офіціанткам, кухарям. Найчистішим автомобілем, із живою цікавістю відзначив Джонсі, була зеленкувато-блакитна поліцейська машина з горбком снігу навколо блималок на даху. Арешт явно не входив у плани Сірого; проте Джонсі вже побував на місці трьох убивств, якщо рахувати кабіну пікапа. Так, у перших двох випадках не було свідків і відбитків пальців він не залишав, але тут? Отут, напевне, повно пальчиків Ґері Джонса. Він яскраво уявив, як стоїть у якійсь залі суду й каже: «Але, ваша честь, цих людей убив не я, а інопланетянин, який у мені оселився. Це був Сірий». Ще один жарт, якого Сірий нізащо не зрозуміє.

Цей поважний пан тим часом знову взявся копатись у його свідомості.

«“Дайпердз”, – сказав він. – Чому ти називаєш це місце “Дайпердз”, якщо воно називається “Дайзартс”?»

«Так його називав Ламар, – відповів Джонсі, згадавши тривалі галасливі сніданки, які вони влаштовували тут зазвичай по дорозі до «Діри в стіні» або з неї. Типу традиція така. – Мій тато теж так його називав».

«Це смішно?»

«Більш-менш. Це жарт на основі співзвучності слів. Такі каламбури – це найпростіша форма гумору».

Сірий припаркувався на місці, найближчому до ресторану, який нагадував невеликий освітлений острів, – але доволі далеко від поліцейської машини. Джонсі не знав, чи розумів Сірий важливість мигалок на даху. Він натиснув кнопку вимкнення фар «Рема». Потім повернув ключ запалювання, але завмер і видав кілька гучних гавкітливих «Ха! Ха! Ха! Ха!».

«Сподобалося? Що відчуваєш?» – не без тривоги поцікавився Джонсі.

«Нічого», – відверто відповів Сірий і вимкнув запалювання. Але потім, посидівши ще трохи в кабіні, за вікнами якої завивав морозний вітер, він повторив свої дії й вимовив трохи більш упевнено: «Ха! Ха, ха, ха!»

У своїй кабінетній фортеці Джонсі здригнувся. Цей звук здався йому моторошним, немов привид намагався згадати, як це – бути людиною.

Леду це теж не сподобалося. З тривогою дивлячись на людину за кермом машини його хазяїна, він знову заскавчав.

3

Відчувши, як його трусить Овен, Генрі насилу прокинувся. Здається, заснув секунду тому, але відчуття було таке, ніби руки й ноги занурили в цемент.

– Генрі.

– Я тут.

Ліва нога свербіла. У роті свербіло ще більше. Клятий байрус уже ріс і на губах. Генрі витер його вказівним пальцем і здивувався, наскільки легко той відвалився. Як засохла кров.

– Слухай. І дивись. Ти можеш подивитись?

Генрі подивився на темну дорогу, над якою метався примарний сніг, – Овен зупинив «Сно-Кет» і вимкнув фари. З темряви долинали віддалені голоси в голові – такий собі аудіовідповідник похідного багаття, який уночі видно дуже здалеку. Генрі попрямував до них. Розмовляли четверо, молоді люди, всі рядові… рядові…

– «Синьої групи», – прошепотів Овен. – Цього разу ми натрапили на «Синю групу».

Четверо молодиків, рядові «Синьої групи», намагаються не боятися… намагаються бути крутими… голоси уночі… вогник голосів уночі…

Генрі виявив, що може щось роздивитись у світлі цього вогника, хоч і непевно: сніг, зрозуміло, і кілька жовтих ліхтарів, які освітлюють похилий виїзд на шосе. Ще у світлі приладів на панелі можна було розгледіти кришку від коробки піци. Її перетворили на тацю. На ній лежали крекери, кілька шматків сиру та швейцарський армійський ніж. Ніж належав хлопцеві на ім’я Смітті, і вони по черзі нарізали ним сир. Що довше Генрі вдивлявся, то краще бачив. Приблизно так очі звикають до темряви, тільки набагато глибше: побачене ним мало моторошну, запаморочливу глибину, ніби тривимірний фізичний світ разом зробився чотири- або навіть п’ятивимірним. Неважко було зрозуміти, чому так здавалося: він дивився відразу чотирма парами очей. Усі вони тулилися одне до одного в кабіні…

«“Хамві”[169]! – зраділо вигукнув Овен. – Це ж, курва, “Хамві”, Генрі! Та ще перероблений для снігу! Можу посперечатися на що завгодно, це він!»

Молоді люди сиділи пліч-о-пліч, так, але на чотирьох різних місцях, дивлячись на світ із чотирьох різних точок, і мали зір різної гостроти, від орлиної чіткості (Дейна з Мейбрука, штат Нью-Йорк) до досить посереднього. Але розум Генрі обробляв усе це так, ніби перетворював окремі знімки на кінострічці в рухому картинку. Та це не було схоже на кіно, навіть на 3D-зображення. Це був зовсім новий спосіб бачення, який міг породити новий спосіб мислення.

«Якщо це лайно пошириться, – з жахом, але й у захваті подумав Генрі, – якщо воно пошириться…»

Овен штовхнув його ліктем у бік.

– Можливо, іншим разом свій семінар проведеш? – невдоволено промовив він. – Дивись через дорогу.

Генрі подивився, задіявши свій новий почетверений зір, і запізніло зрозумів, що не лише подивився; він повернув їхні очні яблука, щоб побачити дальший кінець шосе. Де він побачив нові миготливі вогники в темряві.

– Блокпост, – пробурмотів Овен. – Курц так перестраховується. Обидва виходи перекриті, без дозволу ніякого руху на шосе. Я хочу «Хамві», для такої погоди кращої машини не знайти, але так, щоб не потривожити хлопців з того боку. Ми зможемо це зробити?

Генрі знову поекспериментував із їхніми очима, поворушив ними й виявив, що, коли вони не дивляться всі на один предмет, божественний чотири-або п’ятивимірний зір випаровується, залишаючи його з нудотною розрізненою перспективою, яку його свідомість не здатна обробити. Але він керував ними. Усього лиш їхніми очима, та все ж.

«Гадаю, зможемо, якщо будемо діяти разом, – відповів Генрі. – Присувайся ближче, і годі вже розмовляти вголос. Заходь у мою голову. Підключайся».

Раптово голова Генрі наповнилася новим вмістом. Зір його знову прояснився, але цього разу перспектива не була такою глибокою. Тепер замість чотирьох пар очей у нього були лише дві: власні й Овена.

Овен увімкнув першу швидкість і з вимкненими фарами повільно поїхав уперед. Тихе гарчання двигуна було приховане безперервним виттям вітру, і в міру того, як відстань між «Сно-Кетом» і «Хамві» скорочувалась, Генрі відчував, що його зв’язок із розумами чотирьох військових посилюється.

«Свята срака», – сказав Овен, давлячись сміхом.

«Що? Що трапилось?»

«Оце так… Майже як на летючому килимі. Господи, ну в тебе й сила».

«Гадаєш, я сильний? Ти ще не бачив Джонсі».

Овен зупинив снігохід під невеликим пагорбом. За ним було шосе, не кажучи вже про Берні, Дейну, Томмі й Смітті, які сиділи у своєму «Хемві» нагорі південного в’їзду, поїдаючи сир і крекери з імпровізованої таці. Генрі й Овен не хвилювалися, що їх виявлять, бо четверо молодих людей у «Хемві» не були заражені байрусом і не здогадувалися, що за ними стежать.

«Готовий?» – запитав Генрі.

«Мабуть. – Сторонній у голові Генрі, який був спокійним, як той удав, коли в них стріляли Курц і компанія, занервував. – Бери-но ти справу у свої руки, Генрі. Я в цій операції всього лише група підтримки».

«Поїхали».

Далі Генрі діяв інстинктивно. Він не навіяв людям у «Хамві» образи смерті й руйнувань, а просто видав себе за Курца. Для цього він скористався як енергією Овена Андергілла – набагато потужнішою, ніж його власна, – так і його вельми яскравими спогадами про командира-упиря. Сам процес приніс Генрі невимовне задоволення. І ще – полегшення. Одна річ – ворушити чужими очима, зовсім інша – отримати повну владу. А ще до тих солдатів не дістався байрус, і вони могли виявитися несприйнятливими до зовнішнього впливу. Дякувати Богові, що це не так.

«За пагорбом на схід від вас стоїть «Сно-Кет», салаги, – сказав Курц. – Мені потрібно, щоб ви доправили його назад на базу. Будьте ласкаві зробити це негайно. Без питань, без коментарів. Виконувати. Салон там здасться вам затісним порівняно з тим, де ви зараз перебуваєте, але, я гадаю, ви всі туди втулитесь, хвала Ісусу. Тепер ворушіть копитами, Господь любить вас».

Генрі побачив, як вони зі спокійними, порожніми обличчями виходять із машини, і сам зібрався був виходити, але побачив, що Овен сидить нерухомо, широко розплющивши очі, й ворушить губами, повторюючи: «Ворушіть копитами, Господь любить вас».

«Овене! Ходімо!»

Овен здригнувся, подивився на нього, потім іще раз, тоді кивнув і вискочив за запону, який звисала на бік «Сно-Кета».

4

Генрі спіткнувся, впав на коліна, підвівся і втомлено вдивився в заметену снігом темряву. Іти зовсім недалеко, але він сумнівався, що в таку заметіль йому вистачить сил подолати і двадцять футів[170], не кажучи вже про сто п’ятдесят ярдів[171]. «Та рухався вперед Яйцеголов, – подумав він, а потім: – Я це зробив. Ну звісно, ось вам відповідь. Я віддав себе всього, і тепер я в пеклі. Яйцеголов у п…»

Рука Овена обійняла його… але це щось більше, ніж просто рука. Він передавав Генрі свою силу.

«Дяк…»

«Подякуєш потім. І виспишся теж потім. А поки що дивись-стережись».

Та зараз особливо стерегтися було нічого. Поблизу були лише Берні, Дейна, Томмі й Смітті – ланцюжок мовчазних сомнамбул у комбінезонах і куртках, які брели крізь сніг. Вони крокували по Свонні-Понд-роуд на схід, тоді як Овен і Генрі пробиралися на захід, до покинутого «Хамві». Сир і крекери теж були покинуті, зрозумів Генрі, і в його животі забуркотіло.

Потім прямо перед ними з темряви проступив «Хамві». Вони поїдуть на ньому звідси, спочатку не вмикаючи фар і на невеликій швидкості, потихеньку, обминувши жовті вогні на початку в’їзду, і, якщо пощастить, хлопці, які охороняють спрямований на північ в’їзд, і не знатимуть, що вони проскочили повз них.

«Якщо вони нас помітять, ми зможемо змусити їх забути про це? – запитав Овен. – Влаштувати їм… Ну, не знаю… Влаштувати їм амнезію».

Генрі подумав, що, напевне, це буде йому під силу.

«Овене?»

«Що?»

«Якщо це пошириться, світ зміниться. Зміниться все. Абсолютно все».

Овен на мить замислився. Генрі говорив не про знання, розмінну монету босів Курца в цьому харчовому ланцюгу, а про здібність, яка, мабуть, не обмежувалася лише читанням думок.

«Я знаю», – нарешті відповів він.

5

Сівши в «Хамві», вони поїхали на південь, у саму гущину бурі. Генрі Девлін гриз крекери та сир, коли несамовита втома загасила світло в його голові.

Він заснув із крихтами на губах.

І йому снилася Джозі Рінкенгауер.

6

Через якихось півгодини після початку пожежі від старого корівника Реджі Ґосселіна залишилося тільки око заслаблого дракона в нічній пітьмі, яке тьмяніло й згасало в чорній очниці розталого снігу. З лісу на схід від Свонні-Понд-роуд долинули постріли карабінів, бах-бах-бах, спочатку часті й гучні, потім рідші й тихіші – група «Долина Імперіал» (тепер під командуванням Кейт Ґаллахер) одного за одним наздоганяла втікачів, ніби йшло полювання на індиків, ось тільки мало хто з птахів утече. Хоча навіть ті нечисленні, які врятуються, зможуть повідати суспільству про те, що з ними сталось, і тоді самі мисливці перетворяться на дичину, але про це можна подумати й завтра.

Поки все це відбувалось – і поки зрадник Овен Андергілл віддалявся від них, – Курц і Фредді Джонсон стояли на командному посту (тільки тепер, думав Фредді, це знову був звичайний «Віннебаґо», відчуття сили й значущості зникло) і кидали гральні карти до кашкета.

Курц, який остаточно позбувся телепатії, але, як завжди, тонко відчував своїх підлеглих – те, що його команда скоротилася до однієї людини, не мало ніякого значення, – подивився на Фредді і сказав:

– Поспішай повільно, салаго… Добра та пилка, яка гостра.

– Так, босе, – не надто натхненно погодився Фредді.

Курц підкинув винову двійку; карта пролетіла в повітрі та опустилася в кашкет. Курц зрадів, як дитина, і хотів повторити трюк, але тут у двері «Віннебаґо» постукали. Фредді розвернувся в тому напрямку, але Курц припечатав його до місця грізним поглядом. Фредді повернувся назад і став дивитись, як Курц клацає чергову карту. Ця почала політ добре, але в повітрі трохи змістилась і приземлилась на козирок кашкета. Курц стиха буркнув щось невдоволене й кивнув на двері. Фредді, подумки подякувавши Богові, пішов відчиняти.

На верхній сходинці стояла Джоселін Макевой, одна з двох жінок у «Долині Імперіал». Говорила вона з м’яким акцентом вихідця з теннесійського села, обличчя під короткою зачіскою мало холодний і нерухомий вигляд, мов камінь. Вона тримала за ремінь нестатутний ізраїльський автомат. Фредді здивувався, звідки в неї така зброя, але потім вирішив, що це не важливо. За останню годину багато речей перестали мати значення.

– Джосс, – сказав Фредді. – Що привело сюди погану дівчинку?

– Привела двох заражених Ріплі, як було наказано.

З лісу долинули нові постріли, й очі жінки ледь помітно рушили в тому напрямку. Їй хотілося повернутися на другий бік дороги, хотілося набити повний ягдташ, поки дичина не розбіглася. Фредді знав, що вона відчуває.

– Заводь їх, красуне, – сказав Курц. Він досі стояв над кашкетом, який лежав на підлозі (де ще можна було розрізнити сліди крові Мелроуза, третього помічника кухаря), і тримав у руці колоду карт, але очі його світилися цікавістю. – Подивимось, кого ти вполювала.

Джоселін смикнула автоматом. Унизу сходів чоловічий голос вимовив:

- Іди, блядь, нагору. І не змушуй мене повторювати.

Першим повз Джоселін ступив високий і дуже чорний чоловік з глибокими подряпинами на щоці й на шиї. В обох подряпинах кишів Ріплі, складки на лобі теж були забиті рослинністю. Фредді знав це обличчя, але не знав імені. Старий, звичайно, знав усе. Фредді припускав, що Курц пам’ятав імена всіх людей, якими будь-коли командував, і живих, і вже мертвих.

– Кембрі! – вигукнув Курц, і очі його засяяли ще яскравіше. Він кинув карти до кашкета, підійшов до Кембрі, ніби хотів потиснути йому руку, але в останню секунду передумав і замість цього віддав честь. Джин Кембрі не відповів на привітання. Він здавався пригніченим і розгубленим. – Ласкаво просимо до Американської Ліги Справедливості[172].

– Його впіймали, коли він бігав по лісі з в’язнями, яких повинен був вартувати, – повідомила Джоселін Макевой. На обличчі її не здригнувся жоден мускул, але голос видавав зневагу.

– Ну то й що? – запитав Кембрі й подивився на Курца. – Ти все одно збирався мене вбити. Вбити всіх нас. І можеш не обманювати, я читаю це у твоїх думках.

Курц і бровою не повів. Він потер руки й приязно усміхнувся до Кембрі.

– Якщо постараєшся для мене, я, можливо, зміню рішення. Серцям трапляється розбиватись, а рішенням змінюватись, хвала Господу. Хто ще в тебе є для мене, Джосс?

На другу фігуру Фредді вирячився з подивом. І з задоволенням. На його скромну думку, Ріплі не міг знайти кращого прихистку. Цього сучого сина ніхто не любив.

– Сер… бос… я не знаю, навіщо мене сюди привели… Я чесно переслідував в’язнів, коли ця… ця… вибачте, але я повинен це сказати: коли ця настирлива курва витягла мене з зони проведення операції і…

– Він біг з ними, – з нудьгою вимовила Макевой. – Біг з ними, заражений по саму сраку.

– Брехня! – вигукнув чоловік у дверях. – Брехня та й годі! Я абсолютно чистий! На сто відсотків…

Макевой зірвала з нього вовняну в’язану шапочку. Поріділе світле волосся стало набагато густішим і набуло червонуватого відтінку.

– Я можу пояснити, сер, – сказав Арчі Перлмуттер. Голос його затремтів. – Я… розумієте… – Він зовсім знітився й замовк.

Курц прямо весь світився від задоволення, але знову начепив респіратор – вони вже всі були в масках, – і той надав його привітній усмішці доволі загрозливого вигляду, виразу педофіла, який кличе до себе на тортик маленького хлопчика.

– Усе буде гаразд, Перлі, – обнадійливо вимовив Курц. – Ми просто покатаємось, от і все. Нам потрібно декого знайти. Ти знаєш цю людину.

– Овен Андергілл, – прошепотів Перлмуттер.

– Так, салаго. – Курц кивнув і повернувся до Джоселін. – Принеси цьому солдатові його планшетку, Макевой. Я впевнений, йому покращає, тільки-но він візьме до рук свою цяцьку. Потім повертайся до полювання. Бачу, бачу, тобі кортить продовжити.

– Так, босе.

– Тільки спочатку дивись – цього трюку я навчився в Канзасі.

Курц підкинув у повітря колоду карт. Божевільний крижаний вітер, який дув крізь відчинені двері, безладно розметав карти на всі боки, і лиш одна приземлилася прямо в кашкет, але це був виновий туз.

7

Сірий тримав меню й вивчав список страв: м’ясний рулет, різаний буряк, смажене курча, шоколадне суфле – з цікавістю, але майже нічого не розуміючи. Джонсі зрозумів: річ не тільки в тому, що він не знав, які на смак ці страви, Сірий узагалі не знав, що таке той смак. Та й звідки йому? Якщо розібратися, Сірий – це не що інше як гриб із високим IQ.

Підійшла офіціантка з нерухомою скелею попелясто-русявого волосся на голові. На її значних розмірів грудях губився значок: «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО «ДАЙЗАРТС», Я ВАША ОФІЦІАНТКА ДАРЛІН».

– Привіт, дорогенький, що будемо їсти?

– Будь ласка, яєчню і бекон. Тільки щоб він був добре просмажений, не дуже соковитий.

– Тост?

– Краще мильце.

Вона підняла брови і подивилася на нього поверх блокнота. За спиною в неї, біля стійки, патрульний їв якийсь бутерброд, з якого падали крихти, і балакав із кухарем.

– Пробачте, я хотів сказати – милиці.

Брови піднялися ще вище. Її запитання було очевидним, горіло на передньому краєчку її мозку, як неоновий знак у вітрині магазину: цей хлопець заїкуватий чи знущається?

Джонсі, який із посмішкою спостерігав за цією сценою зі свого вікна, пом’якшав.

– Млинці, – сказав Сірий.

– Ага, я вже зрозуміла. Кави до них?

– Так, будь ласка.

Вона закрила блокнот і пішла. Сірий одразу ж повернувся до замкнених дверей кабінету Джонсі, охоплений черговим нападом гніву.

«Як ти це зробив? – запитав він. – Як ти міг це зробити звідти?»

І Сірий із серцем штурхнув ногою двері. Але він був не тільки злий, зрозумів Джонсі. Він був наляканий. Тому що, коли Джонсі міг втручатись у його дії, весь план опинявся під загрозою.

«Не знаю, – відповів Джонсі, і за великим рахунком це було правдою. – Але не переймайся. Краще поснідай, і смачного. Я просто тебе трохи розіграв».

«Навіщо? – Сірий усе ще кипів від гніву. Усе ще пив із джерела емоцій Джонсі. І йому це подобалося, від чого він лютився ще більше. – Навіщо ти це влаштував?»

«Вважай, що це розплата за те, що ти намагався мене тут підсмажити, поки я спав», – відповів Джонсі.

Оскільки в ресторані мотелю майже нікого не було, Дарлін повернулася з замовленням майже відразу. У Джонсі виникла ідея перевірити, чи зможе він керувати своїми губами доволі довго, щоб вимовити щось образливе (наприклад: «Дарлін, чи можна вкусити твою зачіску?»), але він усе ж таки вирішив цього не робити.

Вона поставила на стіл тарілку, поглянула з сумнівом і пішла. Сірий, дивлячись на яскраво-жовту гірку омлету і темні смужки бекону (не просто дуже просмаженого, а майже обвугленого, у найкращих традиціях «Дайзартс») очима Джонсі, відчував не менший сумнів.

«Ну ж бо, налітай, – сказав Джонсі. Він стояв біля вікна, тішачись і з цікавістю спостерігаючи, як розгортаються події. Чи можуть яйця і бекон вбити Сірого? Навряд чи, зате, можливо, тварюка хоча б заробить нетравлення шлунка. «Давай, Сірий, їж. Bon, курво, appйtit ».

Сірий знайшов у пам’яті Джонсі, як правильно користуватися столовими приборами, потім на зубцях виделки підняв крихітний шматочок омлету і поклав його до рота Джонсі.

А далі була сцена дивовижна і сміховинна. Сірий жадібно проковтнув усе величезними шматками, зупиняючись тільки для того, щоб умочити млинці в псевдокленовий сироп. Йому сподобалося все, але найбільше бекон.

«М’ясо! – почув Джонсі радісний крик – таким голосом розмовляло чудовисько в одному з фільмів жахів тридцятих років. – М’ясо! М’ясо! Смак м’яса!»

Кумедно… Утім, можливо, це не так уже й кумедно, швидше навіть моторошно. Крик новонародженого вампіра.

Сірий роззирнувся, аби переконатися, що за ним ніхто не спостерігає (увага патрульного тепер була цілком поглинена великим шматком пирога з вишнями), узяв тарілку і вилизав жир широкими рухами язика Джонсі. Закінчив він трапезу злизуванням липкого сиропу з кінчиків пальців.

Повернулася Дарлін, підлила кави, подивилася на порожні тарілки.

– Непогано. Золота зірочка за чистоту, – усміхнулася вона. – Що-небудь іще?

– Ще бекону, – сказав Сірий і, пошукавши в пам’яті Джонсі потрібний термін, додав: – Подвійну порцію.

«Бодай ти вдавився», – подумав Джонсі, але без особливої надії.

– Піду підкину дров у грубку, – сказала Дарлін. Сірий цього коментаря не зрозумів і навіть не спробував знайти його значення в пам’яті Джонсі. Висипавши два пакети цукру в каву, він роззирнувся навколо, чи не дивиться хто, і висипав третій пакетик собі до рота. Очі Джонсі прикрилися на секунду, поки Сірий віддавався насолоді.

«Ти можеш отримувати це в будь-який час», – сказав Джонсі крізь зачинені двері. Тепер він дізнався, як почувався диявол, коли завів Ісуса на гору і спокушав його всіма царствами на світі. Ні добре, ні якось особливо погано, просто робив свою роботу, продавав крам.

Ось тільки… Це дійсно було приємно. Тому що він усе-таки дістав Сірого, пробився до його свідомості. Не сказати щоб спричинив страждання, але принаймні роздражнив. Змусив пітніти маленькими кривавими крапельками бажання.

«Здавайся, – вмовляв Джонсі. – Ставай одним із нас. Мої почуття можна досліджувати роками. Вони ще доволі гострі, адже мені немає й сорока».

Сірий не відповів. Він знов озирнувся, вилив штучний кленовий сироп у каву, випив, гучно прицмокуючи, і став нетерпляче чекати на офіціантку з другою порцією бекону. Джонсі зітхнув. Усе одно що розмовляти з правовірним мусульманином, котрий якимось чином потрапив на ульотну вечірку в Лас-Веґасі.

У дальшому кінці ресторану над аркою висіла табличка: «НІЧЛІГ ДЛЯ ВОДІЇВ ДУШ». У короткому проході, що починався за нею, були розташовані телефони-автомати. Там стояло кілька водіїв, які, напевне, пояснювали своїм дружинам і начальству, що не встигнуть повернутися вчасно, бо застрягли через снігову бурю в Мейні, сидять у мотелі «Дайзартс» (відомому обізнаним людям як «Дайпердз», подумав Джонсі) на південь від Деррі, де й стирчатимуть у найкращому разі до завтрашнього полудня.

Джонсі відвернувся від вікна з видом на мотель і подивився на стіл, уже майже повністю заставлений його старими улюбленими дрібницями. Був там і телефон, блакитний «Трімлайн». Чи вдасться зателефонувати по ньому Генрі? Хоч живий іще Генрі? Джонсі вважав, що живий, бо якби Генрі помер, то він би відчув його відхід – можливо, тіні в кабінеті стали б іще густішими. «Елвіс залишив будівлю, – нерідко говорив Бобер, коли знаходив знайоме ім’я в некрологах. – От же ж паскудство». Джонсі не вірив, що Генрі вже залишив будівлю. І цілком імовірно, що Генрі ще себе покаже.

8

Другу порцію бекону Сірий проковтнув, не вдавившись, але, коли шлунок раптом звело, тривожно закричав:

«Ти отруїв мене!»

«Заспокойся, – відповів Джонсі. – Тобі просто потрібно звільнити трохи місця, друже мій».

«Місця? Що ти…»

Шлунок знову стиснувся, і він осікся.

«Я хочу сказати, що нам потрібно поспішити в кімнату для хлопчиків, – сказав Джонсі. – Господи, ви, хлопці, в шістдесяті стільки разів людей викрадали, невже ви так нічого й не дізналися про анатомію людини?»

Підійшла Дарлін і, залишивши чек, пішла собі. Сірий узяв папірець.

«Залиш їй п’ятнадцять відсотків на столі, – порадив Джонсі. – Це чайові».

«П’ятнадцять відсотків – це скільки?»

Джонсі скрушно зітхнув. І це повелителі Всесвіту, перед якими ми, якщо вірити фільмам, повинні тремтіти? Нещадні міжгалактичні загарбники, які не знають ні як посрати, ні як чайові порахувати?

Новий спазм плюс легкий, беззвучний вихід газу. Газ мав запах, але не ефіру. «Дяка Господу за маленькі радощі, – подумав Джонсі й звернувся до Сірого: – Покажи чек».

Джонсі глянув на зелений папірець крізь вікно кабінету.

«Залиш їй півтора долара. – І коли Сірий завагався: – Це добра порада, мій друже. Залишиш більше, і ти для неї станеш найщедрішим клієнтом за вечір. Залишиш менше, і будеш у її очах скнарою».

Він відчув, як Сірий намагається знайти значення слова «скнара». Потім без зайвих слів він поклав на стіл долар і два четвертаки. Після цього покрокував у бік каси, яка була по дорозі до чоловічого туалету.

Поліцейський усе ще займався своїм пирогом – якось підозріло неквапливо, подумалося Джонсі, – і коли вони проходили повз нього, Джонсі відчув, що Сірий як сутність (уже сильно олюднена сутність) розчинився, пішов зазирнути в голову копа. За дверима кабінету не залишилося нічого, крім червоно-чорної хмари, яка керувала системами життєзабезпечення Джонсі.

Джонсі блискавкою кинувся до телефону і схопив трубку. Мить він вагався, потім подумав: «Просто набери 1-800-ГЕНРІ».

Спочатку не сталося нічого… А потім десь, у якомусь іншому світі, пролунали гудки.

9

«Піт придумав», – пробурмотів Генрі.

Овен, який сидів за кермом «Хамві» (машина була величезною і гучною, але її обладнали великими зимовими шинами, завдяки чому мчала по снігу, як лайнер «QE-2» по хвилях), покосився на нього. Генрі спав. Окуляри сповзли на кінчик носа. Оповиті байрусом повіки тремтіли від руху очних яблук під ними. Генрі снився сон. «Цікаво, про що?» – подумав Овен. Мабуть, він зміг би зануритись у голову свого нового напарника й подивитись, але це здавалося якимось збоченням.

«Піт придумав, – повторив Генрі. – Піт перший її побачив». І він позіхнув так тяжко, що Овену стало його шкода. Овен вирішив, що не хоче ставати частиною того, що зараз відбувалось у голові Генрі. До Деррі ще годину їхати, навіть більше, якщо вітер не вщухне. Нехай висипляється.

10

За будівлею школи Деррі є футбольне поле, на якому колись виблискував Річі Ґренадо, але юний герой Річі вже п’ять років лежить у могилі, черговий провінційний Джеймс Дін, жертва автокатастрофи. Інші герої виросли, отримали свою частку слави й пішли далі дорогою життя. Та й узагалі зараз весна, до футбольного сезону ще далеко. Поле всіяне якимись величезними чорними птахами з червоними головами. Ці ворони-мутанти, сидячи на складаних стільцях, сміються й перемовляються, але містер Треск, директор, легко їх перекрикує, бо стоїть на трибуні й має мікрофон.

«Ще дещо, і я вас відпускаю! – гримить він. – Я не стану просити вас не кидати в повітря академічні шапочки наприкінці церемонії. Багаторічний досвід підказує мені, що це марно…»

Регіт, схвальні крики, оплески.

«…Але я прошу: ПОТІМ ЗБЕРІТЬ ЇХ І ЗДАЙТЕ, АБО З ВАС СТЯГНУТЬ ЇХНЮ ВАРТІСТЬ!»

Невдоволений гомін, свист, непристойні звуки. Найголосніше старається Бобер Кларендон.

Містер Траск востаннє обводить їх уважним поглядом.

«Юнаки й дівчата, випускники 1982 року, гадаю, я можу це сказати від імені всього викладацького складу: я пишаюся вами. На цьому репетицію закінчено, і…»

Закінчення звернення потонуло в загальних радощах, навіть динаміки не допомогли. Червоні ворони зриваються з місць крикливою нейлоновою зграєю і розлітаються. Завтра опівдні вони відлетять остаточно, і, хоч три ворони, які, сміючись і штовхаючись, пробираються до стоянки, де Генрі залишив машину, ще цього не розуміють, до закінчення дитячого етапу їхньої дружби лишаються лічені години. Вони не розуміють цього, і це, мабуть, на краще.

Джонсі здирає шапочку Генрі, напинає поверх своєї й кидається до стоянки.

– Ах ти засранцю, ану віддай! – репетує Генрі й хапає шапочку Бобра. Той кудкудакає по-курячому і зі сміхом мчить за ним. Так утрьох вони вибігають із поля і прямують за трибуни, червоні мантії здіймаються на вітрі і лопотять над джинсами. У Джонсі на голові дві шапочки, їхні китиці смикаються в різні боки, на Генрі одна (завелика, сидить на вухах), а Бобер біжить із непокритою головою – довге чорне волосся має, з рота стирчить зубочистка.

Джонсі на ходу обертається, під’юджує Генрі («давай, містере Баскетбол, що ти біжиш, як дівчисько») і мало не врізається в Піта, який тиняється біля північного входу на стоянку й роздивляється «ЖИТТЯ ДЕРРІ», засклену дошку оголошень. Піт, який цього року нічого не закінчує, крім чергового класу, хапає Джонсі, заламує його назад, як хлопець, що танцює танго з якоюсь красунею, і цілує його просто в губи. Обидві шапочки злітають із голови Джонсі, і він скрикує від подиву.

– Педик! – волає Джонсі, люто витираючи рот… але потім починає сміятися. Піт – це щось. Він може тижнями ходити тихий-тихий, а потім як видасть який-небудь фортель ні в тин ні в ворота. Зазвичай фортель бував після пари банок пива, але не сьогодні.

– Мені давно хотілося це зробити, Ґаріелло, – з придихом вимовляє Піт. – Тепер ти знаєш, що коїться в мене на серці.

– Педику довбаний! Якщо в мене від тебе сіфак буде, я тебе приб’ю!

Підбігає Генрі, підіймає свою шапочку з трави і лупцює нею Джонсі.

– Бачиш, на ній плями від трави? – каже Генрі. – Якщо мене змусять за неї платити, ти від мене дочекаєшся не тільки поцілунків, Ґаріелло.

– Не давай обіцянок, яких не можеш виконати, мудило, – кидає у відповідь Джонсі.

– Прекрасна Ґаріелла, – урочистим тоном вимовляє Генрі.

Підбігає змилений Бобер, він важко дихає, але зубочистку з рота не випускає. Він бере шапочку Джонсі, заглядає в неї і каже:

– Тут пляма сперми. Точно вона, я в себе на простирадлі таких повно бачив, так що знаю, як це виглядає.

Він набирає повні груди повітря і кричить випускникам у червоних мантіях:

- Ґері Джонс дрочить у свою шапочку! Гей, народ, Ґері Джонс дрочить у…

Джонсі кидається на нього, валить на землю, і вони качаються по траві, плутаючись у хвилях червоного нейлону. Обидві шапочки відкинуті вбік, і Генрі піднімає їх далі від гріха.

– Злізь із мене! – волає Бобер. – Розчавиш! Триндець і святі банани! Та злізь ти…

– Даддітс знав її, – каже Піт. Цікавість до їхнього дуріння минула, та й узагалі він не відчуває їхнього піднесення (Піт, мабуть, єдиний з них, хто відчуває наближення великих змін). Піт знову дивиться на дошку оголошень. – Ми її теж знали. Це вона завжди стирчала перед академією йолопів. «Вітаннячко, Дадді», – казала вона. – Коли він вимовляє «Вітаннячко, Дадді», його голос на мить стає по-дівчачому тоненьким, але звучить це доволі мило, не знущально. І хоча Піт не дуже гарний наслідувач, Генрі відразу впізнає цей голос. Він згадує дівчинку з пухнастим світлим волоссям, великими карими очима, обдертими колінами та білою пластиковою сумочкою, в якій лежать сніданок і Барбі-Кен. Вона завжди їх так називала, Барбі-Кен, ніби це одна сутність.

Джонсі та Бобер теж розуміють, кого зображує Піт, і Генрі розуміє. Між ними існує зв’язок, і він з’єднує їх уже кілька років. Їх і Даддітса. Ні Джонсі з Бобром, ні Генрі не можуть пригадати ім’я білявенької дівчинки, хіба те, що в неї якесь неймовірне, довге й важке прізвище. І ще вона закохалась у Дадстера. Так-так, саме тому й чекала на нього щодня біля «академії».

Троє друзів у випускних мантіях збираються навколо Піта і дивляться на «ЖИТТЯ ДЕРРІ».

Як зазвичай, дошка всуціль завішана оголошеннями: продаж випічки, автомийки, прослуховування акторів для місцевої версії «Фантастікс»[173], літні курси в коледжі «Фенстер» плюс купа написаних від руки студентських оголошень: куплю те, продам се; хто підкине до Бостона після випускного; шукаю, з ким зняти квартиру в Провіденсі.

І в самому кутку – фото усміхненої дівчини з довжелезним білявим волоссям (уже завитим, а не пухнастим) і широкими, злегка здивованими очима. Вона вже не маленька дівчинка – Генрі знов і знов дивується з того, як один за одним кудись діваються діти (і він один із них), з якими він виріс, – але ці темні здивовані очі він упізнає де завгодно.

Під знімком написане одне слово: «РОЗШУКУЄТЬСЯ», і нижче меншими літерами: «Джозетт Рінкенгауер. Востаннє бачили 7 червня 1982 р. на софтбольному полі в Строфорд-парку». Далі йде ще якийсь текст, але Генрі навіть не дивиться на нього. Натомість він замислюється про те, як дивно ставляться до зникнення дітей у Деррі, зовсім не так, як в інших містах. Зараз 8 червня, ця Рінкенгауер зникла всього лише день тому, але це оголошення запхали (або хтось його туди перемістив) у самісінький кут дошки, як щось несуттєве. Мало того, в ранковій газеті про це не було ані слова – Генрі точно знає, бо читав її. Точніше, перегортав, коли сьорбав свої пластівці з молоком на сніданок. «Можливо, замітку про неї приховали десь у місцевих новинах», – думає він і відразу ж розуміє, що влучив у яблучко. У Деррі приховують багато речей. Наприклад, розмови про зниклих дітей. За останні роки в Деррі безслідно зникло безліч дітей, друзі знають про це – і, звичайно ж, це спадало їм на думку в день знайомства з Даддітсом Кейвеллом, але всі про це мовчать. Таке враження, що зникнення дітей – це та ціна, яку мусять платити городяни за життя в такому чудовому, тихому місці. Подумавши про це, Генрі відчуває, як обурення вкрадається йому в душу, спочатку змішуючись зі щенячим щастям, а потім і повністю витісняючи його.

«Вона так любила свого Барбі-Кена… Була такою милою… Як Даддітс». Він згадує, як вони вчотирьох водили Даддітса до школи – усі ці прогулянки – і як часто вона зустрічала їх біля «академії», Джозі Рінкенгауер з обдертими колінами і незмінною пластиковою сумкою. «Привітик, Дадді». Вона була такою милою.

«І досі є, – думає Генрі. – Вона…»

– Вона жива, – впевнено вимовляє Бобер. Потім дістає розжовану зубочистку з рота, дивиться на неї й кидає в траву. – Жива і десь тут поряд. Правильно?

– Угу, – говорить Піт, дивлячись на фотографію, і Генрі розуміє, про що він зараз думає. У нього самого майже такі самі самі думки: вона виросла. Навіть Джозі виросла, Джозі, яка в іншому, більш справедливому житті могла б стати дівчиною Дуґа Кейвелла. – Тільки, мені здається, вона… ну, це…

– У повному лайні, – підказує Джонсі. Він зняв із себе мантію і тепер складає її.

– Вона застрягла, – протяжним, як уві сні, голосом промовляє Піт, не відриваючи погляду від фотографії. Його палець починає рухатися туди-сюди, як маятник: тік-так, тік-так.

– Де? – питає Генрі, але Піт хитає головою. Джонсі теж хитає головою.

– Треба спитати в Даддітса, – раптом пропонує Бобер, і всі відразу розуміють чому. Пояснювати немає потреби. Тому що Даддітс бачить лінію. Даддітс…

11

– …бачить лінію! – несподівано скрикнув Генрі і, смикнувшись, випростався на пасажирському місці «Хамві», на смерть перелякавши Овена, який подумки перебував у якомусь лише йому відомому місці, де не було нічого, крім його самого, снігової бурі і нескінченного ряду відбивачів, єдиного доказу того, що він і далі перебуває на дорозі. – Даддітс бачить лінію!

«Хамві» сіпнувся, вильнув і знову здався на ласку водія.

– Господи, чоловіче! – вигукнув Овен, упоравшись із керуванням. – Наступного разу, коли ти раптом надумаєш кричати, попереджай, гаразд?

Генрі провів долонею по обличчю, зробив глибокий вдих і шумно видихнув.

– Я знаю, куди ми їдемо і що нам треба буде зробити…

– Ну й добре…

– …але мені потрібно розповісти тобі одну історію, щоб ти зрозумів.

Овен зиркнув на нього.

– А ти хоч сам розумієш що-небудь?

– Не все, але вже більше, ніж раніше.

– Ну, тоді давай, розповідай. До Деррі ще годину їхати. Вистачить години?

Генрі подумав, що цього більш ніж досить, особливо якщо розмовляєш подумки. Почав він від самого початку – звідки, як він тепер розумів, усе почалося. Не з появи сірих чоловічків, не з байрусу або тхорів, а з чотирьох хлопчиків, які сподівалися побачити фото королеви краси з задертою спідницею і не більше. Поки Овен вів машину, його розум наповнювався серіями взаємопов’язаних образів, скоріше як уві сні, ніж як у кіно. Генрі повідав про Даддітса, про їхню першу поїздку в «Діру в стіні» і про те, як Бобер блював на сніг. Він розповів Овену, як вони проводжали Даддітса до школи і про гру в крибедж за правилами Даддітса: вони грають, а Даддітс виставляє кілочки. Про те, як вони водили Даддітса до Санта-Клауса – це був просто мегаульот! І як знайшли фото Джозі Рінкенгауер на дошці оголошень «ЖИТТЯ ДЕРРІ» напередодні випускного вечора трьох старших із їхньої компанії. Овен побачив, як вони поїхали до будинку Даддітса на Мейпл-лейн машиною Генрі, скинувши мантії та шапочки на задньому сидінні, як привіталися з містером і місіс Кейвеллами, які сиділи у вітальні з якимось блідим, як стіна, чоловіком у комбінезоні Газової служби Деррі і жінкою в сльозах, – Роберта Кейвелл обіймає Еллен Рінкенгауер за плечі й говорить їй, що все буде гаразд, що Господь не допустить, щоб із маленькою Джозі щось трапилося.

«Ото сила, – захоплено подумав Овен. – Слухай, ну й сила в цього хлопця. Як таке взагалі може бути?»

Кейвелли ледь помічають хлопців, бо тут, на Мейпл-лейн, 19, вони часті гості, а Рінкенгауери охоплені надто сильним жахом, щоб звертати на них увагу. Вони не торкнулися кави, яку принесла Роберта. «Він у своїй кімнаті, хлопці», – хворобливо всміхається Алфі Кейвелл. І Даддітс, відірвавшись від фігурок «Джі-Ай Джо»[174] – у нього цілий набір, – підводиться, ледве угледівши їх у дверях. У себе в кімнаті Даддітс ніколи не ходить у черевиках, тільки в капцях із заячими мордочками, які Генрі подарував йому на останній день народження, – він обожнює ці капці й носитиме їх, поки вони не перетворяться на рожеві ганчірки, підклеєні з усіх боків пластиром, – але зараз на ньому черевики. Він чекав на них, і, хоча на обличчі його, як завжди, сяє сонячна усмішка, очі дивляться серйозно. «Уи ііемо?» – питає Даддітс. «Куди йдемо?» І…

- І ви всі такі були? – прошепотів Овен. Генрі, здається, вже говорив щось таке, але до цієї хвилини Овен не розумів, що мав на увазі Генрі. – Навіть до цього? – Він торкнувся обличчя в тому місці, де по щоці сповзав байрус.

– Так. Ні. Не знаю. Помовч, Овене. Слухай.

І голова Овена знов наповнилась картинами з 1982 року.

12

На той час, коли вони дісталися до Строфорд-парку, на годиннику було вже пів на п’яту. На софтбольному полі купка дівчат у фірмових жовтих футболках «ДЕРРІ ГАРДВЕР», усі з однаковими хвостиками, пропущеними через задні частини бейсболок. У більшості на зубах брекети. Піт подивився-подивився на них і каже: «Вони що, перший день на поле вийшли?» Може, й перший, але їм явно весело. Генрі ж зовсім не весело, у нього такий мандраж, що аж у грудях смокче, та заспокоює його одне: Джонсі, схоже, відчуває те саме, сидить із серйозним, переляканим виглядом. Пітові та Бобру бракує уяви, а в нього зі старою Ґаріеллою навпаки, хоч відбавляй. Для Піта і Бобра це всього лиш пригода в дусі братів Гарді або Денні Данна[175]. А для Генрі справа інакша. Не знайти Джозі Рінкенгауер уже буде жахливо (тому що вони можуть її знайти, він точно знає, що можуть), але знайти її мертвою…

– Бобре, – каже він.

Бобер дивився на дівчат, але повернувся до Генрі.

– Що?

– Гадаєш, вона ще жива?

– Я… – усмішка сповзає з його обличчя, очі наповнюються тривогою. – Я не знаю, чувак. Піте?

Але Піт хитає головою.

– Там, біля школи, я думав, що жива… Чорт, та фотографія майже говорила зі мною, але зараз… – Він знизує плечима.

Генрі дивиться на Джонсі, той теж знизує плечима, а потім розводить руки, мовляв, дідько його знає, тому Генрі повертається до Даддітса.

Даддітс дивиться на все крізь те, що він називає уі уяи, мовою Даддітса це означає «круті окуляри» – облеглі сонцезахисні окуляри зі сріблястими дзеркальними скельцями. Генрі здається, що в цих окулярах Даддітс схожий на Рея Волстона з фільму «Мій любий марсіянин», але Даддсу він цього не каже. На голові Даддса – академічна шапочка Бобра, йому особливо подобається дути на китичку.

Даддітс позбавлений вибіркового сприйняття, для нього якийсь п’яничка, що риється в сміттєвому банку в пошуках порожніх бляшанок, дівчатка, які грають у софтбол, білки, які скачуть по гілках, – усі однаково цікаві. Саме це частково робить його таким особливим.

– Даддітсе, – каже Генрі. – Пам’ятаєш дівчинку, з якою ти ходив до школи? Її звали Джозі? Джозі Рінкенгауер.

Даддітс зображує ввічливий інтерес, тому що до нього звертається друг, але імені він не впізнає, та і як він може його впізнати? Даддітс не пам’ятає, що він їв на сніданок, як він може згадати дівчинку, з якою ходив до школи три-чотири роки тому? На Генрі накочується хвиля відчаю, дивним чином змішана з якоюсь іронією. І чим вони тільки думали?

– Джозі, – нагадує Піт без особливої надії на успіх. – Ми ще дражнили тебе, казали, що це твоя дівчина, пам’ятаєш? У неї карі очі… волосся біляве таке… і… і… – Він з огидою зітхає. – От бля.

– Ень іій, айо е аме, – говорить Даддітс, бо від цих слів вони зазвичай усміхаються: день інший, лайно те саме. Не спрацювало. Даддітс робить другу спробу: – Е аати, е гати.

– Ага, – каже Джонсі. – Не скакати, не грати, так. Хлопці, веземо, напевне, його додому, бо нічого…

– Ні, – перериває Бобер, і всі обертаються до нього. Його схвильовані очі палають. Він жує зубочистку з такою силою і так швидко, що вона смикається в його губах, як поршень. – Ловець снів, – каже він.

13

– Ловець снів? – перепитує Овен, і навіть йому самому здається, що мовив він це якимсь потойбічним голосом. Вогні фар «Хамві» ковзають по нескінченній сніговій пустелі, яка нагадує дорогу тільки рядами жовтих світловідбивачів. «Ловець снів», – думає він, і його голова знову наповнюється картинами з минулого життя Генрі, майже втопивши його в картинках, звуках і запахах того дня на порозі літа.

Ловець снів.

14

– Ловець снів, – каже Бобер, і вони розуміють один одного, як з ними буває іноді і, як їм здається (Генрі пізніше зрозуміє, що помилково), розуміють один одного всі друзі. Хоч вони ніколи не говорили прямо про той сон, який їм усім наснився в «Дірі в стіні» під час першої поїздки на полювання, вони знають: Бобер вважає, що причиною цього якимсь чином став Ламарів ловець снів. І ніхто не намагався його переконати: по-перше, щоб не позбавляти Бобра його дивної забобонної поваги до нешкідливого мотузяного павутиння, по-друге, через те що їм просто не хочеться згадувати той день. Але зараз вони розуміють: Бобер принаймні в чомусь має рацію. Ловець снів зв’язав їх, але не той, що в Ламара.

Даддітс – їхній ловець снів.

– Нумо, – неголосно промовляє Бобер. – Нумо, хлопці, не бійтеся. Беріться за нього.

І вони беруться, хоч їм і дійсно лячно, принаймні ледь-ледь. Боброві теж.

Джонсі бере праву руку Даддітса, яка в училищі настільки вправно навчилася давати раду механізмам. Даддітс дивується, потім усміхається і стискає пальцями пальці Джонсі. Піт бере ліву руку Даддітса. Бобер і Генрі підходять і обіймають Даддітса за талію.

І так вони вп’ятьох стоять під одним із величезних старих дубів Строфорд-парку з обличчями, які вкриває мереживо з червневого сонця й тіні. Вони схожі на спортивну команду перед початком важливого матчу. Софтболістки в яскравих помаранчевих футболках не звертають на них уваги, як і білки, як і ретельний п’яничка, що збирає порожні банки з-під газованки, аби було за що купити пляшку на обід.

Генрі відчуває, що в нього проникає світло, і розуміє, що це світло – його друзі і він сам, вони разом створюють його, це чудесне мереживо зі світла й зеленої тіні, і з усіх Даддітс сяє найяскравіше. Він – їхній м’ячик, без якого не зможеш ні скакати, ні грати. Він – їхній ловець снів, він їх з’єднує в одне. Серце Генрі наповнюється так, як не наповниться ніколи знову (і порожнеча в ньому ростиме і ставатиме все темнішою й темнішою з роками, якими він буде обростати), і він думає: «Це відбувається для того, щоб знайти зникле дурне дівчисько, яке, напевне, нікому не потрібне, крім батьків? Це відбувалося для того, щоб убити одного безмозкого задираку? Ось таке об’єднання могло якось змусити його злетіти з дороги? Ми могли це зробити, чорт, ми могли це зробити вві сні? Чи все це заради цього? Щось таке величне й таке разюче – заради такої дрібної мети? Невже лише заради цього?»

«Тому що коли це так – думає він в екстазі єднання, – то до чого все це? Який у цьому сенс?»

Потім цю й усі інші думки змітає сила відчуттів. Перед ними виникає обличчя Джозі Рінкенгауер, хиткий образ, який спочатку складається з чотирьох сприйняттів і спогадів… потім і з п’ятого – це Даддітс зрозумів, через кого вся ця веремія.

Коли вливається Даддітс, образ стає у сто разів яскравішим, у сто разів виразнішим. Генрі чує, як хтось – Джонсі – судомно зітхає, він би й сам так зітхнув, якби в нього не перехопило подих. Тому що Даддітс, можливо, в чомусь відсталий, але тільки не в цьому. У цьому вони – жалюгідні заїкуваті ідіоти, а Даддітс – геній.

– Боже мій! – вигукує Бобер, у його голосі захвату рівно стільки ж, скільки переляку.

Тому що прямісінько перед ними стоїть Джозі. Різні сприйняття її віку перетворили її на дитину років дванадцяти, старшу, ніж вона була, коли вони вперше зустріли її перед академією йолопів, але точно молодшу, ніж вона має бути зараз. Вони вдягли її в сукню в смужку невизначеного кольору, який змінювався від блакитного до рожевого, потім робився червоним, знову рожевим, знову блакитним і так по колу. У її руках невелика пластикова сумка, з якої визирає Барбі-Кен, а коліна всі в саднах. Сережки з сонечками то з’являються, то зникають у мочках її вух, і Генрі думає: «Ах, так, я їх пам’ятаю», після чого вони остаточно закріплюються на загальній картині.

Вона відкриває рот і каже: «Привітик, Дадді». Потім дивиться навкруги і додає: «Привітик, хлопчики».

А потім узяла й зникла. Ось так. Було їх шестеро, а стало п’ятеро, п’ять уже не малих хлопців стоять під старим дубом, червневе сонце золотить їхні обличчя, на софтбольному полі галасують дівчата. Піт плаче. Джонсі теж. П’яничка кудись подівся – видно, назбирав собі на пляшку, – але з’явився інший чоловік, похмурого вигляду чоловік у зимовій куртці, незважаючи на літнє тепло. На його лівій щоці червона пляма, яка нагадує родимку, ось тільки Генрі знає, що це щось інше. Це байрус. У Строфорд-парку до них долучився Овен Андергілл, він спостерігає за ними, але нічого – ніхто, крім самого Генрі, не бачить цього гостя з іншого кінця ловця снів.

Даддітс усміхається, але й дивується: чому на щоках двох його друзів сльози?

– Оу ти аеш? – питає він Джонсі. «Чому ти плачеш?»

– Не має значення, – відповідає Джонсі. Коли його рука вислизає з руки Даддітса, останній зв’язок обривається.

Джонсі й Піт витирають обличчя. Бобер видає смішок крізь сльози.

– Здається, я проковтнув зубочистку, – каже він.

– Та ні, ось вона, дурко, – каже Генрі і вказує на траву, де валяється розжована зубочистка.

– Айи Оссі? – запитує Даддітс.

– А ти зможеш, Даддсе? – повертається до нього Генрі.

Даддітс іде до софтбольного поля, і вони шанобливо йдуть за ним маленькою зграйкою. Даддс проходить за крок від Овена, але, зрозуміло, не бачить його; для Даддса Овена Андергілла не існує, принаймні поки що. Він проходить повз трибуни, повз третю базу, повз невелику закусочну. І зупиняється.

Піт підходить до нього і тихо скрикує.

Даддітс повертається й дивиться на нього з цікавістю, палаючими, майже усміхненими очима. Піт піднімає палець, водить ним туди-сюди і дивиться за пальцем на землю. Генрі дивиться туди ж, і якусь мить йому мариться, що він щось бачить: яскраво-жовта пляма на траві, як фарба, але потім вона зникає. Залишається тільки Піт, який робить те, чим завжди займається, коли пускає в дію свій особливий дар спогадів.

– И аиш іію, Іті? – запитує Даддітс із якоюсь батьківською інтонацією, від якої Генрі мало не пирскає сміхом. «Ти бачиш лінію, Піті?»

– Ага, – відповідає Піт, вирячивши очі. – Ще й як. – Він дивиться на інших. – Гей, хлопці, вона була тут! Вона була ось тут, на цьому місці!

Вони перетинають Строфорд-парк, прямуючи за лінією, яку бачать тільки Даддітс і Піт, а людина, яку бачить тільки Генрі, йде за ними. У кінці парку на розхитаному дощаному паркані висить табличка: «ВЛАСНІСТЬ ЗАЛІЗНИЦІ Д. Б. А. ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО!» Ніхто з дітей, природно, цієї вказівки не виконував, та й товарняки з Деррі, Банґора й Арустука востаннє проходили по гілці, прокладеній на Пустовищі, багато років тому. Але, пролізши крізь дірку в паркані, вони бачать залізничні колії. Рейки іржаво поблискують на сонці внизу схилу.

Десь на середині крутого, порослого отруйним сумахом і отруйним плющем схилу вони знаходять велику пластикову сумку Джозі Рінкенгауер. Тепер вона стара і зовсім пошарпана, подекуди підклеєна липкою стрічкою – сумне видовище, – але Генрі впізнав би її серед мільйона.

Даддітс, щасливо всміхаючись, підхоплює її і заглядає всередину.

– Абі-Ен! – повідомляє він і дістає ляльок.

Піт тим часом просувається далі, зігнувшись удвоє, серйозний, як Шерлок Голмс, що йде слідом професора Моріарті. І це Піт Мур знаходить її. Стоячи на краю брудної бетонної водостічної труби, яка стирчить із заростей на схилі, він, як божевільний, крутить головою і кричить: «Вона там!» Крім гарячкового рум’янцю на щоках, обличчя в нього бліде як крейда. «Хлопці, здається, вона там!»

Під Деррі йде дуже стара і неймовірно заплутана система каналізаційних труб і колекторів, саме ж місто розташоване на болотах, заходити в які остерігалися навіть індіанці мікмак, які жили навколо. Велика частина каналізації була побудована в тридцяті роки на гроші Нового курсу[176], майже вся вона буде зруйнована в 1985-му під час потужного урагану, який затопить місто і звалить водонапірну Вежу. Зараз же труби існують. Ця труба під нахилом іде в схил пагорба. Джозі Рінкенгауер наважилася залізти в неї, впала й поїхала вниз по листю, яке нанесло туди за п’ятдесят років. Як на санчатах, вона з’їхала в самий низ і тепер лежить на дні. Вона витратила всі сили на марні спроби піднятися вгору слизьким схилом, з’їла два печива з трьох, які лежали у неї в кишені штанів, і останні годин дванадцять-чотирнадцять просто лежить у смердючій темряві, слухаючи приглушений гул зовнішнього світу, до якого не може дістатись, і чекає смерті.

Але, почувши голос Піта, вона піднімає голову і щосили кричить:

– Допоможіііть! Я не можу вибратися! Будьлаааскааа, допоможіііть!

Нікому не спадає на думку кликати дорослих, наприклад офіцера Нелла, який патрулює цей район. Вони попри все повинні самі її витягти, тепер вони відповідають за її порятунок. Ні, вони не відправляють униз Даддітса, вони не настільки несповна розуму, але решта після короткої, не більш ніж тридцять секунд, наради утворюють живий ланцюг: спочатку Піт, потім Бобер, за ним Генрі та Джонсі, найважчий із них, у ролі якоря.

У такий спосіб вони влазять у просякнуту каналізацією темряву (пахне не тільки каналізацією, а й іще чимось старим і невимовно огидним), і, не пройшовши й десяти футів[177], Генрі знаходить у багні туфлю Джозі й, не замислюючись, засовує її в задню кишеню джинсів.

Ще кілька секунде і Піт гукає через плече:

– Ей, стоп.

Плач дівчинки та благання про допомогу тепер чути набагато краще, і Піт навіть може розгледіти її внизу вкритого листям схилу. Вона дивиться на них, задерши голову, обличчя – замурзане біле коло серед мороку.

Вони просувають свій ланцюг далі, тримаючись якомога обережніше, незважаючи на збудження. Джонсі ногами вчепився за величезний шматок бетону. Джозі тягнеться… намагається зловити руку, ніяк не може дістати пальці Піта. Нарешті, коли здається, що доведеться визнати поразку, вона трохи піднімається, і Піт хапається за її подряпаний, у плямах бруду зап’ясток.

– Є! – радісно вигукує він. – Тримаю!

Вони обережно тягнуть її вгору по трубі, туди, де Даддітс чекає на них, тримаючи її сумку в одній руці та ляльок в другій, і кричить Джозі, щоб не хвилювалася, не хвилювалася, бо Барбі-Кен у нього. Нагорі їх зустрічає сонячне світло, свіже повітря, і коли вони допомагають їй вибратися з труби…

15

У «Хамві» телефону не було, дві рації, але жодного телефону. Проте гучний телефонний дзвінок підірвав тишу, розколов тканину спогадів, яку розтяг між ними Генрі, й налякав обох до півсмерті.

Овен смикнувся, як вирвана з глибокого сну людина, і «Хамві», втративши й без того непевне зчеплення з дорогою, спочатку пішов юзом, а потім повільно й велично закрутився, ніби динозавр затанцював.

– Ох, блядь…

Він спробував вирівняти машину, але кермо провернулося з нудотною легкістю, як штурвал баркаса, що втратив керування. «Хамві» з’їхав задом по зрадницькій колії на південному боці І-95 і нарешті вперся боком у замет, відкидаючи конуси світла в напрямку, протилежному їхньому руху.

«Дзззинь! Дзззинь! Дзззинь!» – долинало нізвідки.

«Це у мене в голові, – подумав Овен. – Я це проектую, але він у мене в голові. Знову ця бісова телеп…»

Між ними на сидінні лежав пістолет. «Ґлок». Генрі взяв його, і дзвінки тієї ж миті припинились. Обхопивши рукоятку всіма пальцями, він підніс дуло до вуха.

«Аякже, – подумав Овен. – Нічого дивного. Подумаєш, людині по пістолету зателефонували. Звичайна річ».

– Алло, – сказав Генрі. Овен відповіді не чув, але стомлене обличчя товариша освітилося радісною усмішкою. – Джонсі! Я так і знав, що це ти!

«Хто ж іще? – саркастично подумав Овен. – Опра Вінфрі?[178]»

– Де…

Слухає.

– Йому був потрібен Даддітс, Джонсі? І тому… – знову слухає. Потім: – Водонапірна Вежа? Навіщо… Джонсі? Джонсі?

Генрі ще трохи потримав пістолет біля скроні, потім подивився на нього в задумі, ніби не розуміючи, що це, і поклав на сидіння. Усмішка зникла.

– Повісив трубку. Напевне, той другий повертається. Він його називає Сірий.

– Твій друзяка живий, але щось ти не радий цьому.

Генрі не був радий подумки, але говорити про це вголос уже не було сенсу. Спочатку він зрадів, та й чому б не зрадіти, коли людина, яка не байдужа тобі, телефонує старим «ґлоком», щоб погомоніти про те про се. Але зараз він явно був не в захваті.

– Він… вони … зараз на південь від Деррі. Зупинилися поїсти в «Дайзартс». Тільки Джонсі сказав «Дайпердз». Ми в дитинстві так називали це місце. По-моєму, він цього навіть не помітив. Мені здалося, він був наляканий.

– За кого він боїться? За себе? За нас?

Генрі націлив на Овена безрадісний погляд.

– Він каже, що боїться, аби Сірий не вбив патрульного поліцейського, щоб забрати його машину. Думаю, це головне. Блядь. – Генрі вдарив кулаком по коліну.

– Але він живий.

– Так, – сказав Генрі без особливого натхнення. – Він несприйнятливий. Даддітс… Тепер ти розумієш, хто такий Даддітс?

«Ні, і сумніваюся, що ти, Генрі, сам це розумієш… Але, може, я зрозумію, що ти хочеш сказати».

Генрі непомітно перейшов на мову думок – так було простіше.

«Даддітс змінив нас… наше спілкування з Даддітсом змінило нас. Коли Джонсі збило машиною в Кембриджі, він теж змінився. Мозкові хвилі людей, які впритул наближаються до смерті, часто змінюються. Торік я читав статтю про це в «Ланцеті». Для Джонсі це вилилося в те, що Сірий тепер може використовувати його тіло, але не може заразити або зносґити. І ще це означає, що він не може поглинути Джонсі, принаймні поки що».

– Поглинути?

«Розчинити в собі. Зжерти».

І вголос:

– Ти можеш витягти нас із цього замету?

«Гадаю, так».

– Цього я й боявся, – похмуро буркнув Генрі.

Овен повернувся до нього, обличчя зеленкувате у світлі приладової дошки.

– Та що, блін, з тобою таке?

«Господи, невже ти так досі й не зрозумів? Як ще мені тобі це пояснити?»

– Він усе ще там! У Джонсі!

Утретє або вчетверте після їхньої з Генрі втечі Овену довелося перестрибнути через провал між тим, що знала його голова, і тим, що знало серце.

– А, розумію, – протягнув він. – Він живий. Він живий і думає. Навіть телефонує. – Він знову ненадовго замовк. – Господи.

Овен повільно торкнув «Хаммер» вперед, але вже дюймів через шість усі чотири колеса почали прокручуватися. Він переключився на задню передачу, і вони в’їхали в замет – бум. Але від цього задок «Хаммера» трохи піднявся над злежаним снігом, чого Овен і домагався.

Коли він знову переключиться на першу швидкість, вони вилетять із замету, як пробка з пляшки. Але Овен не поспішав, він завмер на мить із затиснутою черевиком педаллю гальма. Потужний мотор із гурчанням стрясав увесь автомобіль. Зовні завивав і гарчав вітер, відправляючи снігових демонів ковзати по безлюдному шосе.

– Ти ж знаєш, що ми повинні це зробити? Знаєш? – мовив Овен. – Якщо, звичайно, ми взагалі зуміємо зловити його. Тому що, коли не заглиблюватись у подробиці, загальний план, напевне, такий: тотальне зараження. І якщо порахувати…

– Я можу порахувати, – сказав Генрі. – Шість мільярдів людей на космічному кораблі Земля проти одного Джонсі.

– Так. Ось такі цифри.

– Цифри можуть брехати, – мовив Генрі, але слабким голосом – такі великі цифри не брешуть, просто не можуть брехати. Шість мільярдів – дуже, дуже велика цифра.

Овен відпустив гальмо і натиснув на газ. «Хамві» покотився вперед, проїхав пару футів, знову забуксував, потім нарешті зловив колесами опору і вилетів зі снігового полону, заревівши, як динозавр. Овен повернув на південь.

«Розкажи, що було після того, як ви витягли дівчину з труби».

Не встиг Генрі повернутися до розповіді, як одна з рацій під панеллю приладів затріщала і пролунав голос, гучний і чистий, ніби той, хто говорив, сидів разом з ними в «Хаммері».

– Овене? Ти мене чуєш, салаго?

Курц.

16

Вони витратили майже годину, щоб від’їхати на перші шістнадцять миль на південь від «Синьої бази» (колишньої «Синьої бази»), але Курц не хвилювався. Господь подбає про них, у цьому він не сумнівався.

За кермом сидів Фредді Джонсон (щаслива четвірка вмостилась у ще один пристосований для їзди по снігу «Хамві»). Перлмуттер – на пасажирському кріслі, прикутий наручниками до дверної ручки. Кембрі був прикутий так само на задньому сидінні. Курц сидів за спиною Фредді, Кембрі – за Перлі. Цікаво, думав Курц, чи задумують щось оці двоє мимовільних помічників телепатичним способом? Їм би це було корисно. Курц і Фредді обидва відчинили вікна, хоча від цього в «Хамві» було холодніше, ніж у січні в сільському сортирі. Обігрівач був увімкнений на повну потужність, але просто не міг упоратися. Вікна були відчинені, бо так було необхідно. Без цього повітря в салоні машини дуже швидко стало б непридатним для дихання, отруйним, як у загазованій шахті. Тільки тут у ніс бив запах не сірки, а ефіру. І здебільшого він ішов від Перлмуттера. Той безперестанку совався на сидінні, іноді тихенько постогнуючи. Кембрі весь горів від Ріплі, який колосився на ньому, як жито на полі після весняного дощу, і теж видавав цей запах – Курц відчував його навіть крізь респіратор. Але головний сморід ішов від Перлі, який усе ніяк не заспокоювався, смикався, намагався непомітно пукати (однією половинкою, як вони жартома називали такий маневр у туманні дні Курцового дитинства) і вдавав, що це не він псує повітря. На Джині Кембрі ріс байрус; у Курца була підозра, що в Перлі, бережи його Господи, росло щось інше.

Курц, як міг, намагався ховати свої думки за власною мантрою: «Девіс і Робертс, Девіс і Робертс, Девіс і Робертс».

– Не могли б ви припинити? – запитав праворуч Кембрі. – Я від цього зараз збожеволію.

– Я теж, – нервово підхопив Перлмуттер. Він почовгав на сидінні, і пролунав тихий звук: пффф. Із таким звуком може здуватися гумова іграшка.

– Диявол, Перлі! – обурився Фредді й опустив вікно ще нижче, впустивши в салон маленький сніговий вихор із морозним вітром. «Хамві» вильнув, Курц напружився, але потім важка машина знову вирівнялася. – Слухай, може, досить нас труїти своїми блядськими анальними парфумами?

– Я перепрошую, – сухо вимовив Перлмуттер, – але коли ти гадаєш, що це я псую повітря, то повинен тобі сказати…

– Я нічого не вигадую, – огризнувся Фредді. – Я просто кажу, щоб ти припинив пердіти в машині, або…

Оскільки не існувало таких загроз, які Фредді міг би виконати повною мірою – зараз їм були потрібні два телепати, головний і запасний, – Курц м’яко втрутився:

- Історія про Едварда Девіса і Франкліна Робертса досить повчальна, бо добре показує: ніщо не нове в цьому світі. Сталося це в Канзасі, в ті часи, коли Канзас іще був Канзасом…

Курц, доволі непоганий оповідач, повернув їх до Канзасу часів Корейського конфлікту. Ед Девіс і Франклін Робертс володіли однаковими маленькими фермами в околицях Емпорії[179], недалеко від ферми родини Курців (яких насправді звали не зовсім Курцами). Девіс, і сам не зразок доброї поведінки, запідозрив свого сусіда, нахабу Робертса, в бажанні привласнити його ферму. Ед Девіс стверджував, що Робертс поширює про нього чутки в місті. Робертс труїв його посіви, Робертс тиснув на «Бенк оф Емпоріа», щоб позбавити Девіса ферми.

Ед Девіс зробив ось що, продовжив Курц. Він зловив скаженого єнота і кинув його в курник – власни й курник. Єнот улаштував справжню бійню, а коли втомився вбивати, хвала Господу, фермер Девіс відстрелив Містеру Єноту його смугасту чорно-сіру голову.

Ті, що сиділи в холодному «Хамві», який нісся крізь морок, мовчки слухали, захопившись розповіддю.

Ед Девіс закинув усіх мертвих курей – і мертвого єнота – у свою вантажівку «Інтернешнл Харвестер», поїхав до ферми сусіда і вночі звалив трупики в обидва колодязі Франкліна Робертса: у колодязь для тварин і колодязь для дому. Увечері наступного дня, набравшись віскі і регочучи як божевільний, Девіс зателефонував сусідові й розповів йому про свій учинок. «Сьогодні таки спекотно було, га? – запитав навіжений, так регочучи, що Франклін Робертс насилу його зрозумів. – Ти зі своїми дівками яку воду сьогодні пив? Курячу чи єнотову? Але я тобі не скажу, бо не пам’ятаю, кого в який колодязь кинув. От шкода, еге ж?»

У Джина Кембрі тремтів лівий кутик губ, як після серйозного інсульту. Ріплі в складках у нього над очима вже так розрісся, що містер Кембрі був схожий на людину, якій прорубали лоба.

– Що ви хочете сказати? – поцікавився він. – Що я і Перлі не кращі за кількох скажених курей?

– Стеж, як із босом розмовляєш, Кембрі, – суворо мовив Фредді, ворушачи респіратором.

– Та в сраку того боса. Цю операцію закінчено.

Фредді підняв руку, наче збираючись розмазати Кембрі по спинці сидіння. Кембрі випнув огидне, перелякане обличчя, скорочуючи відстань.

– Ну давай, здорованю. Чи, може, спочатку хочеш перевірити руку, чи немає на ній порізів? Адже навіть маленької ранки буде достатньо.

Занесена рука Фредді застигла, затремтіла й повернулася на кермо.

- І якщо вже зайшла така розмова, Фредді, я б тобі порадив бути обережнішим. Коли гадаєш, що бос збирається залишати свідків, то ти божевільний.

– Так, божевільний, – задушевно мовив Курц і посміхнувся. – Багато фермерів божеволіють, принаймні раніше так було, до того як Віллі Нельсон, благослови Господь його золоте серце, став проводити «Допомогу фермерам»[180]. Мабуть, це через стреси. Бідолаха Ед Девіс загримів до лікарні для ветеранів – він воював у Другій світовій, – і незабаром після події з колодязями Франк Робертс продав свою ферму, переїхав до Вічито і влаштувався торговельним представником до «Елліс-Чалмерз»[181]. І жоден із колодязів не був отруєний. Він запросив санітарного інспектора взяти проби, і інспектор постановив, що вода в колодязі не заражена. Сказ таким шляхом не передається, сказав він. Хотів би я знати, чи передається так Ріплі.

– Хоча б називай це правильно, – мало не бризкаючи слиною, процідив Кембрі. – Це байрус.

– Байрус чи Ріплі – яка різниця? – знизав плечима Курц. – Ці хлопці намагаються отруїти наші колодязі. Отруїти наші дорогоцінні соки[182], як хтось сказав.

– Так вам начхати на це! – видав Перлі настільки уїдливо, що Фредді навіть здригнувся. – Ви про одне думаєте: як зловити Андергілла. – Помовчавши, він додав скорботним голосом: – Ви таки дійсно божевільний, босе.

– Овен! – скинувся Курц. – Мало не забув про нього. Де він, хлопці?

– Прямо попереду, – похмуро зронив Кембрі. – Застрягли в снігу.

– Чудесно! – скрикнув Курц. – Наздоганяємо!

– Не поспішайте фарбуватись і вбиратись, босе. Він зараз вибереться. У нього «Хаммер», такий самий як у нас. На такій машинці можна хоч крізь саме пекло прокотитися, якщо знаєш, що робиш, а він, схоже, знає.

– Шкода. Ми хоч трохи скоротили відстань?

– Трохи, – сказав Перлі, потім із гримасою болю на обличчі підвівся й випустив газ.

– Бляядь… – прошипів Фредді.

– Дай мікрофон, Фредді. Загальний канал. Наш друг Овен любить загальний канал.

Фредді простяг йому мікрофон на верткому кабелі, налаштував передавач, прикручений до приладової панелі, і сказав:

– Спробуйте зараз, босе.

Курц натиснув кнопку на боці мікрофона.

– Овене? Ти мене чуєш, салаго?

Тиша, статичний шум і монотонне виття вітру. Курц уже хотів іще раз натиснути кнопку «Передача» і зробити ще одну спробу, коли Овен відгукнувся – чистий, чіткий голос, перешкоди середньої сили, але без спотворення звуку. Жоден м’яз не здригнувся на обличчі Курца, вираз приємної цікавості як був на його обличчі, так і залишився, але серце закалатало на кілька ударів швидше.

– Слухаю.

– Радий тебе чути, салаго! Дуже радий! Наскільки я розумію, ти пішов від нас миль на п’ятдесят[183]. Ми щойно минули Поворот 39, так що, думаю, не помиляюся. Що скажеш?

Насправді вони щойно проїхали Поворот 36, і Курц думав, що до Овена трохи ближче, ніж п’ятдесят миль, можливо, удвічі.

На іншому кінці тиша.

– Зупиняйся, салаго, – порадив Курц Овену своїм найпроникливішим тоном. – Іще не пізно хоч якось виплутатись із цієї халепи. Кар’єрам нашим гаплик, це зрозуміло – мертві кури в отруєному колодязі, – але якщо в тебе є мета, розділи її зі мною. Я стара людина, синку, і все, що я хочу, – це врятувати хоч що-небудь більш-менш пристойне…

– Досить лити лайно, Курце, – долинуло голосно й чітко з усіх шести динаміків «Хаммера».

Кембрі не витримав, реготнув, і Курц пришпилив його до місця злісним поглядом. За інших обставин чорна шкіра Кембрі посіріла б від жаху, але це були не інші обставини, інші обставини відпали, і Курца пронизало незнайоме відчуття страху. Одна справа – розуміти головою, що все пішло шкереберть, інша – коли істина осідає у твоїх нутрощах, як велика порція важкої їжі.

– Овене… друже мій…

– Слухай, Курце. Я не знаю, чи залишилась у твоєму мозку хоч одна розсудлива клітина, але, якщо залишилась, сподіваюся, вона мене слухає. Зі мною поруч людина на ім’я Генрі Девлін. Попереду, можливо, миль за сто, його друг на ім’я Ґері Джонс. Тільки це вже не він. Його тіло захопив інопланетний розум, який він називає Сірий. Містер Ґрей, інакше кажучи.

«Ґері… Ґрей, – подумав Курц. – За анаграмами їхніми впізнаєте їх».

– Те, що сталося на Джефферсон-тракт, не має ніякого значення, – мовив голос у динаміках. – Бійня, яку ти задумав, Курце, безглузда. Убити їх усіх або дати їм померти своєю смертю – результат один. Вони не є небезпечними.

– Ні, ви це чули? – з істеричними нотками в голосі вигукнув Перлмуттер. – Не є небезпечними! Не є…

– Заткни рота! – гаркнув Фредді і ляснув його тильним боком долоні. Курц цього не помітив. Він сидів, прямий як спиця, на задньому сидінні, і виблискував очима.

Безглузда? Овен Андергілл хотів сказати, що найважливіша операція в його житті безглузда?

– …довкілля, ти це розумієш? Вони не виживають у цій екосистемі. Окрім Сірого. І то – йому просто вдалося знайти господаря, який фундаментально відрізняється від усіх інших. Ось такі справи. Якщо в тебе коли-небудь було щось святе в житті, Курце… якщо в тебе лишилися хоч якісь принципи, ти припиниш цю гонитву і даси нам зайнятися справою. Ми займаємося містером Джонсом і Сірим. Ти можеш зловити нас, але дуже сумніваюся, що зможеш зловити їх. Вони пішли надто далеко на південь. І ми думаємо, що Сірий має план. Який спрацює.

– Овене, ти перевтомився, – сказав Курц. – Зупини машину. Ми разом зробимо все, що треба. Ми…

– Якщо сказане для тебе не порожній звук, ти відійдеш убік, – перебив Овен. – На цьому все. Крапка. Я відключаюся.

– Не роби цього, салаго! – закричав Курц. – Не роби, я забороняю!

Пролунало клацання, дуже гучне, а за ним – шипляча тиша з динаміків.

– Він відключився, – констатував Перлмуттер. – Відключив мікрофон. Вирубив приймач. Усе.

– Але ви його чули? – запитав Кембрі. – Безглуздо. Скасовуйте операцію.

На лобі Курца, прямо посередині, забилася жилка.

– Після того, що він зробив на базі, для мене його слова шеляга ламаного не варті.

– Але він казав правду! – заволав Кембрі і вперше повернувся обличчям до Курца, очі широко розплющені, у куточках – зарості Ріплі, або байрусу, або як вам зручно його називати. Його слина бризнула на щоки, лоб, респіратор Курца. – Я чув його думки! Перлі теж! ВІН КАЗАВ ЧИСТУ ПРАВДУ! ВІН…

І, знову рухаючись із надприродною швидкістю, Курц вихопив дев’ятиміліметровий пістолет із кобури на ремені й вистрілив. Постріл, що гримнув усередині «Хамві», був оглушливим. Фредді зойкнув від несподіванки і знову смикнув кермо, після чого машина наполовину розвернулась і далі поїхала по снігу боком уперед. Перлмуттер закричав і повернув сповнене жаху обличчя в червоних плямах, щоб глянути на заднє сидіння. Смерть обійшлася милостиво з Кембрі, не встиг він і руку підняти, як його мозок вилетів крізь потилицю й розбите вікно машини, де його забрав вітер.

«Що, не передбачав такого, салаго? – подумав Курц. – Не допомогла тобі твоя телепатія, га?»

– Ні, – сумно мовив Перлі. – З людиною, яка сама не знає, що зробить наступної секунди, каші не звариш. Не можна мати справу з психом.

Машина вже знову слухняно рухалась уперед – Фредді залишався чудовим водієм, навіть незважаючи на сильний переляк.

Курц навів пістолет на Перлмуттера.

– Назви мене психом знову. Я хочу це почути.

– Псих, – не замислюючись, вимовив Перлі й посміхнувся, оголивши ряд зубів уже з кількома дірами. – Псих-псих-псих. Але ти не застрелиш мене за це. Ти застрелив мого дублера, і більшого ти собі не дозволиш. – Голос його з кожним словом набував усе трагічнішої інтонації. Труп Кембрі завалився на двері, навколо понівеченої голови майоріли в холодному повітрі клаптики волосся.

– Заткни рота, Перлі, – сказав Курц. Йому вже покращало, він знов опанував себе. Принаймні Кембрі на це заслужив. – Тримай міцніше свою планшетку і язик за зубами. Фредді?

– Так, босе.

– Ти ще зі мною?

– З вами до кінця, босе.

– Овен Андергілл – зрадник, Фредді. Можеш подякувати Господу за те, що ми це з’ясували?

– Дяка Богові.

Фредді сидів рівно, немов палицю ковтнув, тримав кермо і вдивлявся в конуси фар «Хамві».

– Овен Андергілл зрадив свою країну і свій народ. Він…

– Він зрадив вас, – дуже тихо, майже пошепки, промовив Перлмуттер.

– Це так, Перлі, і не переоцінюй свою важливість, синку, цього я тобі робити не раджу, бо неможливо передбачити, що наступної секунди зробить псих, як ти сам сказав.

Курц подивився на бичачу шию Фредді.

– Ми зловимо Овена Андергілла і цього Девліна, якщо Девлін іще буде з ним. Зрозуміло?

– Зрозуміло, босе.

– Ну а поки, може, скинемо баласт?

Курц дістав із кишені ключ від кайданків. Запустив руку за Кембрі, влучив у холонучу напіврідку масу, яка не потрапила у вікно, і нарешті намацав ручку дверцят. Потім він розстебнув кайданки, і секунд за п’ять містер Кембрі, дякувати Господу, влився в харчовий ланцюжок.

Тим часом Фредді опустив одну руку і почухав пах, не в змозі терпіти пекельний свербіж. Свербіли і пахви, і…

Злегка повернувши голову, він побачив, що на нього дивиться Перлмуттер – величезні темні очі на блідому, в червоних плямах обличчі.

– Що вирячився? – зло кинув Фредді.

Перлмуттер мовчки відвернувся й почав дивитись у ніч.

Розділ 19
Гонитва триває

1

Сірому подобалося насолоджуватись людськими емоціями, Сірому була до вподоби людська їжа, але от що Сірому не подобалося, то це спорожняти Джонсів кишечник. Не ставши дивитися на те, що зробив організм, він просто підтягнув штани й застебнув їх руками, які трохи тремтіли.

«Ти що, і підтиратися не будеш? – запитав Джонсі. – Хоча б воду спусти в клятому унітазі!»

Але Сірому хотілось якомога швидше залишити кабінку. Він затримався лише для того, щоб сполоснути руки над одним із рукомийників, після чого повернув до виходу.

Джонсі не дуже здивувався, коли побачив, що заходить поліцейський.

– Забули ширіньку застебнути, друже мій, – зауважив патрульний.

– О, справді. Дякую, офіцере.

– З півночі приїхали, чи не так? Там серйозна каша заварюється, по радіо кажуть. Це коли його хоч якось чути. Може, якісь інопланетяни.

– Я щойно з Деррі, – сказав Сірий. – Не знаю, що там відбувається.

– Чи можу я запитати, що привело вас сюди в таку погоду?

«Скажи йому: друг захворів», – подумав Джонсі, але відчув укол відчаю. Він не хотів цього бачити і тим більше бути частиною того, що зараз відбудеться.

– Друг захворів, – сказав Сірий.

– Справді? Що ж, добре, сер, чи можу я побачити ваші права і реєс…

Тут очі поліцейського перетворилися на два нулі. На негнучких ногах він підійшов до стіни з табличкою «ДУШ ТІЛЬКИ ДЛЯ ВОДІЇВ ВАНТАЖІВОК». Постояв там секунду, опираючись, а потім почав різкими, розмашними рухами битися головою об плитку. Після першого удару злетів його «стетсон». Після третього – бризнув кларет, спочатку окропив червоними цятками бежеві кахлі, потім розлініяв їх темними смугами.

І, не маючи змоги зупинити це, Джонсі взявся за телефон на столі.

У трубці – тиша. Або поїдаючи другу порцію бекону, або вперше відкладаючи лайно по-людськи, Сірий перерізав лінію. Джонсі залишився сам.

2

Незважаючи на жах, що згнітив серце, – а можливо, й через нього, – Джонсі зареготав, поки його руки рушником «Дайзартс» витирали кров із плиток на стіні. Сірий зазирнув у підсвідомість Джонсі стосовно питання, як приховати труп або позбутися його, і виявив ціле багатство. Як давній фанат фільмів жахів, трилерів і детективів, Джонсі був, можна сказати, справжнім експертом із цієї справи. Навіть зараз, коли Сірий кинув закривавлений рушник на груди мокрого мундира патрульного (курткою він обмотав розбиту мало не на шматки голову), якась частина розуму Джонсі прокручувала сцену позбавлення від тіла Фредді Майлза з «Талановитого містера Ріплі», до того ж із кіноверсії, і книжки Патрісії Гайсміт. Крутилися й інші плівки, вони накладались одна на одну такою кількістю шарів, що в Джонсі, коли він спробував зазирнути в них, запаморочилось у голові, ніби він стояв на краю прірви. І це ще не найстрашніше. За допомогою Джонсі талановитий Сірий виявив щось таке, що сподобалося йому більше, ніж пересмажений бекон, і навіть більше, ніж можливість пити з криниці люті Джонсі.

Сірий відкрив для себе вбивство.

3

За душовими була роздягальня. За роздягальнею – коридор до спального корпусу. У коридорі нікого не було. Двері в далекому його кінці вели у двір, тепер повністю завалений глибоким снігом. Із заметів стирчали два сміттєві баки, один слабенький ліхтар під металевим абажуром відкидав довгі мерехтливі тіні. Сірий, який навчався швидко, обшукав тіло поліцейського і знайшов ключ від машини. Ще він узяв пістолет і поклав його до кишені куртки Джонсі. За допомогою закривавленого рушника Сірий закріпив двері, виволік труп на подвір’я і сховав за сміттєвий бак.

На все це, від нав’язаного патрульному огидного самогубства до повернення Джонсі в коридор, пішло не більш ніж десять хвилин. Тіло Джонсі зробилося легким і рухливим, утому як рукою зняло: вони з Сірим переживали черговий вибух ендорфінів, гормонів ейфорії. І принаймні якась частина цієї мокрої справи була на совісті Ґері Емброуза Джонса. Не тільки знання в справі позбавлення трупів, а й кровожерні спонукання «Воно» під тонкою плівкою «це-лише-фантазії». Сірий займав у цій справі водійське місце – Джонсі хоча б не доводилося перейматися думкою про те, що головним убивцею був він сам, – але він був мотором.

«Може, ми заслуговуємо бути стертими з лиця землі, – думав Джонсі, коли Сірий ішов назад через душову (вишукуючи плями крові очима Джонсі і затискаючи долонею Джонсі ключі патрульного). – Може, ми заслуговуємо на те, щоб перетворитися на якусь жменьку червоних спор, що їх носить вітер. Може, воно й на краще, Боже поможи».

4

Касирка з утомленим обличчям запитала, чи бачив він патрульного.

– Так, бачив, – відповів Джонсі. – Навіть показував йому свої права й реєстраційну картку.

– Надвечір копи сюди занадились, ніби в нас тут медом намазано, – поскаржилася жінка. – Буря, не буря. Усі знервовані, як навіжені. Нам тут усім неспокійно. Якби я хотіла подивитися на народ з інших планет, я взяла б напрокат відео. Новин ніяких не чули?

– По радіо кажуть, усе це безпідставна тривога, – відповів він, застібаючи блискавку на куртці, й подивився на вікна між рестораном і паркінгом, аби зайвий раз переконатись у тому, що вже помітив: іній на вікнах і рясний снігопад робили видимість майже нульовою. Ніхто тут не побачить, на чому він поїде.

– Невже?

Від полегшення її обличчя навіть перестало бути таким втомленим. Помолодшало.

– Так. І не чекай на свого друзяку так швидко, дорогенька. Він сказав, що йому треба добре просратися.

Складка прорізала шкіру між її бровами.

– Це він так сказав?

– На добраніч. Щасливого Дня подяки. З Різдвом. З Новим роком.

Джонсі сподівався, що частина цього походила від нього. У такий спосіб він намагався пробитися назовні, бути поміченим.

Побачити, чи помітили його, він не встиг: вікно його кабінету крутнулося – це Сірий відвернув його від касирки. За п’ять хвилин він уже знову їхав по шосе на південь, клацаючи і брязкаючи ланцюгами на колесах поліцейської машини, що дозволяло спокійно їхати на сорока милях за годину[184].

Джонсі відчував, як Сірий то кидався вбік, то повертався. Сірий міг доторкнутися до розуму Генрі, але не міг проникнути в нього – подібно до Джонсі, Генрі був дещо інакшим. Але при цьому з Генрі була людина, чи то Овергілл, чи то Андергілл, і за цю людину Сірий міг добряче зачепитися. Вони відставали миль на сімдесят, а то й більше і… і звертали з шосе? Так, повертали в Деррі.

Сірий зазирнув іще далі й виявив нових переслідувачів. Троє… але Джонсі відчув, що ця група зосереджена більше на Овергіллі/Андергіллі, ніж на Сірому. Неймовірно й незбагненно, але схоже, що так і було. Сірого ж це цілком влаштувало, він навіть не спробував дізнатися, навіщо Овергілл/Андергілл і Генрі вирішили заїхати до Деррі.

Найбільше Сірого хвилювало питання зміни транспорту, він волів пересісти на снігоочисник, якщо навички водіння Джонсі дозволять ним керувати. Отже – нове вбивство, але Сірого, який стрімко олюднювався, це анітрохи не бентежило.

Сірий тільки розігрівався.

5

Овен Андергілл стоїть на схилі пагорба, біля труби, яка стирчить із заростей, і спостерігає, як вони витягують звідти забруднену грязюкою дівчинку з ошалілими від жаху очима – Джозі. Він бачить Даддітса (великий на зріст молодий чоловік з атлетичними плечима і невимовної краси світлим волоссям кінозірки), який обіймає її, притискає до себе і смачно цілує замурзане обличчя. Він чує її перші слова: «Я хочу до мами».

Хлопців це цілком влаштовує. Вони не телефонують до поліції, не викликають «швидку». Просто допомагають їй піднятися схилом, проводять крізь дірку в дощаному паркані, ведуть через Строфорд-парк (дівчат у жовтому змінили дівчата в зеленому, і ані вони, ані їхній тренер не звертають уваги на хлопців та їхню брудну, зі скуйовдженим волоссям врятовану супутницю), потім по Канзас-стрит на Мейпл-лейн. Вони знають, де мама Джозі. І тато теж.

І там не тільки Рінкенгауери. Коли хлопці повертаються, весь квартал, з обох боків від будинку Кейвеллів, зайнятий припаркованими автівками. Це Роберта запропонувала запросити батьків друзів і однокласників Джозі. Вони самі влаштують пошуки та обклеять усе місто оголошеннями про розшук зниклої дитини, каже вона. І не в темних закутках, де їх ніхто не побачить (де чомусь мають схильність опинятись оголошення про зниклих у Деррі дітей), а там, де вони впадатимуть в очі. Роберта охоплена таким ентузіазмом, що в очах Еллен і Гектора Рінкенгауерів загоряється слабка надія.

Решта батьків теж відгукуються – можна подумати, вони тільки й чекали, коли їх запитають. Телефонні дзвінки почалися відразу після того, як Даддітс із друзями вийшли за поріг (гратися, вирішила Роберта, причому десь неподалік, тому що стара чортопхайка Генрі як стояла, так і стоїть біля будинку), і, коли хлопці повернулися, понад два десятки чоловіків та жінок уже пили каву й курили у вітальні Кейвеллів. Людину, яка зараз звертається до присутніх, Генрі бачив раніше, це адвокат на ім’я Дейв Боклін. Його син Кендолл іноді грається з Даддітсом. У Кена Бокліна теж синдром Дауна, він хороший хлопець, але зовсім не такий, як Даддітс. Та, якщо серйозно, хто взагалі з Даддітсом може зрівнятися?

Хлопці стоять у дверях вітальні, між ними Джозі. Вона знову тримає в руках велику пластикову сумку, але Барбі-Кен цього разу захований усередині. Навіть обличчя в неї майже чисте, тому що Бобер, бачачи таку кількість автівок, злегка пройшовся по ньому носовичком, коли вони стояли перед будинком. («Знаєте, я тоді навіть зніяковів – пізніше, коли шмарклі, крики та інша хрінь угамувались, – зізнався Бобер. – Стою я оце, витираю цю дівчину, а тіло в неї, як у моделі «Плейбоя», а розуму… ну приблизно як у поливалки газонів».) Спочатку ніхто їх не бачить, крім містера Бокліна, і містер Боклін, мабуть, не розуміє, на що дивиться, бо продовжує говорити:

– Тому нам потрібно розділитися на кілька груп, скажімо, по три пари в кожній… в кожній… і ми… ми… ми.

Містер Боклін затихає, як заводна іграшка, а потім просто стоїть навпроти телевізора Кейвеллів і дивиться. У натовпі присутніх батьків, що нашвидку зібрались, пробігає гомін, ніхто не розуміє, що з ним трапилося, – до цього він виступав так упевнено.

– Джозі, – глухо вимовляє він позбавленим будь-якої інтонації тоном, зовсім не схожим на той упевнений розгонистий голос, яким він виступає в залі суду.

– Так, – каже Гектор Рінкенгауер, – це її ім’я. Що з тобою, Дейве? Усе га…

– Джозі, – повторює Дейв і піднімає тремтячу руку. Генрі (а значить, і Овену, який спостерігає за подіями очима Генрі) він здається схожим на Дух Майбутнього Різдва, що вказує на могилу Ібенезера Скруджа.

Повертається одне обличчя… два… чотири… очі Алфі Кейвелла, величезні й недовірливі за скельцями окулярів… і нарешті очі місіс Рінкенгауер.

– Привіт, мам, – ніби нічого й не сталося, каже Джозі й піднімає сумку. – Дадді знайшов Барбі-Кена. Я застрягла…

Дальші її слова заглушує щасливий крик жінки. Генрі ніколи в житті не чув подібного вереску, і, хоча все це чудово, є в такому крику щось моторошне.

– Трахни мене, Фредді, – каже Бобер… тихо, впівголоса.

Джонсі обіймає Даддітса, якого злякали крики.

Піт дивиться на Генрі і злегка киває: а ми молодці.

Генрі киває у відповідь: ага, це точно.

Можливо, це не їхній зоряний час, але щось дуже подібне. І коли місіс Рінкенгауер, умиваючись слізьми, кидається обіймати доньку, Генрі торкається руки Даддітса. Коли Даддітс повертається до нього, Генрі м’яко цілує його в щоку. «Старий добрий Даддітс, – думає Генрі. – Старий добрий…»

6

– Приїхали, – стиха промовив Генрі. – З’їзд 27.

Видіння вітальні Кейвеллів луснуло, як мильна бульбашка, і Овен подивився на знак: «З’ЇЗД 27, КАНЗАС-СТРИТ, ТРИМАЙТЕСЯ ПРАВОЇ СТОРОНИ». У його вухах іще стояли крики жінки, яка все ніяк не могла повірити своєму щастю.

– Ти в порядку? – запитав Генрі.

– Так. Принаймні мені так здається.

Він повернув на дорогу, що вела вниз, де «Хамві» мусив буквально протискатися між заметів. Годинник, вбудований у приладову панель, зупинився так само, як годинник на зап’ястку Генрі, але здалося, що темрява почала ледь помітно розсіюватись.

– Наприкінці куди повертати? Праворуч чи ліворуч? Говори зараз, я не хочу зупинятися.

– Ліворуч, ліворуч.

Під ліхтарем, що розгойдувався на вітрі, Овен розвернув «Хамві» ліворуч, вивів його з чергового юзу і рушив далі по Канзас-стрит на південь. Дорога була розчищена, і не так давно, але її вже знову майже замело.

– Здається, сніг припиняється, – зауважив Генрі.

– Так, але який вітер шалений! Що, вже кортить зустрітися з ним? З Даддітсом?

Генрі всміхнувся.

– Трохи нервую, але так. – Він похитав головою. – Даддітс – це… Просто, коли ти поруч із Даддітсом, у тебе душа співає. Він як трибл. Сам побачиш. Не хочеться просто отак серед ночі завалюватися до них як сніг на голову.

Овен знизав плечима, мовляв, що тут поробиш.

– Вони вже, напевне, років чотири живуть у західному районі міста, а я жодного разу в них не був, – і, навіть не помітивши переходу, продовжив думками: «Вони переїхали після смерті Алфі».

«І ви…» – далі не слова, а картинка: люди в чорному під чорними парасольками. Цвинтар, дощ. Труна на підставці, вирізаний напис «СПОЧИВАЙ З МИРОМ, АЛФІ».

«Ні, – соромливо відповів Генрі. – Ніхто з нас не приїхав».

«?»

Але Генрі не знав, чому вони не приїхали, хоча йому спала на думку фраза: «Рука, що пише, йде вперед без вороття»[185]. Даддітс був важливою (точніше було б сказати, життєво важливою) частиною їхнього дитинства. І після того, як цей зв’язок перервався, повернення назад не принесло б нічого, крім болю, ба навіть марного болю. Тепер він дещо зрозумів. Картини, які асоціювалися з його депресією і дедалі більшою впевненістю в необхідності добровільно піти з життя, – цівки молока на батьковому підборідді, широченний зад Баррі Ньюмена, стрімкого втікача з його кабінету, – весь цей час приховували іншу, набагато сильнішу картину: ловець снів. Чи не це справжня причина його відчаю? Грандіозність задуму ловця снів, досконала банальність його застосування? Використання Даддітса для пошуків Джозі Рінкенгауер – це приблизно те саме, що відкрити квантову фізику й використати її для створення відеоігор. А ще гірше – вирішити, що квантова фізика ні до чого іншого не придатна. Ні, зрозуміло, вони зробили добру справу – без них Джозі Рінкенгауер померла б у тій трубі, як щур у бочці з водою. Але, чого вже там, скажемо відверто, вони врятували не майбутнього нобелівського лауреата…

«Я не можу встежити за всім, що в тебе в голові коїться, – глибоко всередині розуму Генрі несподівано промовив Овен. – Але звучить це, чорт забирай, дуже самовпевнено. Яка вулиця?»

Вражений Генрі обпік його поглядом.

– Так, ми останнім часом не відвідували його, все? Може, закінчимо з цим?

– Гаразд, – сказав Овен.

– Але ми посилали йому листівки на Різдво. Щороку. Звідки я й знаю, що вони переїхали на Дірборн-стрит, 41, Дірборн-стрит, Західне Деррі, через три перехрестя праворуч.

– Гаразд. Заспокойся.

– Трахни свою маму і здохни.

– Генрі…

– Зв’язок у нас просто перервався. З ким не буває. Може, з тобою, містере Досконалість, такого й не траплялось, але у нас… у нас… – Генрі опустив погляд, побачив, що його кулаки стиснуті, і зусиллям волі змусив себе їх розтулити.

– Гаразд, я мовчу.

– Напевне, містер Досконалість підтримує зв’язок з усіма своїми друзями дитинства, чи не так? Ви, хлопці, зустрічаєтесь раз на рік, аби потягати один одного за труси, послухати свої платівки «Мотлі Крю» і поїсти салату «Сюрприз» із тунцем, як раніше готували в їдальні.

– Пробач, що засмутив тебе.

– Та пішов ти! Поводишся так, ніби ми покинули його.

Що за великим рахунком, звичайно, багато в чому відповідало дійсності.

Овен промовчав. Він напружено вдивлявся в кружляння снігу, у блідо-сірому світлі раннього ранку шукаючи поглядом вказівник Дірборн-стрит… і знайшов його, якраз попереду. Очищувач, який проходив по Канзас-стрит, захопив лише самий кінець Дірборн, але Овен вирішив, що «Хамві» проб’ється.

– Це не те, що я й думати забув про нього, – далі розпалювався Генрі. Потім продовжив у думках, але знову перейшов на слова. Думаючи про Даддітса, можна було оголити душу. – Щоб ти знав, ми з Джонсі навіть збиралися до нього поїхати навесні. Але потім Джонсі збила машина, і мені стало не до того. Що тут дивного?

– Нічого, – спокійно відповів Овен. Він різко крутнув кермо праворуч, смикнув у зворотний бік, щоб вийти з юзу, і втиснув у підлогу педаль газу. «Хаммер» вдарився в стіну злежалого й заледенілого снігу з такою силою, що і водія, і пасажира кинуло на ремені безпеки. Але машина пробила сніг, і Овен, уміло маневруючи, зумів виїхати на середину дороги, не зачепивши припаркованих обабіч вулиці машин.

– Не хочу чути моралізаторства від людини, яка збиралася підсмажити кілька сотень цивільних, – буркнув Генрі.

Овен обома ногами натис на гальмо, їх знову кинуло на ремені, «Хамві» розвернувся боком і зупинився.

– Замовкни.

«Не кажи про те, чого не розумієш».

– Я, мабуть, скоро здохну

«через тебе»

– так що чому б тобі не залишити свої гнилі

«самозакохані»

(картинка вередливої дитини з випнутою нижньою губою)

– моралі

«при собі!»

Генрі ошелешено вирячився на співрозмовника. Коли з ним востаннє так розмовляли? Та, мабуть, ніколи.

– Я одного хочу, – продовжив Овен. Напружене обличчя зблідло і навіть ніби осунулось. – Знайти твого Тифозного Джонсі й зупинити його. Зрозуміло? Хер з твоїми ніжними почуттями, хер з твоєю втомою і хер з тобою. Я тут.

– Ну й гаразд, – огризається Генрі.

– Мені не потрібні уроки моралі від людини, яка хоче вибити собі свій учений, егоїстичний мозок.

– Добре.

– Так що трахни свою маму і здохни.

Після цього всередині «Хамві» запанувала мовчанка. Зовні нічого, тільки небесним пилососом монотонно завиває вітер.

Першим заговорив Генрі.

– Ось як ми вчинимо. Я трахну твою маму і здохну, а ти трахнеш мою маму і здохнеш. Так ми принаймні уникнемо табу на інцест.

Овен усміхнувся. Губи Генрі теж розтяглися.

«Що зараз роблять Джонсі й Сірий? – запитав Овен. – Можеш сказати?»

Генрі провів язиком по губах. Сверблячка в нозі майже припинилась, але в роті стояв смак старого килима.

– Ні, вони відключені. Мабуть, Сірий постарався. А твій безстрашний ватажок Курц? Наздоганяє?

– Угу. Якщо ми хочемо зберегти хоч якусь перевагу, треба поквапитись.

– Тоді вперед.

Овен почухав червону пляму на обличчі, подивився на червоні крихти, які прилипли до подушечок пальців, і знову завів машину.

«Ти казав, будинок 41?»

«Так. Овене?»

«Що?»

«Мені страшно».

«Через Даддітса?»

«Так, щось таке».

«Чому?»

«Не знаю».

Генрі подивився на Овена зів’ялим поглядом.

«Я відчуваю, що з ним щось не так».

7

Опівнічний сон несподівано перетворився на дійсність, і, коли у двері постукали, Роберта не змогла встати. Ноги стали як вода. Ніч змінилася блідим похмурим ранковим світлом, не набагато кращим, і вони прийшли, Піт і Бобер, мерці з’явилися по її сина.

У двері знову вдарили кулаком, із гуркотом, так, що на стіні затряслися фото. Серед них висіла в рамочці передовиця місцевої «Деррі Ньюз» зі знімком Даддітса, його друзів і Джозі Рінкенгауер. Усі стоять обійнявшись, із усмішками до вух (який же гарний Даддітс на цьому фото, такий сильний і нормальний) під заголовком великими літерами: «ДРУЗІ-ШКОЛЯРІ ГРАЮТЬ У ДЕТЕКТИВІВ. ЗНИКЛУ ДІВЧИНУ ЗНАЙДЕНО».

Бум! Бум! Бум!

«Ні, – подумала вона. – Просто посиджу тут тихенько, і рано чи пізно вони підуть, бо з мерцями завжди так: вони не зайдуть, якщо сама їх не пустиш, а якщо я просто…»

Але повз її крісло-гойдалку миттю промчав Даддітс – промчав, хоча останнім часом він ледве ходив, – і його очі світилися, як тоді, колись, якими гарними хлопцями вони були, скільки щастя принесли йому, але тепер вони мертві, вони прийшли по нього крізь бурю, мертві!

– Дадді, ні! – вигукнула вона, але він ніби її не помітив. Промчав повз цю стару фотографію – Даддітс Кейвелл на першій сторінці, Даддітс Кейвелл герой, ну й дива! – і, тільки-но він відчинив двері назустріч уже тихішій бурі, вона почула його крик:

– Енні! Енні! ЕННІ!

8

Генрі відкрив рот, щоб щось сказати, але мовчав, бо нічого не спало на думку. Він закляк, як громом уражений, занімів від подиву. Це не Даддітс, це не може бути Даддітс… Це якийсь хворий дядько чи старший брат, в обличчі ні кровинки, зсунута на потилицю червона бейсболка «Ред Сокс» абияк прикриває лисий череп. На щоках щетина, засохла кров під носом, великі темні кола під очима. І все ж…

– Енні! Енні! Енні!

Високий блідий незнайомець, який відчинив двері, кинувся на шию Генрі з усією притаманною раніше Даддітсу нестримністю, змусивши позадкувати на засніжених сходинках, але не своєю вагою – він був легкий, як пір’їнка, – а тому, що Генрі був не готовий до такого напору. Якби Овен не притримав його, вони з Даддітсом полетіли б у сніг.

– Енні! Енні!

Сміючись. Плачучи. Вкриваючи його жадібними поцілунками-цьомками, зовсім як раніше. Десь глибоко в сховищах пам’яті Бобер Кларендон прошепотів: «Якщо кому-небудь розповісте, що він це зробив…» І Джонсі: «Так, так, ти більше не будеш із нами мати справ, довбаний ти збоченцю…» Даддітс. Це він. Даддітс цілує щоки Генрі, вкриті червоними плямами байрусу… але чому щоки Даддітса такі бліді? Жахливо худий, ні, скоріше навіть виснажений. А кров у ніздрях, а запах від його шкіри, ні, не той сморід, як від Беккі Шу, не сморід зарослого байрусом будинку, але все одно запах смерті.

І Роберта тут, стоїть у передпокої під знімком Даддітса й Алфі на карнавалі «Дні Деррі». Обидва катаються на каруселі, осідлавши малесеньких пластмасових конячок із круглими очима, і регочуть.

«Не приїхав на похорон Алфі, але послав листівку», – подумав Генрі з огидою до себе.

Роберта ламала руки, очі її вже наповнилися слізьми, і, хоча вона трохи погладшала в грудях і стегнах, а волосся майже зовсім посивіло, усе одно це була вона, але Даддітс… о Господи, Даддітс…

Генрі подивився на неї, обіймаючи старого друга, який вигукував його ім’я, поплескав Даддітса по спині. І лопатка друга здалася йому тонкою, крихкою, як кістка в крилі птаха.

– Роберто, – сказав він, – Роберто, о Господи! Що з ним?

– ГОЛЛ, – відповіла вона, витиснувши з себе слабку усмішку. – Звучить, як назва прального порошку, так? Гострий лімфоцетарний лейкоз. Діагноз поставили дев’ять місяців тому, і лікувати, мабуть, було вже пізно. Після цього нам залишається тільки відтягувати кінець.

– Енні! – вигукнув Даддітс. Давня безтурботна усмішка осяває посіріле, змучене обличчя. – Ень иий, айо е аме!

– Так, – кивнув Генрі і заплакав. – День інший, лайно те саме.

– Я знаю, чому ви тут, – сказала Роберта, – але не треба. Будь ласка, Генрі. Благаю. Не забирайте мого хлопчика. Він помирає.

9

Курц уже збирався був прохати Перлмуттера повідомити про останні просування Андергілла і його нового друзяки – Генрі, ось як звуть цього приятеля, Генрі Девлін, – але Перлі раптом видав протяжний крик, обличчя його повернулося до даху «Хамві». Якось у Нікараґуа Курц допоміг одній жінці народити дитину («І вони ще називають нас нелюдами», – сентиментально подумав він), і цей крик нагадав йому її страждання на берегах прекрасної річки Ла Хувена.

– Тримайся, Перлі! – крикнув Курц. – Тримайся, салаго! Так, тепер дихай глибше, давай…

– Та пішов ти на хер! – завив Перлі. – Дивись, у що ти мене втягнув, стара сволото! ПІШОВ ТИ НА ХЕР!

Курц не образився. Породіллі, буває, кажуть жахливі речі, і, хоча Перлі явно належав до сильної статі, Курцові здавалося, що страждання, яке він відчував, мало чим відрізнялося від пологів. Можливо, Перлі варто позбавити мук…

– Тільки спробуй, – простогнав Перлі. Від болю по червоній бороді в нього на щоках котилися сльози. – Тільки спробуй, тварюко, стара ящірко.

– Не хвилюйся, хлопчино, – заспокійливим тоном промовив Курц і погладив тремтяче плече Перлмуттера.

Спереду було чути розмірений брязкіт снігоочисника (Курц умовив водія розчистити для них шлях). Коли світ знову став непомітно наповнюватися тьмяним сірим світлом, їхня швидкість зросла до запаморочливих тридцяти п’яти миль за годину[186]. Габаритні вогні снігоочисника мерехтіли, як брудні червоні зірки.

Курц подався вперед і зі щирим інтересом у ясних очах почав дивитися на Перлмуттера. Через розбите вікно на задньому сидінні сильно тягло холодом, але Курц перестав це помічати. Перед куртки Перлі роздувався, як повітряна куля, і Курц знову витяг пістолет.

– Босе, якщо він лусне…

Але перш ніж Фредді встиг договорити, Перлмуттер оглушливо пукнув. По кабіні миттєво поширився нестерпно огидний запах, але Перлі, схоже, нічого не помітив. Його голова відкинулася на спинку сидіння, очі напівзаплющені, на обличчі – невимовне полегшення.

– Твою ж БАБУСЮ! – вигукнув Фредді і опустив вікно до кінця, незважаючи на страшний протяг у салоні.

Курц заворожено спостерігав, як роздутий живіт Перлмуттера опадає. Отже, ще зарано. Отже, ще зарано, і, напевне, це на краще. Тварюка, яка росла в Перлмуттері, можливо, ще стане в пригоді. Звичайно, шанси невеликі, але все може бути. У Писанні сказано, що всі тварі служать Господу, і, цілком імовірно, лайнотхори не виняток.

– Тримайся, солдате, – промовив Курц, однією рукою плескаючи Перлмуттера по плечі, а другою кладучи пістолет біля себе на сидіння. – Тримайся і думай про Господа нашого.

– На хер Господа, – похмуро відповів Перлмуттер, трохи здивувавши Курца. Хто б міг подумати, що Перлмуттер здатний на подібне богохульство.

Попереду яскраво спалахнули габаритні вогні, і снігоочисник притиснувся до правого узбіччя.

– Ой-ой, – сказав Курц.

– Що робити, босе?

– Ставай за ним, – життєрадісно наказав Курц, але знову взяв із сидіння пістолет. – Подивимося, що потрібне нашому новому другові. – Хоч він це й так знав. – Фредді, що ти чуєш від наших старих друзів? Ти на зв’язку?

Украй неохоче Фредді зізнався:

– Тільки з Овеном. Того хлопця, що з ним, і тих, за ким вони ганяються, не чую. Овен не на дорозі. У будинку. Розмовляє з кимось.

– Будинок у Деррі?

– Угу.

Зі снігоочисника вийшов водій у масивних зелених черевиках із гумовими підошвами й куртці з капюшоном, яка робила його схожим на ескімоса. Долаючи вітер і сніг, він попрямував до них. Нижню частину його обличчя приховував величезний вовняний шарф, кінці якого майоріли на вітрі, і Курцові не треба було бути телепатом, щоб здогадатися, що шарф йому сплела дружина або мати.

Водій сунув ніс у вікно і гидливо поморщився від насиченого запаху сірки й етилового спирту. Він підозріло подивився на Фредді, потім на ледь живого Перлмуттера, нарешті, на Курца, який подався вперед і дивився на нього зі щирою цікавістю в ясних очах. Курц розсудливо вирішив тимчасово заховати пістолет під ліве коліно.

– Так, кеп? – поцікавився Курц.

– Я отримав повідомлення по рації від хлопця, який назвався Рендаллом. – Водій мусив перекрикувати шум вітру. Судячи з вимови, він був чистокровним янкі, уродженцем глибинки Нової Англії. – Генерал Рендалл. Сказав, що говорить по супутниковому зв’язку, прямо з Шайєннської гори у Вайомінгу.

– Мені це ім’я ні про що не говорить, кеп, – усе так само життєрадісним тоном повідомив Курц, повністю ігноруючи нещасного Перлмуттера, який стогнав: «Брешеш, брешеш, брешеш…»

Водій мигцем глянув на нього й одразу ж знову повернувся до Курца.

– Хлопець назвав мені кодову фразу: «Синій вихід». Це вам про щось говорить?

– «Мене звуть Бонд, Джеймс Бонд», – розсміявся Курц. – Хтось водить вас за кирпу, кеп.

– Казав передати вам, що вашу місію закінчено і що країна дякує вам.

– А щодо золотого годинника нічого не згадав, друже мій? – запитав Курц, блиснувши очима.

Водій облизав губи. Цікаво, подумав Курц. Він чітко вловив момент, коли водій почав думати, що має справу з психом. Вловив абсолютно чітко.

– Щодо золотого годинника нічого не знаю. Просто хотів сказати, що далі вас не поведу. Тобто без наказу.

Курц підняв з-під коліна дев’ятиміліметровий пістолет і наставив на обличчя водія.

– Ось твій наказ, салаго, у трьох примірниках, з підписом і печаткою. Згодиться?

Водій подивився на пістолет пильним поглядом янкі, але, схоже, не надто злякався.

– Ага. Думаю, згодиться.

Курц зареготав.

– Молодець! Великий молодець! А тепер рушай. І додай трохи швидкості, золота ти моя людино. Господь любить тебе. Розумієш, у Деррі є дехто, кого я хочу… – Курц пошукав le mot juste[187] і знайшов: – …розпитати.

Тут пролунав голос Перлмуттера, чи то стогін, чи приглушений сміх. Водій перевів погляд на нього.

– Не звертай уваги, він вагітний, – довірливо повідомив Курц. – Ще трохи, і почне вимагати устриць і маринованих огірків.

– Вагітний, – повторив водій абсолютно спокійним голосом.

– Так, але не звертай уваги. Це тебе не обходить. Річ у тому, салаго… – Курц подався вперед і заговорив задушевним голосом, не опускаючи, однак, пістолета: – …що хлопець, якого я повинен зловити, перебуває в Деррі зараз. І, я думаю, незабаром він знову вирушить у дорогу. Напевне, він здогадується, що я полюю на його дупу…

– Усе він знає, – вставив Фредді Джонсон, почухавши шию, а потім опустив руку між ніг і почухав там.

– А поки що, – продовжував Курц, – гадаю, потрібно скоротити відстань. Ну то що, будеш ворушити своєю старою дупою чи як?

Водій кивнув і попрямував до снігоочисника. Стало трохи світліше.

«Скоріше за все, це світанок останнього дня мого життя», – з легким смутком подумав Курц.

Перлмуттер неголосно застогнав. Потім стогін переріс у крик, і він знову схопився за живіт.

– О Боже! – видихнув Фредді. – Босе, подивіться на його черево. Підіймається, як тісто.

– Дихай глибше, – сказав Курц і підбадьорливо поплескав Перлі по плечу. Снігоочисник попереду знову почав рухатися. – Дихай глибше, хлопче. Розслабся. Розслабся і думай про приємне.

10

Сорок миль до Деррі. «Сорок миль[188] між мною й Овеном, – думав Курц. – Зовсім непогано. Я йду за тобою, салаго. Треба дати тобі урок. Нагадати, що буває з тими, хто перетнув Лінію Курца».

Проїхали ще двадцять миль, а втікачі все ще перебували в Деррі, якщо вірити Фредді й Перлмуттеру, хоча Фредді тепер був уже не такий самовпевнений. Перлі, однак, стверджував, що вони розмовляють із матір’ю. Мати не хотіла його відпускати.

– Кого відпускати? – запитав Курц, хоча йому було байдуже. Чиясь мати затримувала їх у Деррі, даючи йому можливість скоротити відстань, так що, Господи, благослови цю матір, ким би вона не була і чим би не керувалася.

– Не знаю, – відповів Перлі. Після бесіди Курца з водієм його нутро більш-менш заспокоїлось, але він страшенно втомився. – Не бачу. Там хтось є, але в нього ніби немає розуму, куди можна зазирнути.

– Фредді?

Фредді похитав головою.

– Овена я загубив, босе. Ледве чую хлопця в снігоочиснику. Це як… не знаю… це як втратити радіосигнал.

Курц нахилився вперед і придивився до плями Ріплі на щоці Фредді. У серединці грибок залишався червоно-помаранчевим, але по краях потьмянів до попелясто-білого.

«Він гине, – подумав Курц. – Або тіло Фредді вбиває його, або середовище. Овен має рацію. Чорт забирай, він має рацію».

Не те щоб це щось змінювало. Межа все одно залишалася межею, й Овен її перетнув.

– Водій, – стомлено промовив Перлмуттер.

– Що водій, салаго?

Але Перлмуттер міг уже й не відповідати. Попереду, поблискуючи в снігу, з’явився знак із написом: «З’ЇЗД 32 – ҐРАНДВ’Ю/ҐРАНДВ’Ю-СТЕЙШН». Снігоочисник раптово додав швидкості, піднявши скребок, і «Хамві» знов опинився на слизькому порошку глибиною понад фут. Водій не завдав собі клопоту ввімкнути поворотник, просто звернув на швидкості п’ятдесят миль, піднявши за собою високий півнячий хвіст снігу.

- Їхати за ним? – запитав Фредді. – Я його враз наздожену, босе!

Курц насилу вгамував потужне бажання сказати Фредді наздогнати сучого сина, розмазати його по дорозі й показати, що буває з людьми, які перетинають Лінію. Нехай покуштує тих ліків, що Курц приготував для Овена Андергілла. Тільки от снігоочисник був більший за «Хаммер», набагато більший, і хтозна, що буде, якщо його водій надумає погратись у веселі зіткнення.

- Їдь прямо, хлопче, – наказав Курц, відкидаючись на спинку сидіння. – У нас є справи важливіші.

Усе ж він зі щирим жалем провів поглядом снігоочисник, який зникав у морозному ранковому світлі. Він навіть не міг сподіватися, що клятий янкі схопив гарненьку дозу від Фредді й Арчі Перлмуттера, бо грибок виявився недовговічним.

Вони продовжували шлях. У наносах швидкість довелося знову скинути до двадцяти, але Курц припускав, що далі на південь на дорозі буде менше снігу. Буря майже закінчилася.

- І мої вітання, – сказав він Фредді.

– А?

Курц поплескав його по плечу.

– Схоже, ти одужуєш. – І, повернувшись до Перлмуттера: – А от щодо тебе не знаю, хлопче.

11

За сто миль на північ від того місця, де перебував Курц, і менш ніж за дві милі[189] від розгалуження двох сільських доріг, де був захоплений Генрі, новий командир групи «Долина Імперіал», жінка років під п’ятдесят із жорстоким, але красивим обличчям, стояла біля сосни на галявині з кодовою назвою «Зачистка-1». «Зачистка-1» стала в найпрямішому значенні долиною смерті. По всій її довжині лежали звалені в безладні купи мертві тіла, більшість у мисливських помаранчевих куртках. Усього понад сто. Посвідчення особи, у кого знайшли, приклеїли скотчем до шиї – переважно водійські права, але були також і кредитні картки «Віза», «Діскавер», «Блу Кросс», і мисливські ліцензії. Одну жінку з великою чорною дірою в лобі позначили членською карткою відеосалону «Блокбастер».

Стоячи біля найвищої купи тіл, Кейт Ґаллахер закінчувала приблизні підрахунки для другого звіту. В одній руці вона тримала кишеньковий комп’ютер «Палм Пайлот». Побачивши такий пристрій, Адольф Ейхман, який уславився підрахунком трупів, мабуть, лікті б собі кусав від заздрощів. До цього комп’ютери не працювали, але зараз усі електронні прилади, схоже, знову повернулися до норми.

На голові Кейт сиділи навушники, перед респіратором теліпався мікрофон. Час від часу вона що-небудь уточнювала або віддавала розпорядження. Курц вибрав собі в наступники людину спритну і таку, що любить свою справу. Підрахувавши тіла, Ґаллахер визначила, що її група відстріляла майже шістдесят відсотків утікачів. Звичайно, спроба цивільних звільнитися стала повною несподіванкою, але більшості з них усе одно було не жити. Все дуже просто.

– Йо, Кеті-Кет!

На південному краї галявини з-за дерев з’явилася Джоселін Макевой: капюшон відкинутий, на коротко стриженому волоссі – зелена шовкова хустка, але на плечах висить легкий автомат. На куртці, прямо на грудях, нерівна пляма крові.

– Налякала? – весело запитала вона нового керівника групи.

– У мене навіть тиск підскочив.

– Гаразд. Квадрат 4 зачищено. Може, це трохи знизить твій тиск. – Очі Макевой блиснули. – Поклали більш ніж сорок. Джексон доповість точні цифри, а мені зараз не завадив би гарний міцний…

– Перепрошую, леді…

Вони обернулися.

Із засипаних снігом кущів на північному кінці долини з’явилася група з півдюжини чоловіків і двох жінок. Майже всі були в помаранчевому, але в їхнього ватажка, кремезного і міцного, схожого на буксир чоловіка, з-під куртки визирав формений комбінезон «Синьої групи». Він теж досі не зняв прозорої маски, але на підборідді в нього червонів острівець Ріплі, про існування якого він явно не здогадувався. Усі прибульці були озброєні автоматами.

Ґаллахер і Макевой заскочено перезирнулись, як люди, котрих застукали зі спущеними штаньми. Потім Макевой схопилася за автомат, а Кейт Ґаллахер потяглася за «браунінгом», який притулила до дерева. І обидві не встигли скористатися зброєю. Гримнув оглушливий залп. Макевой відкинуло футів на двадцять[190]. З однієї ноги злетів черевик.

– Це за Ларрі! – репетувала одна з жінок у помаранчевому. – Це вам за Ларрі, суки! За Ларрі!

12

Коли стрілянина змовкла, присадкуватий чоловік із борідкою Ріплі зібрав групу біля трупа Кейт Ґаллахер, що лежав долілиць. Колись вона була дев’ятою на своєму курсі Вест-Пойнту, але потім підхопила хворобу на ім’я Курц. Присадкуватий чоловік узяв її автомат, вочевидь, кращий, ніж його.

– Я щиро вірю в принципи демократії, – проголосив він, – тому ви, народ, можете робити все, що хочете, ну а я гайну на північ. Не уявляю, скільки доведеться вчити «О, Канадо»[191], але збираюся з’ясувати це.

– Я з тобою, – подав голос один із чоловіків, і незабаром стало зрозуміло, що всі хочуть іти з ним.

Перш ніж група залишила галявину, ватажок нахилився й витяг зі снігу «Палм Пайлот».

– Завжди хотів такий, – сказав Еміль «Чувак» Бродскі. – Обожнюю нові технології.

Вони покинули долину смерті в тому ж напрямку, звідки вийшли на неї, тримаючи шлях на північ. Час від часу в лісі з різних боків лунали поодинокі постріли та кулеметні черги, але було вже ясно, що операція «Зачистка» теж закінчена.

13

Сірий скоїв чергове вбивство і поцупив черговий транспортний засіб, цього разу снігоочисник Управління громадських робіт. Джонсі не бачив, як це сталося. Сірий, вочевидь, вирішив, що не зможе виманити Джонсі з кабінету (принаймні доти, доки не зможе присвятити цьому весь свій час і сили), а тому просто відгородив його від зовнішнього світу. Тепер Джонсі знав, що відчував Фортунато, коли Монтрезор[192] замурував його у винному погребі.

Сталося це невдовзі після того, як Сірий вивів патрульну автівку на шосе й повернув на південь (на всій дорозі залишалася тільки одна колія, та й та слизька). Джонсі в цей час таємно втілював у життя ідею, яка здалася йому геніальною.

Сірий вимкнув телефон? Чудово! Він просто створить новий вид зв’язку, як створив термостат, щоб охолодити кабінет, коли Сірий намагався викурити його звідти спекою. Факс – те, що треба, вирішив він. Чому ні? Усі ці прилади – лише символи, матеріалізовані ідеї, які повинні були допомогти спочатку зосередитись, а потім пустити в хід силу, що накопичувалась у ньому двадцять років. Сірий відчув цю силу і після короткої розгубленості зробив усе, щоб перешкодити Джонсі нею скористатися. Тепер стояло одне завдання – обійти всі перепони, поставлені Сірим, так само як той шукає способи просунутися на південь.

Джонсі заплющив очі й подумки намалював факс, такий самий як стояв у деканаті історичного факультету, лише помістив його у свій новий кабінет. Потім, почуваючись Аладдіном із чарівною лампою (тільки в нього кількість бажань була нескінченною, якщо, звичайно, не захоплюватися), він уявив іще й стос паперу та олівець «Берол Блек Б’юті» поряд. Потім пішов до комори, аби перевірити, що вийшло.

З першого погляду здалося, що вийшло якнайкраще… хоча олівець був якимсь трохи дивнуватим: новенький і ідеально заточений, але весь у слідах від зубів. Але ж так і має бути, еге ж? Олівцями «Блек Б’юті» користувався Бобер, навіть коли ще вчився в школі на Вічем-стрит. Решта віддавали перевагу звичайним жовтим «Ебергард Фейбер».

Факс мав ідеальний вигляд, він стояв на підлозі під вішалкою, на якій висіли порожні плічка та самотня куртка (яскраво-помаранчева, яку мати купила йому перед першою поїздкою на полювання і змусила заприсягтися, поклавши руку на серце, надягати її щоразу, «тільки-но зробиш крок за поріг»), і до того ж обнадійливо гудів.

Розчарування прийшло, коли Джонсі присів перед ним і прочитав повідомлення в освітленому віконці: «ЗДАВАЙСЯ ДЖОНСІ ВИХОДЬ».

Він підняв слухавку і почув записаний голос Сірого: «Здавайся, Джонсі, виходь, здавайся, Джонсі, вихо…»

Кілька оглушливих ударів, гучних, як грім, змусили Джонсі скрикнути й підстрибнути від несподіванки. Першою думкою було: Сірий десь добув спецзагонівський дверний таран і тепер узявся пробивати собі дорогу.

Але то були не двері. То було вікно, що в чомусь іще гірше. Сірий поставив на вікно сірі промислові віконниці, схоже, сталеві. Тепер Джонсі був не просто в’язнем. Він осліп.

На внутрішньому боці віконниць був напис, який легко можна було прочитати крізь шибку: «ЗДАВАЙСЯ ВИХОДЬ».

Джонсі згадав «Чарівника країни Оз» – напис у небі: «ЗДАВАЙСЯ ДОРОТІ» – і мало не розсміявся. Але не зміг. Який тут сміх, яка іронія. Це було жахливо.

– Ні! – закричав він. – Зніми їх! Зніми, сволото!

Немає відповіді. Джонсі навіть замахнувся, щоб розбити скло і почати бити у віконниці, але відразу схаменувся: «Ти що, здурів? Він же цього й прагне! Тільки-но розіб’єш скло, ці віконниці щезнуть і з’явиться Сірий. А ти зникнеш, друже».

Він відчував рух – важкий гуркіт снігоочисника. Де вони зараз? Вотервілл? Оґаста? Ще південніше? У зоні, де йшов не сніг, а дощ? Ні, навряд чи. Якби їм уже не потрібно було пробиватися крізь сніг, Сірий замінив би снігоочисник чимось більш швидкісним. Але рано чи пізно вони дістануться туди. Тому що їдуть на південь.

Але куди саме?

«Я вже, вважай, мертвий, – подумав Джонсі, невтішно дивлячись на зачинені віконниці зі знущальним посланням. – Вважай, уже мертвий».

14

Зрештою саме Овен узяв Роберту Кейвелл за руки і, скоса поглядаючи на стрілки годинника, що несамовито бігли вперед, і надто добре усвідомлюючи, що кожні півтори хвилини Курц стає ближчим іще на милю, пояснив, чому вони повинні взяти Даддітса з собою, навіть якщо йому зовсім погано. Навіть зараз, за цих обставин, Генрі не знав, чи зможе промовити фразу «Від цього залежить доля світу» з серйозним обличчям. А ось Андергілл, який усе життя зі зброєю в руках служив своїй країні, міг і сказав.

Даддітс обіймав однією рукою Генрі, не зводячи з нього захопленого погляду осяйних зелених очей. Ці очі, мабуть, єдине, що не змінилось у ньому. А ще лишалося відчуття, яке в них завжди з’являлося, коли вони опинялися поруч із Даддітсом, – відчуття того, що все гаразд або ось-ось налагодиться.

Роберта не відривала очей від Овена, з кожним вимовленим реченням її обличчя неначе старішало, мов у якійсь недобрій пришвидшеній кінозйомці.

– Так, – сказала вона, – так, я розумію, ви хочете знайти Джонсі… зловити його, але що він хоче зробити? І якщо він приїжджав сюди, чому не зробив це тут?

– Мем, я не можу відповісти на ці запитання…

– Bоa, – несподівано промовив Даддітс. – Оусі оіна воа.

«Вона? – розхвилювавшись, подумки запитав Овен у Генрі. – Яка вона? Хто це?»

«Не переймайся, – відповів Генрі, і відразу ж голос у голові Овена зробився ледь чутним, нерозбірливим. – Нам уже час».

– Мем, місіс Кейвелл. – Овен знову взяв її за руки, дуже обережно. Генрі любив цю жінку (хоч безпардонно не згадував про неї понад десять років), і Овен розумів чому. Вона випромінювала щось, якусь добру ауру. – Нам час іти.

– Ні. О, будь ласка, скажіть «ні».

Знову потекли сльози, вона заплакала.

«Не треба, леді, – захотілося сказати Овенові. – Усе й так дуже погано. Будь ласка, не треба».

– Сюди йде людина. Дуже погана людина. Ми повинні піти до того, як вона з’явиться.

Розгублене, нещасне обличчя Роберти освітилося рішучістю.

– Гаразд. Повинні то повинні. Але тоді я їду з вами.

– Ні, Роберто, – похитав головою Генрі.

– Так, так! Я про нього дбатиму! Даватиму пігулки… преднізон… захоплю лимонні тампони, і…

– Аммо, лиася у.

– Ні, Дадді, ні!

– Аммо, лиася у! Ееці! Ееці! – усе більш збуджено повторював Даддітс. «Мамо, лишайся тут. У безпеці…»

– У нас дійсно більше немає часу, – нагадав Овен.

– Роберто, – сказав Генрі. – Будь ласка.

– Дозвольте мені їхати! – вигукнула вона. – Він – це все, що в мене є!

– Аммо, – сказав Даддітс зовсім не дитячим голосом. – Лиася… у.

Роберта подивилася на нього і відразу ніби поникла.

– Гаразд, – сказала вона. – Ще хвилину. Зараз щось принесу.

Вона сходила до кімнати Даддітса й повернулася з паперовим пакетом, який передала Генрі.

– Це його пігулки. О дев’ятій він приймає преднізон. Не забудьте, а то в нього починається задишка і в грудях болить. Можете дати йому перкоцет, якщо попросить, а він, скоріш за все, попросить, бо через холод у нього з’являється біль.

Роберта дивилася на Генрі сумно, але без докору. А йому навіть хотілося побачити в її очах докір. Бачить Бог, іще за жоден свій учинок йому не було так соромно, як зараз. І річ навіть не в тому, що в Даддітса лейкемія, а в тому, що він так давно і важко хворий, а вони навіть не здогадувалися про це.

- І лимонні тампони не забудьте, але змащуйте тільки губи, бо в нього останнім часом ясна сильно кровоточать і лимонний сік щипає. Тут і вата в ніс, якщо піде кров. Ах, так, і катетер. Бачите, на плечі?

Генрі кивнув. Пластикова трубка, що стирчить із пов’язки. Вигляд катетера викликав у Генрі сильне відчуття dйjа vu.

– Коли будете виходити, прикривайте його… Доктор Бріско глузує з мене, але я завжди боюся, що холод проникне всередину… підійде і шарф… навіть носовичок…

Вона знову плакала і вже не могла стримати схлипів.

– Роберто… – почав Генрі, теж поглядаючи на годинник.

– Я подбаю про нього, – пообіцяв Овен. – Я свого тата доглядав до самої смерті, тому знаю і про преднізон, і про перкоцет.

І навіть більше: сильнодійні стероїди, ще потужніші болезаспокійливі. А в кінці марихуана, метадон і, нарешті, чистий морфій, набагато кращий за героїн. Морфій – найніжніше знаряддя смерті.

Він відчув її присутність у голові – дивне лоскітливе відчуття, немов босі ступні, такі легкі, що майже не торкаються землі. Лоскітливе, але не можна сказати, що неприємне. Вона намагалася зрозуміти, правду він сказав про батька чи збрехав. То був скромний подарунок від її дивовижного сина. Овен зрозумів: вона так давно користувалася ним, що вже навіть перестала усвідомлювати це… як Бобер, друг Генрі, який постійно жував зубочистки. Дар не був таким сильним, як у Генрі, але вона все-таки дещо могла, і Овен щиро зрадів, що зараз сказав це.

– Не лейкоз, – сказала вона.

– Рак легень. Місіс Кейвелл, нам дійсно час…

– Мені потрібно дати йому ще дещо.

– Роберто, ми не можемо… – почав Генрі.

– Я зараз, зараз.

Вона втекла на кухню.

Цієї миті Овена, мабуть, уперше охопив справжній страх.

– Курц і Фредді з Перлмуттером… Генрі, я не відчуваю, де вони! Я їх загубив!

Генрі відкрив паперовий пакет і зазирнув усередину. Те, що він побачив там, зверху на коробочці лимонних гліцеринових тампонів, змусило його заклякнути. Він відповів Овенові, але голос його, здавалося, долинав із далекого кінця ще не відкритої долини – та що там не відкритої, про її існування ніхто навіть не підозрював. Така долина існувала, нині він це точно знав. Часова западина. Ні, Генрі, звичайно, не міг і не став би стверджувати, що до нього не приходила думка про подібне місце, але, Боже, ну чому за весь цей час він зрозумів так мало?

– Вони щойно проминули з’їзд 29, – сказав Генрі. – За двадцять миль від нас. Можливо, ближче.

– Що це з тобою?

Генрі засунув руку в коричневий паперовий пакет і витяг невелику конструкцію з ниток, схожу на павутину, яка висіла над ліжком Даддітса тут і в будинку на Мейпл-лейн до того, як помер Алфі.

– Даддітсе, де ти взяв це? – запитав він, хоча, звичайно, вже знав відповідь. Цей ловець снів був меншим за той, що висів під стелею у великій кімнаті «Діри в стіні», але в іншому нічим не відрізнявся від нього.

– Ое, – сказав Даддітс, не зводячи очей з Генрі. Він ніби досі не міг повірити, що Генрі поруч. – Ое иав. А ізво, иень оу.

Хоча можливість читати чужі думки стрімко випаровувалась, у міру того як тіло долало байрус, Овен легко зрозумів ці слова. «Бобер прислав, – сказав Даддітс. – На Різдво тиждень тому». Люди з синдромом Дауна мають труднощі з визначенням таких понять, як минуле і майбутнє, й Овен підозрював, що для Даддітса будь-яке минуле – це «той тиждень», а майбутнє – «наступний». Овен подумав, що, якби так вважали всі, у світі було б набагато менше печалі й ненависті.

Подивившись на ловця снів, Генрі сховав його в пакет саме тієї хвилини, коли повернулася Роберта. Побачивши, по що вона бігала, Даддітс розплився в посмішці.

– Убі-у! – вигукнув він. – Оя аіка!

Він схопив валізку й розцілував матір в обидві щоки.

– Овене, – сказав Генрі, блискаючи очима. – У мене дуже гарні новини.

– Викладай.

– Виродки тільки-но застрягли: трактор із причепом перекинувся, якраз біля з’їзду 28. Згають хвилин десять, а то й двадцять.

– Дякувати Богові. Нам на руку. – Він подивився на вішак, на якому висіла гігантського розміру куртка з капюшоном і написом через усю спину яскраво-червоними літерами: «ЗИМОВИЙ СЕЗОН “РЕД СОКС”». – Це твоя, Даддітсе?

– Оя! – усміхаючись, кивнув Даддітс. – Ука. – І, коли Овен потягнувся по неї: – И аив як и аали Озі.

Це він теж зрозумів, і в нього по спині побігли мурахи. «Ти бачив, як ми знайшли Джозі».

Він і справді бачив… а Даддітс бачив його. Коли? Учора ввечері чи того дня, дев’ятнадцять років тому? Невже дар Даддітса, крім усього іншого, – це ще й подорожі в часі?

Але зараз було не до таких розпитувань, і Овен був майже радий цьому.

– Я обіцяла не збирати його валізку, але, звичайно, зібрала. Не втрималась, – зітхнула Роберта, дивлячись, як Даддітс, перекладаючи валізку з руки в руку, незграбно порається з курткою, теж подарунком від бостонських «Ред Сокс». Обличчя його здавалося неприродно блідим на тлі яскравої блакитної куртки і ще більш яскравої жовтої валізки. – Я знала, що він поїде. А я залишусь. – Вона вп’ялася в обличчя Генрі очікувальним поглядом. – Генрі, чи не можна й мені з вами? Будь ласка.

– Якщо ми візьмемо вас, вам, можливо, доведеться померти в нього на очах, – сказав Генрі, ненавидячи себе за жорстокість і за те, як життя навчило його грати на чужих почуттях. – Ви хочете, аби він це побачив, Роберто?

– Ні, звичайно, ні. – А потім, немов прийшла запізніла думка, мовила, поранивши Генрі в самісіньке серце: – Горіть у пеклі.

Вона підійшла до Даддітса, відштовхнувши Овена, і швидко застебнула блискавку на куртці сина. Потім узяла його за плечі, трохи нахилила й подивилася в очі. Маленька відчайдушна пташка-жінка. Високий блідий син, що потонув у величезній куртці. Роберта вгамувала сльози.

– Будь хорошим хлопчиком, Дадді.

– Уу, аммо.

– Слухайся Генрі.

– Уу, аммо. Уу уаися Ені.

– Не розстібай куртку на холоді.

– Е уу, – слухняно повторював Даддітс, але в його голосі вже чулося нетерпіння, йому явно хотілося швидше піти, і це знову повернуло Генрі в минуле: походи по морозиво, до кіно, ігри в міні-гольф (Даддітс напрочуд добре грав, тільки Пітові щастило більш-менш постійно його перемагати), і завжди звучало: «слухайся Генрі», або «слухайся Джонсі», або «слухайся друзів», завжди «будь хорошим хлопчиком, Дадді», і завжди «я уу ооим, аммо».

Вона уважно оглянула його з ніг до голови.

– Я люблю тебе, Дуґласе. Ти завжди був чудовим сином, і я тебе дуже люблю. А тепер поцілуй мене.

Він поцілував матір; та нерішуче підняла руку і погладила його колючу неголену щоку. У Генрі серце розривалось, і все ж він дивився, бо був так само безсилий, як муха, що потрапила до павутиння. Будь-який ловець снів – це ще й пастка.

Даддітс укотре сумирно поцілував матір, але його сяючі зелені очі металися між Генрі і дверима. Даддітс поспішав. Чому? Знав, що люди, які переслідують Генрі й Овена, вже близько? Чи смакував пригоду, подібну до тих, у які вони вп’ятьох потрапляли колись? Чи те й інше? Так, можливо.

Роберта розтулила руки і востаннє відпустила сина.

– Роберто, – сказав Генрі, – чому ви не розповіли нам, що відбувається? Чому не зателефонували до жодного з нас?

– А чому ви не приїжджали?

Генрі міг би поставити зустрічне запитання: «Чому не телефонував Даддітс?», – але це не відповідало б дійсності. Даддітс постійно «телефонував», тільки по-своєму, він їх викликав від самого березня, коли Джонсі збила машина. Генрі згадав Піта, уявив, як той сидів у снігу біля перевернутого «скаута», пив пиво і писав на снігу «ДАДДІТС» – знову і знову… Даддітс, який ув’язнений у своїй Небувалій Небувалії і помирає там, Даддітс, який посилає заклик за закликом і отримує у відповідь лише мовчання. Нарешті один із них з’явився до нього, але тільки для того, щоб повезти кудись, захопивши з собою тільки пакет із ліками і стару жовту валізку для сніданків. У ловці снів не було доброти. Вони бажали Даддітсові тільки хорошого, навіть щойно побачивши в перший день знайомства, вони щиро його любили. І все ж дійшло до такого.

– Бережи його, Генрі.

Погляд Роберти перемістився на Овена:

- І ви також. Бережіть мого сина.

– Ми постараємося, – пообіцяв Генрі.

15

Розвернутися на Дірборн-стрит було ніде, усі під’їзні доріжки завалило снігом. У ранковому світлі сонні околиці нагадували місто десь серед тундри на Алясці. Овен увімкнув задню передачу й у такий спосіб виїхав на вулицю, масивний зад «Хамві» незграбно розгойдувався з боку на бік, доки високий сталевий бампер не врізався в якусь заметену снігом автівку, яка була припаркована біля бордюру. Почувся дзвін розбитого скла, і вони знову вирвалися крізь замерзлі снігові перепони на перехрестя, а потім, різко крутнувшись, і на Канзас-стрит, у бік шосе. Весь цей час Даддітс абсолютно спокійно сидів на задньому сидінні, тримаючи валізку на колінах.

«Генрі, чому Даддітс сказав, що Джонсі потрібна вона? Про кого це?»

Генрі намагався послати відповідь подумки, але Овен більше його не чув. Плями байрусу на його обличчі побіліли, і, коли він мимохіть почухав щоку, нігті зішкребли цілі шматки. Шкіра під ними була почервонілою і подразненою, але загалом здоровою.

«Усе одно що нежить, – із подивом подумав Генрі. – Був і минув, нічого серйозного».

– Він не говорив «вона», Овене.

– Boa, – погодився Даддітс із заднього сидіння і, подавшись уперед, подивився на великий зелений знак із написом: «95 на південь» – Оусі оібна воа.

Овен наморщив брови: із лоба злетіли схожі на лупу пластівці мертвого байрусу.

– Яка…

– Вода, – пояснив Генрі і, обернувшись, поплескав Даддітса по кістлявому коліну. – Джонсі потрібна вода, ось що він намагається сказати. Тільки це не Джонсі вода потрібна. А тому, іншому, кого він зве «Сірий».

16

Роберта ввійшла до кімнати Даддітса і почала збирати розкиданий одяг. Її жахливо дратувало, як він постійно залишав свої речі, але тепер уже, напевне, їй більше не доведеться турбуватися про це.

Не минуло й п’яти хвилин, як від утоми ноги підігнулись і їй довелося сісти на стілець біля вікна. Вигляд ліжка, на якому Даддітс останнім часом проводив усе більше й більше часу, переслідував її. Слабке світанкове світло нестерпно, з жорстокою виразністю проявило на подушці круглий відбиток його голови.

Генрі вирішив, що вона відпустила Даддітса, бо вони вірили: майбутнє всього світу залежить від того, чи знайдуть вони Джонсі, причому якомога швидше. Але це не так. Вона відпустила його тому, що сам Даддітс цього хотів. Ті, хто помирає, отримують у подарунок бейсболки з автографами; вони також мають право поїхати в подорож із друзями.

Але як це важко.

Як важко втрачати його.

Вона затулила обличчя купою його футболок, щоб не бачити ліжко, і відчула його запах: шампунь «Джонсонс», мило «Даєл» і найсильніше, найгірше – арніковий крем, яким вона натирала його спину й ноги, коли в нього боліли м’язи.

У відчаї вона спробувала дотягтися думками до нього, знайти його разом із тими двома, що прийшли, як мерці, і забрали його. Але його розум ніби зник.

«Він закрився від мене», – подумала вона. Багато років вони з задоволенням (або здебільшого з задоволенням) користувалися звичайною, повсякденною телепатією, яка майже не відрізнялася від звичайного телепатичного зв’язку, що пов’язує всіх матерів з особливими дітьми (вона стільки разів чула слово «контакт» на зборах групи підтримки, які вони з Алфі іноді відвідували), але тепер це зникло. Даддітс заблокував себе для неї, і це означало: він передчував – трапиться щось жахливе.

Він знав – щось трапиться.

Усе ще притискаючи до обличчя футболки і вдихаючи його запах, Роберта знову заплакала.

17

Курц залишався спокійним (точніше сказати, відносно спокійним) доти, доки в похмурому ранковому світлі вони не побачили поліцейські блимавки, а за ними – величезний трактор із причепом, що лежав на боці, як мертвий динозавр. Їм назустріч вийшов поліцейський, закутаний так, що навіть обличчя не роздивишся, і зробив знак звернути до з’їзду з шосе.

– Сука! – прошипів Курц, придушуючи в собі бажання дістати свій дев’ятиміліметровий пістолет і почати стрілянину. Він знав, що це була б катастрофа – навколо трактора крутилися й інші поліцейські, – але все одно відчув майже непоборний порив. Вони були так близько до мети – хвала Ісусу, розіп’ятому на хресті! – і тут така зупинка. – Сука, сука, сука!

– Що робити, босе? – відсторонено спитав Фредді, але автомат поклав на коліна. – Можна спробувати прорватися, гадаю, праворуч зможу проскочити. Шістдесят секунд, не більше.

І знову Курц мусив стримати бажання сказати просто: «Жени, Фредді, гайда напролом, і, якщо хтось із цих синьодупих трапиться на дорозі, випусти йому кишки». Фредді міг прорватись… а міг і не прорватись. Фредді не був суперкрутим водієм, яким себе уявляв, у цьому Курц уже мав нагоду переконатись. Подібно до багатьох льотчиків, він помилково вважав, що керує автівкою так само добре, як і літаком. І навіть якщо їм і вдасться прорватись, почнеться гонитва, а це зовсім не бажано після того, як генерал Рендалл – Боягузливі Яйця скомандував: «Синій вихід». Його, Курца, імунітет від будь-якої в’язниці анульовано. І тепер він мусить діяти виключно в межах закону.

«Отже, зробимо розумно, – подумав він. – За це мені й платять великі гроші».

– Будь хорошим хлопчиком, повертай, куди він тобі показує, – мовив Курц. – Ще знаєш що: помахай-но йому ручкою і покажи великий палець, коли будеш повз нього проїздити. Далі тримай шлях на південь, повернешся на шосе за першої ж нагоди. – Він зітхнув. – Господи, як я замахався.

Курц нахилився вперед, досить близько до Фредді, щоб побачити біліючі рештки Ріплі в його правому вусі, і прошепотів, як палкий коханець:

– Але якщо підведеш нас, хлопче, я сам всаджу тобі кулю в потилицю. – Курц торкнувся точки, де м’яка частина шиї переходить у твердий череп. – Прямо сюди.

Нерухоме дерев’яно-індіанське обличчя Фредді не змінилося.

– Так, босе.

Далі Курц узяв майже непритомного Перлмуттера за плече і трусив, доки повіки Перлі не затріпотіли й не відкрилися.

– Дайте… спокій… босе. Поспати… потрібно.

Курц приставив дуло пістолета до голови колишнього ад’ютанта.

– Ну ні. Час прокидатися, сонечко моє. Час провести невелику нараду.

Перлі застогнав, але все-таки сів рівніше. Він роззявив рота, збираючись щось сказати, і звідти вивалився зуб і впав на куртку. Курцові зуб здався абсолютно здоровим. «Дивись, мамо, жодної дірочки».

Перлі повідомив, що Овен і його новий приятель усе ще перебувають у Деррі. Дуже добре. Курц піднісся духом. Утім, ненадовго. Не минуло й чверті години, як Фредді через черговий засніжений з’їзд вирулив на шосе. Це був з’їзд 28, до мети лише одне перехрестя, але відстань становила майже цілу милю.

– Вони знову в дорозі, – слабким, змученим голосом промовив Перлмуттер.

– Прокляття! – вибухнув Курц. Його болюча, безсила лють була спрямована на Овена Андергілла, який став (принаймні для Ейба Курца) символом провалу всієї жалюгідної, не доведеної до кінця операції.

Перлі застогнав: звук глухий, повний відчаю. Живіт знову почало пучити. Перлмуттер хапався за нього, по щоках стікав піт. Страждання зробило непримітне обличчя майже прекрасним.

Він знову гучно пустив гази – довгому мерзенному звуку, здавалося, не буде кінця. Курцові згадалися штуки, які вони тисячу років тому робили в літньому таборі з консервних банок і навоскованої мотузки. Вони називали їх ревунами.

Сморід, що наповнив «Хамві», був запахом червоного раку, який визрівав у переробному заводі всередині Перлі. Спочатку він живився рештками, потім перейшов на плоть. Жах! Утім, був привід і для радості. Фредді явно одужував, а сам Курц узагалі не заразився клятим Ріплі (можливо, в нього імунітет, але в будь-якому разі хвилин п’ятнадцять тому він зняв маску і кудись кинув її, не дивлячись). Навіть нездоровий Перлі теж мав неабияку цінність як людина з чудовим радаром у сраці. Тому Курц, не звертаючи уваги на сморід, поплескав Перлмуттера по плечі. Рано чи пізно та тварюка, що сидить у ньому, випхнеться назовні, і це, ймовірно, покладе край корисності Перлі, але Курц потурбується про це, коли прийде час.

– Тримайся, – ласкаво сказав він. – Просто скажи йому, нехай лягає спати.

– Ти… сраний… ідіот! – охнув Перлмуттер.

– Звичайно, – погодився Курц. – Як скажеш, салаго.

Зрештою, Перлі правий, він таки сраний ідіот. Овен виявився боягузливим койотом, але хто, як не він сам, пустив цього койота до бісового курника?

Вони проїжджали з’їзд 27. Курц глянув на дорогу, і йому навіть здалося, що він бачить сліди «Хаммера», який вів Овен. Десь там, на одній з вулиць, стояв будинок, до якого з незбагненної причини так прагнули Овен і його новий приятель. Що вони там забули? Чому затрималися майже на півгодини? Чому?

– Вони заїхали по Даддітса, – пробурмотів Перлмуттер. Його живіт знову опав, і найсильніший біль, схоже, відступив. Чекаючи слушної години.

– Даддітс? Що це за ім’я таке?

– Не знаю. Почув від його матері. Його я не бачу. Він інакший, босе. Майже як сірі чоловічки, а не людина.

У Курца недобре закололо в спині.

– Мати думає про цього хлопця, Даддітса, як про хлопчика і водночас як про мужчину, – додав Перлі.

Після від’їзду з крамниці Ґосселіна Курц іще не отримував таких багатослівних доповідей. Чорт забирай, у голосі Перлмуттера навіть стало чути зацікавленість.

– Можливо, він розумово відсталий, – припустив Фредді.

Перлмуттер покосився на нього.

– Можливо. Не знаю, хто це, але він хворий. – Перлі зітхнув. – Хто-хто, а я знаю, що він відчуває.

Курц знову поплескав його по плечу.

– Вище носа, хлопче. А як щодо тих типів, за якими вони женуться? Гері Джонс і так званий Сірий?

Загалом йому було байдуже, але існувала можливість того, що пересування Джонса… і Сірого – якщо Сірий існував не тільки в запаленій уяві Андергілла – могли вплинути на пересування Андергілла, Девліна і… Даддітса?

Перлмуттер труснув головою, заплющив очі і знову відкинувся на спинку сидіння. Короткий спалах енергії та цікавості минув.

– Нічого, – промовив він. – Заблоковано.

– Може, його взагалі немає?

– Щось є. Схоже на чорну діру, – сказав Перлмуттер і сонно додав: – Я чую багато голосів. Вони вже вислали підкріплення…

І тут, як за помахом чарівної палички, на трасі І-95 з’явився такий величезний конвой, якого Курц не бачив за останні двадцять років. На чолі колони пліч-о-пліч ішли два величезні, розміром зі слона, снігоочисники, їхні леза розкидали сніг у різні боки, звільняючи обидві смуги дороги аж до самого асфальту. За ними прямували дві вантажівки з піском, теж поряд. А за вантажівками розтяглася подвійна колона армійських автомобілів, тягачів і артилерії. Курц побачив накриті брезентом платформи і за силуетами зрозумів, що там можуть бути тільки ракети. На інших платформах везли радари й далекоміри. Бог знає, що ще там було. Між ними їхали з увімкненими фарами великі криті транспортери для перевезення особового складу. У них їхали не сотні, а тисячі вояків, готових незрозуміло до чого… Що на них чекало? Третя світова війна, рукопашна сутичка з двоголовими істотами, бійка з розумними жуками із «Зоряного десанту», чума, божевілля, смерть, Судний день? Якщо хтось із «Долини Імперіал» під командуванням Кейт Ґаллахер іще продовжує операцію, їм краще поквапитись і тікати в Канаду. Не допоможуть ані підняті руки, ані крики «Il n’у a pas d’infection ici », цю карту вже розіграно. І все це було так безглуздо… У глибині душі Курц усвідомлював, що Овен мав рацію принаймні в одному: тут усе скінчено. Можна замкнути двері стайні, хвала Господу, але коня вже вкрали.

– Вони збираються перекрити тут усе наглухо, – сказав Перлмуттер. – Джефферсон-тракт тільки-но став п’ятдесят першим штатом. І це поліцейський штат.

– Ти все ще налаштований на Овена?

– Поки що, – неуважно відповів Перлмуттер. – Але це ненадовго. Він теж одужує. Втрачає телепатію.

– Де він?

– Вони щойно проїхали з’їзд 25. Пішли вперед від нас миль на п’ятнадцять. Навряд чи набагато більше.

– Додати швидкості? – запитав Фредді.

Через бісів трактор вони вже змарнували нагоду перехопити Овена, і Курцу найменше хотілося знову зазнати поразки, злетівши з дороги.

– Відставити, – сказав Курц. – На даний момент нехай побігають.

Склавши на грудях руки, він дивився, як повз пропливає білий, як полотно, світ. Сніг припинився, і далі на південь дорожні умови, напевне, покращаться.

Останні двадцять чотири години минули більш ніж насичено. Він підірвав інопланетний корабель, його зрадила віддана людина, яку він вважав своїм спадкоємцем, пережив повстання й заколот цивільних і на довершення отримав відставку від штабного щура, для якого зроблений у нападі гніву постріл – якась дивина.

Повіки Курца зімкнулись, і за кілька секунд він закуняв.

18

Джонсі довго сидів із похмурим виглядом за столом, поглядаючи то на вимкнений телефон, то на ловця снів, що звисав зі стелі й іноді повільно погойдувався на якомусь ледь відчутному протязі, то на нові сталеві віконниці, якими цей вишкребок Сірий загородив вікно. І це нескінченне низьке бурчання, яке відгукувалось у вухах і в притиснутих до стільця сідницях… Звук був схожий на роботу якоїсь надзвичайно гучної газової печі, яка потребує ремонту; але це була не піч. Це був снігоочисник, який завзято прокладав шлях на південь, на південь, на південь… На місці водія – Сірий, імовірно, в кепці з буквами УГР, вкраденій в останньої жертви; він наполегливо веде машину вперед, крутить кермо руками Джонсі, слухає новини по радіо вухами Джонсі.

«Отже, Джонсі, скільки ще ти збираєшся сидіти тут і жаліти себе?»

Джонсі, який уже обм’як і майже задрімав, стрепенувся. Голос Генрі. І не завдяки телепатичному зв’язку – Сірий заблокував усі голоси, крім власного, – а скоріше в самому мозку. І все одно сказане його зачепило.

«Нічого я себе не жалію, мене просто заблокували! – Думка ця була жалюгідною, схожою на виправдання, вимовиш уголос – прозвучить, як скиглення. – Не можу зателефонувати, не можу визирнути, не можу вийти. Не знаю, де ти, Генрі. Але я в справжньому тюремному ізоляторі».

«Може, він у тебе і мозок поцупив?»

– Заткнись. – Джонсі втомлено потер скроню.

«Ще й пам’ять прихопив?»

Ні. Авжеж, ні. Навіть тут, коли двері відділили його від мільярдів позначених коробок, він усе ще пам’ятав, як у першому класі витер шмарклю об косичку Бонні Діл (а потім через шість років – у сьомому – запросив ту ж Бонні танцювати на святі врожаю), як уважно спостерігав за Ламаром Кларендоном, який навчав їх нової гри (відомої непосвяченим під назвою крибедж), як дивився на Ріка Маккарті, який вийшов з лісу і здався йому оленем. Усе це він пам’ятав. І, певно, недарма, ось тільки, прокляття, хтозна, навіщо пам’ять зберегла саме ці спогади. Можливо, тому що відповідь на це запитання занадто проста й очевидна.

«І ось так застрягнути після всіх детективів, які ти прочитав, – знущався породжений власним розумом Генрі. – Не кажучи вже про всі ті фантастичні фільми про вторгнення інопланетян, від «Дня, коли Земля зупинилася» до «Нападу помідорів-убивць», які ти дивився стільки разів. І навіть після всього цього ти не здатний розібратись у цьому типі? Не можеш натрапити на його слід і знайти, де він улаштував собі кубельце?»

Джонсі потер скроню дужче. Це не екстрасенсорика, це його розум, то чому він не може його заткнути? Він, бляха, у пастці, то яка різниця? Він – мотор без передачі, віз без коня, Мозок Донована[193] в резервуарі з каламутною живильною рідиною, яка бачить безглузді сни.

«Чого він хоче? Почни з цього».

Джонсі підняв очі до ловця снів, який танцював у слабких потоках теплого повітря. Відчув бурчання снігоочисника, досить сильне, щоб змусити тремтіти картини на стінах. Тіна Джин Шлоссінґер, ось як її звали, і тут, судячи з пліток, мала б висіти її фотографія, на якій вона задирає спідницю так високо, що видно піхву, і скільки підлітків мріють побачити щось подібне?

Джонсі підвівся – майже схопився – і заходив кімнатою, накульгуючи зовсім трохи. Буря закінчилась, і стегно вже не так сильно боліло.

«Уяви себе Еркюлем Пуаро, – сказав він собі. – Напруж маленькі сірі клітинки. Відкинь на певний час спогади, зосередься на Сірому. Увімкни логіку. Чого він хоче?»

Джонсі зупинився. Загалом бажання Сірого були очевидними. Він приїхав до водонапірної Вежі, точніше, до того місця, де вона колись стояла, тому що йому потрібна вода. Причому не просто вода, а питна. Але водонапірна вежа зникла, була знищена великим ураганом 85-го – ха-ха, ну що, з’їв, Сірий? – а теперішні запаси води Деррі розташовані далі на північ і схід. До них, можливо, не доступитися через сніг, та й узагалі вони не зосереджені в одному місці. Тому Сірий, порившись у доступному йому сховищі знань Джонсі, знову повернув на південь. У напрямку до…

Раптом усе стало зрозумілим як білий день. Уся сила раптом покинула ноги, і Джонсі повалився на килимове покриття підлоги, не помічаючи колючого болю в стегні.

Собака. Лед. Собака досі в нього?

– Ну звичайно, – прошепотів Джонсі. – Зрозуміло, в нього, сучого сина. Навіть тут сморід чути. Пердить точнісінько як Маккарті.

Цей світ виявився ворожим для байрусу, а мешканці цього світу опиралися з дивовижною енергією, яка походила з невичерпного джерела людських емоцій. Не поталанило. Але тепер останньому вцілілому сірому чоловічкові безперервно щастило, як тому гравцеві в крепс у Веґасі, який раз по раз викидає сімки: чотири, шість, вісім, ах ти ж блін, десять разів поспіль. Він знайшов Джонсі, свою Тифозну Мері, проник у нього і привласнив його тіло. Він знайшов Піта, який доправив його туди, куди було треба, після того як сигнальний вогонь (кім) згас. Потім Енді Джанас, хлопець із Міннесоти, який віз трупи двох оленів, убитих Ріплі. Олені Сірому були ні до чого… але крім них Джанас віз іще й тіло інопланетянина, яке вже розкладалося.

«Плодові тіла, – раптом подумалося Джонсі. – Плодові тіла, звідки це?»

Не має значення. Тому що наступною сімкою для Сірого став «Додж Рем» містера Я-СВОГО-БОРДЕР-КОЛІ. Що зробив Сірий? Згодував псу тіло інопланетянина? Ткнув його носом у мерця і змусив вдихнути спори цього плодового тіла? Ні, швидше змусив зжерти; налітай, малий, час снідати. Хоч яким був процес зародження тхорів, він починався в шлунку, а не в легенях. Джонсі відразу уявив Маккарті, який заблукав у лісі. Бобер спитав: «Що ти їв, чорт забирай? Послід бабака?» І що відповів Маккарті? «Ягоди… усяке різне… не знаю… просто я був такий голодний…»

Звісно. Голодний. Заблукав, злякався, зголоднів. Не помітив червоних ляпок байрусу на листках, червоних цяток на зеленому моху, який запихав до рота, давився, але їв, бо у своєму колишньому спокійному адвокатському житті містер О-Боже-О-Господи читав, що, заблукавши в лісі, можна живитися мохом, що від моху нічого поганого не буде. Чи кожен, хто ковтає байрус (літають у повітрі спори, майже не помітні для ока), перетворюється на інкубатор для злісного маленького чудовиська на зразок того, що пошматувало Маккарті, а потім убило Бобра? Імовірно, ні, так само як не кожна жінка, яка не вживає протизаплідні засоби, вагітніє. Але Маккарті попався… і Лед теж.

– Він знає про котедж, – промовив уголос Джонсі.

Звичайно. Котедж у Вері, за шістдесят миль на захід від Бостона. І йому, напевне, відома історія росіянки, її всі знають. Джонсі й сам її не раз переказував. Історія ця настільки похмура, що про неї просто не можна було мовчати. Її чули у Вері, Новому Салемі, Кулівіллі й Белчертауні, у Гардвіку, Пакардсвіллі й Пелемі. У всіх містечках в окрузі. І що ж ці міста оточує?

Зрозуміло що. Квеббін. Квеббінське водосховище. Джерело води для Бостона й передмість. Скільки людей щодня отримують воду з Квеббіну? Два мільйони? Три? Джонсі не знав точно, але їх набагато більше, ніж людей, які будь-коли пили воду з Деррійської водонапірної Вежі. Сірий викидав сімку за сімкою, ще один кидок – і він зірве банк.

Два-три мільйони людей. Сірий хотів познайомити їх із Ледом, бордер-колі, і з Ледовим новим другом.

І пересаджений у нове середовище байрус, звісно, розквітне.

Розділ 20
Кінець гонитви

1

На південь, на південь, на південь.

У той час коли Сірий минув поворот на Ґардінер, перший нижче від Оґасти, сніговий покрив значно потоншав, а на шосе, хоч і вкритому сніговою квашею, знов оголились обидві смуги. Настав час замінити снігоочисник на щось, що не так впадає у вічі, почасти тому, що в ньому більше не було потреби, але ще й тому, що руки Джонсі, незвичні до керування таким величезним транспортним засобом, розболілися від постійного напруження. Сірому було начхати на тіло Джонсі (принаймні так він говорив самому собі, хоча насправді важко було не відчувати якоїсь приязні до того, що здатне дарувати таку несподівану насолоду, як «бекон» і «вбивство»), але воно повинне було прослужити ще хоча б миль двісті. Сірий підозрював, що для чоловіка середнього віку Джонсі в не надто добрій формі. Передусім через нещасний випадок, який стався з ним, але відіграла свою роль і його робота. Він був «професором», отже, майже повністю ігнорував фізичні аспекти свого життя, що просто вражало Сірого. Ці істоти складалися на шістдесят відсотків з емоцій, на тридцять – з відчуттів і на десять – із розуму (останнє, на думку Сірого, у кращому разі). Повна зневага до власного тіла здавалася Сірому дурною й невиправданою. Утім, це не його проблема. І вже не Джонсі. Тепер Джонсі перетворився на те, чим, схоже, завжди хотів стати, – на чистий розум. Правда, судячи з його реакції, навіть досягнувши цього стану, він однаково лишався незадоволеним.

Лед, який лежав на підлозі серед розсипу недопалків, паперових стаканчиків від кави та зім’ятих обгорток, заскиглив від болю. Його тіло химерно роздулося, тулуб нагадував барило. Незабаром пес випустить гази, і живіт знову спаде. Сірий установив контакт із байрумом, який ріс усередині собаки, і збирався регулювати його дозрівання.

Пес стане його модифікацією того, про що його хазяїн думав як про «росіянку». Тільки-но пес потрапить у відведене для нього місце, роботу можна буде вважати виконаною.

Він потягся назад розумом, намацуючи інших. Генрі та його друг Овен зникли повністю, як радіостанція, що припинила трансляцію. І це тривожило. Ще далі (вони щойно проминули повороти на Ньюпорт, приблизно за шістдесят миль від нинішнього місця перебування Сірого) була група з трьох осіб із одним чітким контактом – «Перлі». Цей Перлі, як і собака, виношував байрума, тому Сірий виразно його чув. Раніше він отримував такі самі сигнали від іншої людини в цій групі, «Фредді», але зараз «Фредді» замовк. Байрус на ньому загинув. Так сказав «Перлі».

З’явився черговий зелений знак із написом: «ЗОНА ВІДПОЧИНКУ». Там, напевне, був «Бургер Кінг», який у файлах Джонсі визначався то як «ресторан», то як «закусочна фаст-фуд», а в «Бургер Кінгу», напевне, знайдеться бекон. Шлунок загурчав від цієї думки. Так, важко буде розлучитися з цим тілом. Воно має свої переваги, безперечно, має. Утім, зараз не до бекону, час змінити машину. І то якомога непомітніше.

На в’їзді до зони відпочинку розходилися дві дороги. Одна «ДЛЯ ЛЕГКОВИХ АВТОМОБІЛІВ», друга «ТІЛЬКИ ДЛЯ ВАНТАЖІВОК І АВТОБУСІВ». Сірий завів великий помаранчевий снігоочисник на стоянку для вантажівок (при цьому м’язи рук Джонсі вже тремтіли від утоми) і захоплено побачив іще чотири такі ж машини, припарковані поряд. Він втулився у вільне місце в кінці ряду й вирубив мотор.

Пошукав Джонсі. Той так само відсиджувався у своєму дивному притулку.

– Що задумав, партнере? – буркнув Сірий.

Немає відповіді… але він відчув, що Джонсі прислухається.

– Як справи?

Немає відповіді. Та й які в нього могли бути справи? Він замкнений, засліплений, позбавлений спілкування. І все ж не варто забувати про Джонсі… Його чимось схвилювала пропозиція Джонсі: забути про найважливіше – про необхідність розсіяти насіння – і просто насолоджуватися життям на Землі. Час від часу в його свідомості виникали думки, такі собі листи, підсунуті Джонсі під двері свого притулку. Згідно з файлами Джонсі, такі думки називалися «гасла». Гасла були простими й зрозумілими. Останнє було таке: «БЕКОН – ЦЕ ТІЛЬКИ ПОЧАТОК». І Сірий навіть не сумнівався в тому, що це правда. Навіть у лікарняній палаті («Яка палата? Яка лікарня? Хто така Марсі? Кому потрібен укол?») він зрозумів, наскільки чудове життя. Але обов’язкове було занадто важливим і непорушним: він засіє цей світ, а потім помре. А якщо дорогою він устигне поласувати беконом, тим краще.

– Хто такий Річі? Він був «Тигром»? Чому ви вбили його?

Немає відповіді. Але Джонсі слухав. Дуже уважно. Сірому жах як не подобалася його присутність. Це те саме, що (порівняння було вивуджене зі сховища пам’яті Джонсі) крихітна риб’яча кістка, застрягла в горлі. Не така велика, щоб вдавитись, але досить велика, щоб «дістати».

– Ти дратуєш мене до всирачки, Джонсі. – Він натяг рукавички, які колись належали власникові «доджа». Хазяїну Леда.

Цього разу відповідь надійшла: «Навзаєм, партнере. Тоді чому б тобі не вшитися туди, де тобі будуть раді? Збирай трупу, і вперед, на гастролі».

– Не можу, – відповів Сірий, простягаючи руку до колі. Лед обнюхав її, радіючи запаху колишнього хазяїна на рукавичці. Сірий послав йому думкою наказ сидіти спокійно, вибрався зі снігоочисника і почав обходити ресторан. На задвірках, напевне, має бути паркінг для працівників закладу.

«Генрі і той інший хлопець уже дихають тобі в потилицю, паскуднику, ось-ось наздоженуть. Тобі все одно не втекти, то розслабся. Не поспішай, посидь тут досхочу. Замов потрійну порцію бекону».

– Вони не відчувають мене, – сказав Сірий, видихаючи клуби пари (відчуття морозяного повітря в роті, горлі й легенях було вишуканим, бадьорило, навіть запахи бензину і дизельного палива здавалися чудовими). – Я не відчуваю їх, отже, вони не відчувають мене.

Джонсі розсміявся – по-справжньому розсміявся, – що змусило Сірого застигнути біля сміттєзбиральника.

«Правила змінилися, друже мій. Вони заїхали по Даддітса, а Даддітс бачить лінію».

– Не збагну, про що ти.

«Усе ти розумієш, паскуднику».

– Припини мене так називати! – вибухнув Сірий.

«Якщо припиниш ображати мій інтелект, може, і я припиню».

Сірий пішов далі, і дійсно: за рогом розташувалося невелике скупчення машин, здебільшого старих і пошарпаних.

Даддітс бачить лінію.

Так, він знав, що це означає. Людина на ім’я Піт теж мала таку особливість, ций дар, хоч і не настільки потужний, як цей загадковий Даддітс.

Сірому зовсім не подобалося залишати слід, видимий для «Даддітса», але він знав дещо, невідоме Джонсі. «Перлі» вважав, що Генрі, Овен і Даддітс усього за п’ятнадцять миль на південь від нього, Сірого. Це означає, що Генрі та Овен відстали на сорок п’ять миль і зараз перебувають десь між Піттсфілдом і Вотервіллом. У розумінні Сірого це не зовсім відповідало вислову «дихають у потилицю».

Але й затримуватися тут не було сенсу.

Двері чорного ходу ресторану відчинились, і вийшов молодий чоловік в уніформі, яку файли Джонсі визначали як «кухарський халат»; у руках він тримав два великі мішки зі сміттям, явно призначені для сміттєзбірника. Ім’я молодого чоловіка було Джон, але друзі звали його Буч. Сірий вирішив, що вбити його було б приємно, але Буч здавався набагато сильнішим за Джонсі, не кажучи вже про те, що був молодшим і, напевне, значно прудкішим. Крім того, вбивство мало кілька неприємних побічних ефектів, найгірший з яких – необхідність швидко позбуватися вкрадених машин.

«Привіт, Бучу».

Буч зупинився, насторожено дивлячись на нього.

«Яка з машин твоя?»

Власне кажучи, машина належала не йому, а його матері, і це було навіть на краще. Іржаве корито Буча стояло вдома зі здохлим акумулятором, і сьогодні він узяв машину матері, повнопривідний «субару». Сірий, як сказав би Джонсі, тільки-но викинув чергову сімку.

Буч охоче простягнув ключі. У погляді в нього, як і раніше, була підозра («Очі горять, хвіст пістолетом», – як це назвав би Джонсі, хоча, наскільки міг бачити Сірий, у молодого кухаря хвоста не було), але свідомість уже згасла («Зробила ноги», – подумав Джонсі).

«Ти нічого не запам’ятаєш», – сказав Сірий.

– Нічого, – погодився Буч.

«Просто повернешся до роботи».

– Куди ж іще, – знову погодився Буч і, підхопивши мішки, попрямував до сміттєвих баків. До того часу, коли закінчиться його зміна і він зрозуміє, що машина матері зникла, ймовірно, все буде скінчено.

Сірий відчинив червоний «субару» і заліз усередину. На пасажирському сидінні валявся напівпорожній пакет картопляних чіпсів зі смаком барбекю. Під’їжджаючи до снігоочисників, Сірий жадібно проковтнув їх, а потім іще облизав пальці Джонсі. Жирно. Смачно. Зовсім як бекон. Він забрав собаку і вже за п’ять хвилин знову їхав по шосе.

На південь, на південь, на південь.

2

Ніч реве музикою, сміхом і гучними голосами, у повітрі стоїть запах печених на грилі сосисок, шоколаду, смаженого арахісу, у небі розпускаються різнокольорові вогні. І, з’єднуючи всі ці ознаки свята докупи, ставлячи під усім автограф самого літа, зі встановлених у Строфорд-парку динаміків лунає рок-н-рольна пісня:

Гей, красуне-бебі, давай мерщій зі мною,

Рушаймо в Алабаму, тільки ми з тобою.

І тут з’являється найвищий ковбой у світі, дев’ятифутовий Пекос Білл[194], під палаючим небом він підноситься над натовпом, і дітлахи з вимазаними морозивом, широко відкритими від подиву ротиками задирають голови й вирячують оченята; усміхнені батьки піднімають їх або садять на плечі, щоб було краще видно. Одна рука Пекос Білла помахує капелюхом, друга тримає плакат із написом: «ДНІ ДЕРРІ – 1981».

Ми по шпалах підем пішки, щоб десь притулитись.

А якщо нам нудно стане, можемо побитись.

– Як ін аий иоий? – питає Даддітс. У руці в нього блакитний конус цукрової вати, але про ласощі забуто; він не зводить здивовано розплющених, як у трирічної дитини, очей з ковбоя, який крокує на ходулях під блискучим різнобарв’ям феєрверків у небі. З одного боку від нього стоять Піт і Джонсі, з іншого – Генрі з Бобром. За ковбоєм простує процесія незайманих весталок (напевне, серед них дійсно знайдеться декілька незайманих, навіть у цьому 1981 році від Різдва Христового) у розшитих блискітками ковбойських спідницях і білих ковбойських чобітках, вони підкидають жезли, які завоювали Захід.

– Не знаю, як це він такий високий, Даддсе, – сміється Піт і, висмикнувши жмут блакитної цукрової вати, суне його в розкритий рот Даддітса. – Напевне, чари.

Усі регочуть, дивлячись, як Даддітс жує і не зводить очей з ковбоя на ходулях. Даддс вищий за них усіх, навіть за Генрі, але він лишається дитиною, і це захоплює.

Чари – це він сам; Джозі Рінкенгауер він знайде через рік, але вони знають: він справжнісінький чарівник. Іти проти Річі Ґренадо і його друзяк було лячно, але той день і до сьогодні залишається найщасливішим днем у їхньому житті, вони всі так думають.

Не кажи «ні», мила моя бебі,

Ми полетимо, як птахи у небі.

– Гей, ковбойчику! – кричить здоровань Бобер, розмахуючи своєю шапкою (у нього бейсболка з емблемою «Тигрів Деррі»). – Поцілуй мене в корму, здорованю! А ще краще сядь на неї і покрутись!

І вони просто заходяться від реготу (це дійсно спогад на все життя – той вечір, коли Бобер дражнив ковбоя на ходулях на День Деррі під іскристим пороховим небом), усі, крім Даддітса, який дивиться на події з заціпенілим подивом, і Овена Андергілла («Овене! – думає Генрі. – А ти як сюди потрапив, друже?»), який має стривожений вигляд.

Овен трясе його, Овен знову вимагає прокинутись.

«Генрі, прокинься, прокинься, про…»

3

– …кинься ж ти, бодай тебе!

Генрі остаточно пробудився, почувши страх у голосі Овена. Секунду він іще відчував запах арахісу та солодкої вати Даддітса, але потім на нього навалився світ сьогоднішній: білясте небо, засніжене шосе, зелений вказівник: «ОҐАСТА, НАСТУПНІ ДВА ПОВОРОТИ». Овен його трясе, а ззаду долинають звуки, подібні до гавкання, хрипкі й відчайдушні, – це кахикає Даддітс.

– Вставай, Генрі, у нього кров! Та прокинься ж, щоб тебе…

– Прокинувся, прокинувся.

Він відстебнув ремінь безпеки, повернувся, став на коліна. Перенапружені м’язи стегон відгукуються гострим болем, але Генрі не до того.

Усе виявилося не так страшно. Судячи з панічних криків Овена, він очікував побачити, що Даддс стікає кров’ю, але виявилося, що в того всього-на-всього одна цівка з носа, а з рота з кожним кахиканням вилітають дрібні бризки крові. Овен, напевне, уявив, що бідолаха Даддс викашлює легені, хоча, швидше, в нього просто лопнула якась судина в горлі. Але не можна сказати, що це безпечно. У його нинішньому стані будь-що може викликати дуже серйозні наслідки, випадковий застудний вірус може вбити Даддітса. Генрі з першого погляду зрозумів, що Даддс вирулює на фінішну пряму і скоро буде вдома.

– Даддсе! – різко покликав він. Щось не так. Щось не так з ним, з Генрі. Але що? Немає часу про це думати. – Даддітсе, дихай носом! Носом, Даддітсе. Ось так, дивись!

Генрі показав, зробивши кілька великих вдихів носом… і, коли видихав, з ніздрів вилетіли білі пушинки, як насіння молочаю або кульбаби. «Байрус, – подумав Генрі. – Він ріс у мене в носі, але загинув і відлущується. Буквально з кожним видихом». І тут він зрозумів, що в нього змінилося: свербіння в стегні, роті й паху припинилось. У роті досі стояв смак старого килима, але язик більше не свербів.

Даддітс, наслідуючи його, задихав носом, і кашель відразу ж почав стихати. Генрі взяв паперовий пакет із ліками, знайшов нешкідливий, без спирту, сироп проти кашлю і налив чашечку Даддітсові.

– Випий, попустить, – сказав він з упевненістю в голосі й думках. З Даддітсом не все залежить тільки від інтонації.

Даддітс випив дозу робітусину, скривився, а потім усміхнувся до Генрі. Кашель припинився, але кров усе ще текла з ніздрі… і з кутика ока. Недобре. Викликала тривогу і неймовірна блідість Даддітса, яка стала набагато помітнішою, ніж була в Деррі. Холод… безсонна ніч… хвилювання, абсолютно зайве для такого хворого хвилювання – усе недобре. Він захворював, а для хворих на останній стадії ГОЛЛ навіть респіраторна інфекція може виявитися смертельною.

– З ним усе гаразд? – запитав Овен.

– З Даддсом? Даддс – залізний! Еге ж, Даддітсе?

– Я іий, – підтвердив Даддітс і зігнув страшенно худу руку.

Бачачи його обличчя, тонке і втомлене, бачачи, як він намагається усміхатись, Генрі мало не завив. Життя – несправедлива штука, це він давно знав. Але те, що відбувалося зараз, було більш ніж несправедливим. Це було жахливим.

– Подивимося, що вона поклала для хороших хлопців. – Генрі взяв жовту валізку для сніданків.

– Ууубі-Дуу, – вимовив Даддітс, усміхаючись, але голос його звучав ледь чутно й немічно.

– Так, є в нас справ багато, – погодився Генрі й відкрив термос. Він дав Даддітсу ранкову пігулку преднізону, хоча не було ще й восьмої, і спитав, чи не хоче той перкоцету. Даддітс, подумавши, підняв два пальці. У Генрі впало серце. – Що, зовсім погано, так? – запитав він, простягаючи Даддітсу через спинку сидіння дві пігулки. Відповіді він не чекав: такі люди, як Даддітс, не проситимуть зайвої пігулки, щоб зловити кайф.

Даддітс помахав рукою – мовляв, comme ci, comme зa[195]. Генрі добре пам’ятав цей жест: такий помах рукою був так само звичний для Піта, як жування олівців і зубочисток для Бобра.

Роберта наповнила термос шоколадним молоком, його улюбленим. Генрі налив молока в чашку, дочекався, поки «Хамві», смикнувшись на розкислому снігу, знову вирівняється, і простяг Даддітсу. Той запив пігулки.

– Де болить, Даддсе?

– Ут. – Рука до горла. – І ут. – Рука на грудях. – І нерішуче, злегка червоніючи: – І ут. – Рука на паху.

«Інфекція сечових шляхів, – подумав Генрі. – Ох, Боже».

– Ені уде ае?

Генрі кивнув.

– Таблетки тобі допоможуть. Потрібно тільки трошки почекати. Ми все ще на лінії, Даддітсе?

Даддітс рішуче кивнув і показав уперед. «Хотів би я знати, що він там бачить», – подумав (чи не вперше) Генрі. Одного разу він запитав Піта, і той відповів, що це щось на зразок нитки, іноді ледь помітної. «Найкраще, коли вона жовта, – сказав Піт. – Жовте найлегше простежити, не знаю чому».

Але якщо Піт насилу розрізняв тонку жовту нитку, то Даддітс, напевне, бачив широку жовту смугу або навіть дорогу з жовтої цегли, якою йшла Дороті в країні Оз.

– Якщо лінія зійде на іншу дорогу, скажеш, гаразд?

– Я ау.

– Ти ж не заснеш?

Даддітс похитав головою. Узагалі-то, він ніколи ще не здавався настільки жвавим і бадьорим. Очі на виснаженому обличчі сяяли. Генрі подумав, що так іноді лампочки загадковим чином спалахують, перед тим як згаснути назавжди.

– Якщо відчуєш, що засинаєш, скажи, і ми зупинимося. Добудемо тобі каву. Нам зараз не можна спати.

– О-ей.

Коли Генрі повільно повернувся, рухаючись якомога обережніше, щоб не сколихнути біль у всьому тілі, Даддітс додав:

– Ей ое еону.

– Невже? – задумливо промовив Генрі.

– Що-що? – запитав Овен. – Не зрозумів.

– Він каже, Сірий хоче бекону.

– Це важливо знати?

– Не знаю. Тут є звичайне радіо, Овене? Хочу послухати новини.

Звичайне радіо висіло під приладовою дошкою і, судячи з усього, було встановлене там зовсім недавно. До заводської комплектації воно не входило. Овен потягся до нього і ледве встиг ударити по гальмах, коли прямо перед ними звідкілясь виринув «понтіак» – седан, передній привід, літні шини. «Понтіак» занесло в один бік, потім в інший, потім він нарешті, вирішивши ще якийсь час залишатися на дорозі, рвонув уперед. Незабаром він розігнався десь, за прикидками Генрі, до шістдесяти миль на годину[196], не менше, і почав відриватись. Овен спохмурнів.

– Я, звичайно, розумію: я тільки пасажир, а ти водій, – сказав Генрі, – але, якщо цей хлопець може так гнати без зимової гуми, чому б і нам не додати газу? Непогано б скоротити відстань.

– «Хаммери» краще пристосовані для бруду, ніж для снігу. Можеш мені повірити.

- І все-таки…

– Хвилин через десять ми проїдемо повз нього. Ставлю кварту гарного скотчу. Він або вилетить через огорожу в кювет, або перекинеться прямо посеред дороги. Якщо пощастить, машина лежатиме правим боком догори. До того ж формально ми хто? Утікачі, які ховаються від влади, і ми не зможемо врятувати світ, якщо нас запроторять до якоїсь місцевої… Господи!

«Форд-експлорер» – повнопривідний, але мчав він з недозволеною для такої погоди швидкістю, миль сімдесят[197] – із ревінням пронісся повз, тягнучи за собою півнячий хвіст снігу. Багажник на даху був завалений ледь прикритими синім брезентом торбами й валізами. Прив’язані вони були абияк, певно, поспіхом, і не диво, якщо все це скоро опиниться на дорозі.

Подбавши про Даддітса, Генрі свіжим оком оглянув шосе. Те, що він побачив, не особливо здивувало. Північний напрямок був практично порожнім, але протилежна лінія стрімко заповнювалась автівками, і так, деякі з них уже злетіли з дороги.

Овен увімкнув радіо якраз у той момент, коли повз, розбризкуючи фонтани бруду, промчав «мерседес». Він натиснув кнопку «ПОШУК», знайшов класичну музику, знову натиснув, натрапив на гру Кенні Джі[198], натиснув утретє… і почувся голос.

– …величезний офігенний косяк, – мовив голос, і Генрі перезирнувся з Овеном.

– Він аав «оіений» о аіо, – зауважив Даддітс із заднього сидіння.

– Так, сказав, – кивнув Генрі і додав, коли власник голосу зробив гучну затяжку в самісінький мікрофон: – До того ж він там, здається мені, курить травку.

– Думаю, що ФКЗ[199] мене не похвалить, – продовжив ведучий після довгого гучного видиху, – але якщо хоча б половина того, що я чув, правда, ФКЗ – це останнє, що мене хвилюватиме. У нас вирує міжзоряна чума, брати й сестри, ось такі повідомлення! Назвіть це хоч Гаряча Зона, хоч Мертва Зона, хоч Сутінкова Зона, але краще б вам скасувати поїздки на північ.

Ще одна довга й гучна затяжка.

– Марвін Марсіянин наступає, брати й сестри, ось такі приходять повідомлення з округів Сомерсет і Касл. Чума, промені смерті, живі позаздрять мертвим. У мене зараз має бути реклама «Сенчурі Тайр», але ну її на хер… – Пролунав тріск чогось зламаного. Судячи зі звуку, пластику. Генрі зачаровано слухав. Це знову вона. Темрява, його стара подруга, але цього разу не в голові, а в бісовому радіо. – Брати й сестри, якщо зараз ви перебуваєте на північ від Оґасти, ось вам невелика підказочка від вашого приятеля Самотнього Дейва з радіо: вирушайте на південь. І негайно. І ось вам музичка в дорогу.

Самотній Дейв поставив, зрозуміло, «Дорз». Джим Моррісон заспівав «Кінець». Овен перемкнувся на середні частоти.

Зрештою йому вдалося знайти випуск новин. Голос диктора звучав не надто скрушно, що вже було кроком уперед. Він сказав, що для паніки немає причин, – і це було ще одним кроком уперед. Він пустив в ефір уривки промови президента й губернатора штату Мейн. Обидва говорили приблизно те саме: не хвилюйтеся, громадяни, усе спокійно. Влада контролює ситуацію. Словом, гарне заспокійливе, робітусин для електорату. Президент збирався виступити зі зверненням до американського народу об одинадцятій ранку за східним поясним часом.

– Та промова, про яку говорив Курц, – згадав Овен. – Тільки її пересунули на кілька днів раніше.

– Про що…

– Тсс… – Овен показав на радіо.

Заспокоївши слухачів, диктор знову взявся їх розбурхувати, повторюючи чутки, багато з яких вони вже чули від обкуреного діджея на коротких хвилях, тільки в більш пригладженій формі: чума, космічні прибульці, промені смерті. Далі був прогноз погоди: рясні снігопади змінювалися дощем і поривчастим вітром у міру просування теплого фронту (не кажучи вже про марсіян-убивць). Пролунав писк, і випуск новин, який вони щойно почули, почався спочатку.

– Иись! – вигукнув Даддітс. – Вои їали овз ас, аяаєс? – Він тицьнув пальцем у брудне вікно. Палець, як і голос Даддітса, тремтів. Його всього трусило так, що зуби цокотіли.

Овен мигцем глянув на «понтіак» – він і справді опинився на засніженій розділовій смузі посередині шосе, машина не перекинулась, а лягла на бік, знервовані пасажири скупчилися навколо неї – і знову перевів погляд на Даддітса. Той зовсім спав з лиця: блідий, як папір, тремтить, із ніздрі стирчить закривавлена вата.

– Генрі, з ним усе гаразд?

– Не знаю.

– Висунь язик.

– Може, тобі краще стежити за…

– Я в порядку, не перебивай. Висунь язик.

Генрі висунув. Овен глянув на нього і скривився.

– Виглядає жахливо, але, напевне, йде до кращого. Уся ця погань побіліла.

– Те саме у мене в рані на нозі. І в тебе з обличчям і бровами. Пощастило, що ця штука не потрапила нам у легені, мозок або шлунок. – Він трохи помовчав. – У Перлмуттера вона в шлунку. У ньому росте ця тварюка.

– Далеко вони, Генрі?

– Наче миль за двадцять. Може, трохи менше. Тому, якби ти додав… хоч трохи…

Овен послухався, знаючи, що Курц теж накаже гнати, як тільки зрозуміє, що став частиною загальної втечі і тепер навряд чи зацікавить цивільну або військову поліцію.

– Ти досі на зв’язку з Перлі, – зауважив Овен. – Хоча байрус гине, ти все одно його чуєш. Це через…

Він тицьнув пальцем на заднє сидіння, де Даддітс відкинувся на спинку. Тремтіння вщухло, принаймні на якийсь час.

– Звичайно, – кивнув Генрі. – Даддітс дещо мені передав задовго до того, як усе це сталося. Боброві, Джонсі й Піту теж. Ми майже не помічали цього. Це було просто частиною нашого звичайного життя. – «Ну так. Зовсім як ті думки про пластикові пакети, мости й рушниці. Просто частина мого життя». – Зараз це посилилося. Можливо, з часом воно зникне, але поки що… – Він знизав плечима. – Поки що я чую голоси.

– Перлі.

– Так, і його, – погодився Генрі. – Інших, з байрусом в активній стадії, теж. Переважно тих, хто позаду нас.

– Джонсі? Твого друга Джонсі? Або Сірого?

Генрі похитав головою.

– Але Перлі щось чує.

– Перлі? А він як узагалі…

– Його телепатичний діапазон значно ширший, ніж у мене, через байрума.

– Чому?

– Це та тварюка, що сидить у нього в дупі, – пояснив Генрі. – Лайнотхір.

– А… – в Овена миттю нудота підкотила до горла.

– Той, кого він чує, не людина. Не думаю, що це Сірий, але дідько його знає. Що б це не було, Перлі наведений на нього.

Якийсь час їхали мовчки. Машин було досить багато, різних, зустрічались і любителі ризикованої швидкості («Експлорер» вони проїхали трохи південніше від Оґасти, він лежав під насипом, певно, кинутий разом із розкиданими навколо речами), але Овен вважав, що поки їм щастить. Буря багатьом не дала змоги вибратися з дому, зараз же, коли вона вщухла, вони, ймовірно, наважаться тікати, але Овен устиг обігнати першу, найбільшу хвилю. Багато в чому буря їм посприяла.

– Я хочу дещо сказати, – порушив мовчанку Овен.

– Можеш не говорити. Ти ж сидиш поруч, а я досі читаю твої думки.

А думав Овен про те, що зупинив би машину й вийшов, якби знав напевне, що, отримавши його, Курц припинить погоню. Утім, Овен у це не вірив. Головною метою Курца дійсно був Овен Андергілл, але він розумів, що Овен не вчинив би настільки жахливої зради, якби його на це не штовхнули. Ні, він всадить кулю в голову Овена, а потім візьметься за решту. Без Овена Генрі не врятуватися. Даддітсу теж.

– Ми залишимося разом, – сказав Генрі. – Друзі до кінця, як кажуть.

- Є у ас спав аато, – долинуло з заднього сидіння.

– Ти маєш рацію, Даддсе. – Генрі обернувся і швидко стиснув холодну руку Даддітса. – Є в нас справ багато.

4

Через десять хвилин Даддітс остаточно ожив і вказав їм на першу після Оґасти зону відпочинку. Вони вже майже дісталися Льюїстона.

– Уди! Уди! – закричав він і знову закашлявся.

– Спокійно, Даддітсе, – сказав Генрі.

– Напевне, вони зупинялися тут випити кави з тістечком, – припустив Овен. – Або з’їсти сендвіч з беконом.

Але Даддітс направив їх у двір ресторану, до службового паркінгу. Там вони зупинились, і Даддітс вийшов із машини. Хвилину він стояв, щось бурмочучи і мало не хитаючись під поривами вітру.

– Генрі, – сказав Овен, – не знаю, що йому спало на думку, але Курц уже близько, і…

Але тут Даддітс кивнув, заліз у машину і показав на знак виїзду. Він мав вигляд жахливо втомлений, але й задоволений.

– Що, чорт забирай, це було? – спантеличено запитав Овен.

– Гадаю, він змінив машину, – здогадався Генрі. – Правильно, Даддітсе? Він змінив машину?

Даддітс усередині закивав.

– Укав! Укав масиу!

– Тепер він поїде швидше, – промовив Генрі. – Ти теж додай, Овене. Плювати на Курца, треба впіймати Сірого.

Овен поглянув на Генрі. Потім придивився уважніше.

– Що з тобою? Ти геть блідий.

– Який же я телепень – я повинен був одразу здогадатися, що замислив цей покидьок! Виправдовує мене тільки те, що я втомився до непритомності й був наляканий, але яка різниця, якщо… Овене, ти мусиш його наздогнати. Йому потрібно в Західний Массачусетс, і ти повинен його наздогнати, перш ніж він туди дістанеться.

Тепер вони їхали по сльоті, що було набагато безпечніше, ніж по снігу, хоча бруд летів на всі боки. Овен розігнав «Хаммер» до шістдесяти п’яти миль на годину. Більше не наважився.

– Спробую, – невпевнено сказав він. – Але якщо він не потрапить в аварію або не зламається… – Овен повільно похитав головою. – Навряд чи, друже. Ой, навряд чи.

5

Цей сон часто снився йому в дитинстві (коли він ще мав прізвище Кунц), але тільки раз чи двічі під час дорослішання. У цьому сні він біг полем у місячну повню і боявся озирнутися, тому що воно гналося за ним. Воно. Він мчав щодуху, втрачав сили, але, звісно, цього було замало – у снах завжди так, хоч скільки намагайся, сил усе одно не вистачає. Потім воно його наздоганяло, він чув його сухе дихання й відчував особливий сухий запах.

Він опинився на березі великого тихого озера, хоча в жаркому сухому канзаському містечку його дитинства не було ніяких озер, і незважаючи на те що озеро було невимовно прекрасним (місяць сяяв у його глибинах, як ліхтар), воно сповнило його моторошним жахом, тому що перегородило йому дорогу, а плавати він не вмів.

На березі він упав на коліна – у цьому нинішній сон повторював ті, дитячі сни, – але в нерухомій воді побачив відображення не воно, моторошного опудала з набитим мішком замість голови і роздутими руками в синіх рукавичках, а Овена Андергілла з обличчям, вкритим червоним висипом. У місячному сяйві байрус здавався величезними чорними родимками, губчастими й безформними.

У дитинстві на цьому місці він завжди прокидався (нерідко з затверділим членом, хоча одному Богові відомо, чому такий страшний сон міг викликати в дитини стояк), але цього разу воно – Овен Андергілл – торкнулося його, а віддзеркалені у воді очі дивилися з докором. А може, і з питанням.

«Тому що ти не послухав наказу, салаго. Тому що перетнув межу!»

Він підняв руку, щоб відгородитися від Овена, відштовхнути його долоню… і побачив у світлі місяця власні пальці. Вони були сірими.

«Ні, – сказав він собі. – Це просто через місяць».

Але чому в нього тільки три пальці? Теж через місяць?

Рука Овена лежить на ньому, не відпускає, передає свою огидну хворобу… але при цьому він сміє звертатися до нього…

6

– …босе! Прокиньтесь, босе!

Курц розплющив очі і з незадоволеним бурчанням випростався, одночасно відкидаючи руку Фредді. Фредді зі свого водійського місця торсав його не за плече, а за коліно, але це все одно було неприємно.

– Я не сплю, не сплю. – Щоб переконатися, він підніс до очей свої долоні. Звісно, не рожеві, як у немовляти, але й не сірі, і на кожній, як належить, по п’ять пальців. – Котра година, Фредді?

– Не знаю, босе. Можу тільки сказати, що поки ще ранок.

Ну звісно ж. Годинник не працює. Навіть його кишеньковий зупинився. Він, така ж жертва сучасності, як і інші, забув його завести. Курц завжди гостро відчував час, і зараз, за його відчуттям, була десь дев’ята, а отже, проспав він години дві. Небагато, але йому цілком досить. Він почувався краще. Достатньо добре, щоб почути тривогу в голосі Фредді.

– Що сталося, друже?

– Перлі каже, що втратив контакт з усіма. Каже, останнім був Овен, але й той зник. Він думає, Овен переміг грибок, сер.

Курц зловив у дзеркалі заднього огляду бліду «я-вас-обдурив» усмішку Перлмуттера.

– Що таке, Арчі?

– Нічого. – Арчі мав значно здоровіший вигляд, аніж раніше, до того, як Курц заснув. – Я… босе, я б води ковтнув. Я не голодний, але…

– Гадаю, ми могли б заїхати кудись, – згодився Курц, – якби в нас був зв’язок. Але якщо ми втратили всіх, того хлопця Джонсі, Овена і Девліна… Ти мене знаєш, салаго. Здихаючи, я чіпляюся намертво. Та й потім потрібні два хірурги і дробовик, щоб відтягти мене. Весь цей довгий день ти будеш сидіти тут і мучитися від спраги, поки ми з Фредді будемо обстежувати дороги, що ведуть на південь, вишукуючи їхній слід… Якщо, зрозуміло, не допоможеш нам із цим. А якщо допоможеш, Арчі, я накажу Фредді зупинитися біля першого ж повороту. Я сам сходжу до «Стоп-н-Ґоу» або «Севен-Елевен» і куплю тобі найбільшу пляшку «Поланд Спрінґ» з холодильника. Ну як, подобається тобі така пропозиція?

Пропозиція сподобалася, Курц зрозумів це, побачивши, як Перлмуттер спочатку прицмокнув губами, а потім ще й облизав їх кінчиком язика (на губах і щоках, як і раніше, горіли плями Ріплі, переважно червоні, але були серед них і бордові, як бургундське вино), та хитруватий вираз із його погляду нікуди не подівся. Очі, обрамлені кіркою грибка, бігали туди-сюди. Курц миттєво зрозумів, що сталося. Перлі збожеволів, возлюби його Господи. Що ж, можливо, чорт біса і з-під копи побачив.

– Та я сказав чисту правду. Втратив зв’язок з усіма, – сказав Арчі, але потім приклав палець до носа і знову хитрувато глянув у дзеркало.

– Коли ми їх зловимо, гадаю, хлопче, у нас є всі шанси підлікувати тебе, – мовив Курц своїм найсухішим, офіційно-байдужим тоном. – То з ким ти ще на зв’язку? З Джонсі? Або з цим новим типом, Даддітсом? (Курц вимовив це ім’я як «Дад-Датсом».)

– Не з ним. І ні з ким із них.

Але палець і далі приставлений до носа; погляд, як і раніше, з бісиками.

– Скажи, й отримаєш воду, – пообіцяв Курц. – Будеш продовжувати тягти мене за яйця, солдате, я всаджу тобі кулю в голову і викину на сніг. Ану прочитай мої думки і скажи, що я брешу.

Перлі зацьковано подивився на нього в дзеркальце і сказав:

– Джонсі й Сірий усе ще на шосе. Десь біля Портленда. Джонсі розповів Сірому, як об’їхати місто по 295-й. Тільки не в прямому значенні розповів. Сірий сидить у нього в голові і, коли хоче чогось, просто бере, що йому потрібне.

Курц із дедалі більшим хвилюванням слухав його мову, не припиняючи робити розрахунки.

– Там собака, – продовжив Перлі. – З ними собака. Звати Лед. Це з ним я на зв’язку. Він… такий же, як я. – Його очі знову натрапили на погляд Курца в дзеркалі, тільки цього разу в них не було хитрості. Її місце зайняла жалюгідна пародія на розсудливість. – Гадаєте, я ще зможу… ну, знаєте… стати самим собою?

Розуміючи, що Перлмуттер може проникнути в його думки, Курц відповів обережно:

– Я гадаю, що ми можемо хоча б звільнити тебе від твого тягаря. З лікарем, який розуміє, що до чого. Так, думаю, це цілком можна здійснити. Вдихнеш хлороформу, а коли прокинешся… пуф, і все. – Курц дунув на кінчики пальців і повернувся до Фредді. – Якщо вони в Портленді, на скільки ми відстаємо?

– Миль на сімдесят, босе.

– Тоді додай трохи, хвала Господу. Спробуй не вилетіти в кювет, але додай газу.

Сімдесят миль. І якщо Овен, Девлін і «Дад-Датс» знають те, що відоме Арчі Перлмуттеру, вони теж ідуть по сліду.

– Давай розберемось, Арчі. Сірий сидить у Джонсі…

– Так…

- І з ними собака, який уміє читати думки?

– Собака їх чує, але не розуміє. Зрештою, це всього лише собака. Босе, я пити хочу.

«Він слухає пса, як якесь довбане радіо», – здивувався Курц.

– Фредді, наступний поворот. Напивайтесь обидва.

Курцові не хотілося зупинятись, не хотілося навіть на хвилину, але йому був потрібен Перлмуттер. Бажано в гарному настрої.

Попереду показалася зона відпочинку, де Сірий поміняв свій снігоочисник на «субару» кухаря. Туди, йдучи за лінією, ненадовго заїхали Овен і Генрі. Стоянка була забита автівками, але в них знайшлося достатньо дрібних грошей, щоб купити воду в торгових автоматах біля в’їзду.

Хвала Господу.

7

Хоч якими поразками й перемогами запам’яталося так зване флоридське президентство[200] (повний їх перелік усе ще не складено), у пам’яті назавжди залишиться те, що того листопадового ранку промова президента поклала кінець Космічному Жаху.

Було висловлено чимало різних думок щодо того, чому промова подіяла («Річ не в умінні повести за собою маси, а у вдало обраному часі», – зневажливо пирхнув один критик), але вона подіяла. Зголоднілі за точною інформацією люди, яким довелося тікати, покинувши свої будинки, з’їжджали з шосе, щоб побачити виступ президента. Відділи побутової техніки в торговельних центрах були забиті людьми, які мовчки дивилися на телевізійні екрани. На автозаправках уздовж І-95 зачинялися закусочні, телевізори виставлялися на загальний огляд біля касових апаратів. У барах було не проштовхнутися. Багато місцевих мешканців відчиняли двері будинків, щоб будь-який перехожий з вулиці міг зайти й подивитися виступ президента. Його можна було послухати по радіо, не зупиняючи машини (як Джонсі й Сірий), але так робив лише дехто. Більшість хотіли бачити обличчя свого лідера. За твердженнями недругів президента, промова всього-на-всього перебила імпульс паніки, не більше. «Якби промову в таку хвилину виголошував не він, а Порося Поркі[201], результат був би такий самий», – висловився один із них. Інший дотримувався інакшої думки. «Промова стала поворотним моментом у цій кризі, – заявив він. – Тієї хвилини на дорогах було не менш ніж шість тисяч водіїв. Якби президент мовив хоч одне хибне слово, до другої години дня це число сягнуло б шістдесяти тисяч, а тоді шестисот, і хвиля біженців затопила б Нью-Йорк. Найбільша хвиля з часів «Пилового казана»[202]. Американський народ, особливо жителі Нової Англії, звернувся до свого обраного з мінімальною перевагою голосів лідера по допомогу… по розраду і підбадьорення. І він, мої співвітчизники-американці, відповів найвидатнішою за всі часи промовою. Тільки й усього».

Так це чи ні, у соціології річ, а чи в лідерських якостях, але промова вийшла саме такою, як очікували Овен і Генрі… Курц передбачав майже кожне слово і зворот. Наріжнім каменем були дві прості ідеї, подані як незаперечні факти й розраховані на те, щоб заглушити жах, який клекотів того ранку в зазвичай самовдоволеному серці кожного американського обивателя. Перша ідея: прибульці не розмахували оливковими гілками і не підносили дарів, але й відвертої ворожості чи агресивності не виявляли. Друга зводилася до того, що, хоч вони й принесли з собою якийсь різновид вірусу, його вдалось ізолювати в межах Джефферсон-тракт (президент показав район на телевізійній карті так само вміло, як синоптик – зону низького тиску). І навіть там він гине, причому без будь-якого втручання вчених і військових експертів, які прибули до зони ураження.

– Хоча за нинішніх обставин не можна говорити з упевненістю, – повідомив президент слухачам, які затамували подих (ті з них, хто опинився в новоанглійському кінці Північно-Східного коридору, мабуть, затамували подих сильніше за всіх), – ми вважаємо, що прибульці привезли цей вірус із собою, як необережні мандрівники, перетинаючи кордон, буває, завозять до своєї країни комах у багажі або куплених речах. Митні служби повинні виявляти подібні речі, але, зрозуміло… – широка усмішка від Великого Білого Батька, – наші гості не проходили митного контролю.

Так, кілька людей заразилися, переважно військовослужбовці. Але більшість із тих, хто заразився («Це грибкове захворювання, багато в чому схоже на мікоз», – повідомив Великий Білий Батько), з легкістю зуміли перемогти хворобу самостійно. У районі оголошено карантин, але люди за межами цієї зони перебувають поза небезпекою, повторюю, поза небезпекою.

– Якщо ви живете в Мейні й покинули свої будинки, – сказав президент, – пропоную вам повернутись. Як сказав Франклін Делано Рузвельт, нам нема чого боятися, крім самого страху.

Жодного слова про розстріляних сірих чоловічків, підірваний корабель, затриманих мисливців, пожежу в крамниці Ґосселіна або про заколот. Ні звуку про останніх представників групи «Долина Імперіал» Кейт Ґаллахер, яких заганяли і вбивали, як скажених псів (вони й були псами, на думку багатьох, навіть гіршими за будь-яких псів). Ані півзвука про Курца і про Тифозного Джонсі. Президент виголосив саме стільки, скільки було потрібно для того, щоб зламати хребет паніці, перш ніж вона вирветься з-під контролю.

Більшість слухачів дослухалися до його поради й повернулися додому.

Для декого, зрозуміло, це виявилося неможливим.

Для декого саме поняття «дім» перестало існувати.

8

Невелика процесія просувалася на південь під темним небом, на чолі з іржавим червоним «субару», якого Мері Терджен із Лічфілда ніколи більше не побачить. Генрі, Овен і Даддітс перебували за п’ятдесят п’ять миль[203], або за п’ятдесят хвилин, позаду. Курц і його люди знову виїжджали на шосе (Перлі жадібно допивав уже другу пляшку води «Найя»), відставши від Джонсі й Сірий приблизно на сімдесят п’ять миль[204], а від головної здобичі Курца – на двадцять[205].

Якби не щільна хмарна маса, спостерігач на літаку в низькому польоті міг би бачити всіх трьох одночасно: «субару» та обидва «Хамві» – рівно об одинадцятій сорок три за східним поясним часом, коли президент завершив промову словами: «Благослови вас Господи, мої співвітчизники-американці. І благослови Господи Америку».

Джонсі й Сірий перетинали міст Кіттері – Портсмут, який веде до Нью-Гемпширу; Генрі, Овен і Даддітс проїжджали повз з’їзд 9, який дозволяє дістатися до Фалмута, Камберленда і Джерусалемз-Лота; Курц, Фредді й Перлмуттер (живіт Перлмуттера знову роздувся; він напівлежав, стогнучи й випускаючи смердючі гази, що, можливо, було свого роду критикою промови Великого Білого Батька) недалеко від Брансвіка проїжджали з’їзд 295 у бік Боудойнема. Усі три машини було легко помітити, бо дорога майже спорожніла – дуже багато водіїв повернули куди-небудь, щоб подивитись, як президент виголошує втішну, підкріплену телевізійними картами лекцію.

Керуючись чудово організованими спогадами Джонсі, Сірий звернув з 95 на 495 відразу ж після перетину кордону Нью-Гемпширу з Массачусетсом… куди поїде й перший «Хамві» за вказівкою Даддітса, якому шлях Джонсі уявлявся яскраво-жовтою лінією. У містечку Марлборо Сірий зверне з 495 на І-90, одну з основних східно-західних автострад Америки. У «Штаті біля Затоки»[206] ця дорога відома як Мас-Пайк, Массачусетська автомагістраль. Згідно з Джонсі, на покажчику з’їзду 8 були перелічені міста: Палмер, Амхерст і Вер. За шість миль від Вера розташований Квеббін.

Опора №12 – ось що йому було потрібне; так сказав Джонсі, а Джонсі не міг збрехати, хоч би як хотів. Біля Вінзорської греблі, на південному кінці Квеббінського водосховища, був офіс Массачусетського управління водопостачанням. Джонсі цілком здатний довести його туди, а з рештою Сірий упорається вже сам.

9

Джонсі більше не міг сидіти за столом: якби він не встав, то не витримав і заридав би гіркими сльозами. Від ридань він, мабуть, перейшов би до невиразного бурмотіння, від невиразного бурмотіння – до ниття, а коли він почне нити й жаліти себе – отут йому й кінець, вибіжить зі свого притулку і потрапить прямісінько до чіпких лап Сірого, остаточно знавіснілого і готового до знищення.

«Цікаво, де ми зараз? – гадав він. – У Марлборо? Уже звернули з 495 на 90? Схоже, так».

Хоча напевне все одно нічого не скажеш із зачиненим вікном.

Джонсі подивився на вікно… і мимоволі всміхнувся.

Не міг не всміхнутися.

«ЗДАВАЙСЯ ВИХОДЬ» змінилося іншим написом, про який він нещодавно думав: «ЗДАВАЙСЯ ДОРОТІ».

«Це я зробив, – подумав він. – І провалитися мені, якщо я не можу прибрати ці кляті віконниці, якщо захочу».

Але що далі? Сірий поставить нові або просто візьме й замаже скло якоюсь чорною фарбою. Якщо він не бажає, щоб Джонсі визирав, Джонсі залишиться сліпим. Біда в тому, що Сірий володіє його зовнішньою частиною. Голова Сірого вибухнула, він дав спори прямо на очах Джонсі – доктор Джекіл перетворився на містера Байруса, – і Джонсі вдихнув ці спори. І тепер Сірий…

«Болячка, – думав Джонсі. – Сірий – болячка в моєму мозку».

Щось мляво спробувало опиратися такому висновку, потім звідкись виникло цілком логічне заперечення: «Ні, ти все перевертаєш із ніг на голову, це ти зумів вибратися, зумів урятуватися, саме ти», – але він відштовхнув його. Усе це псевдоінтуїтивне лайно, когнітивна галюцинація – так серед пустелі людина, яка помирає від спраги, бачить видиво оази. Він замкнений тут, а Сірий на волі, жере бекон, хазяйнує й розпоряджається його тілом. Якщо Джонсі дозволить собі думати інакше, він буде першоквітневим дурнем у листопаді.

«Треба якось затримати його. Якщо я не зможу його зупинити, можна принаймні спробувати вставити палицю в колесо».

Він підвівся та обійшов кабінет уздовж стін. Усього тридцять чотири кроки. Страшенно коротка прогулянка. Хоча, подумав він, це все ж таки більше, ніж звичайна тюремна камера; хлопці у Волпоулі, Денверсі або Шоушенку таку кімнатку вважали б палацом. Посеред стелі раніше танцював і крутився ловець снів. Якась частина свідомості Джонсі підраховувала кроки, інша міркувала, наскільки близько вони перебувають від з’їзду 8 на Мас-Пайк.

Тридцять один, тридцять два, тридцять три, тридцять чотири. І ось він знову біля свого стільця. Починаємо другий раунд.

Вони ось-ось будуть у Вері… і, зрозуміло, не зупиняться. На відміну від тієї росіянки, Сірий точно знав, куди йому треба потрапити.

Тридцять два, тридцять три, тридцять чотири, тридцять п’ять, тридцять шість. Опинився біля стільця і готовий до нового кола.

До тридцяти років у них із Карлою було вже троє дітей (четвертий з’явився менш ніж рік тому), і ніхто не очікував у найближчому майбутньому отримати літній котедж, навіть найскромніший, такий, як будиночок на Осборн-роуд у північному Вері. Але тут на факультеті Джонсі стався сейсмічний зсув. Посаду декана обійняв його давній друг, і в результаті Джонсі став доцентом щонайменше на три роки раніше, ніж у найсміливіших своїх планах. Збільшення зарплатні теж виявилося суттєвим.

Тридцять п’ять, тридцять шість, тридцять сім, тридцять вісім, і знову до стільця. Добре. Звичайна прогулянка по камері, але заспокоює.

Того ж року померла бабуся Карли, і її досить непогану спадщину було поділено між Карлою і її сестрою, оскільки представників проміжного покоління не лишилося. Ось так вони й купили котедж. І першого ж літа повезли дітей до Вінзорської греблі, а звідти – на екскурсію. Їхній гід, службовець Массачусетського управління водопостачанням у темно-зеленій уніформі, розповів, що район навколо Квеббінського водосховища є куточком дикої природи і вважається основним районом проживання орлів у Массачусетсі. (Джон і Майша, старші діти, сподівалися побачити парочку орлів, але були розчаровані.) Водосховище було створене в тридцяті роки. При цьому затопили три фермерські райони, кожен із невеликими містечками в центрі. На той час землі, що оточували озеро, були впорядкованими, але років через шістдесят вони набули вигляду, який, мабуть, мала вся Нова Англія до того, як у середині сімнадцятого століття сюди прийшли індустріалізація та сільськогосподарська обробка ґрунту. Лабіринт вибоїстих небрукованих доріг і стежок розповзався вздовж східного берега озера – одного з найчистіших резервуарів прісної води в усій Північній Америці, повідав гід, – але на цьому переваги цивілізації закінчувалися. Тим, у кого виникало бажання просунутися далі опори №12 на Східному відрозі, доводилося взувати міцні похідні черевики. Так сказав гід. Лоррінгтоном його звали.

У їхній групі було крім них іще з десяток людей. На той час вони майже повернулися до вихідної точки і стояли в кінці дороги, що перетинала Вінзорську греблю, дивлячись на північ, на водосховище (блакитний Квеббін переливався мільйонами іскор під ясним літнім сонечком, Джої солодко спав у переносці на спині Джонсі). Лоррінгтон закінчував програму і вже хотів був побажати всім доброго дня, коли якийсь чоловік у спортивній кофті з написом «РАТҐЕРС»[207], як школяр, підняв руку й запитав:

– Опора №12? Це не та, де росіянка?…

Тридцять вісім, тридцять дев’ять, сорок, сорок один, і назад до стільця.

Звичка рахувати, не замислюючись над цифрами, з’явилась у Джонсі давно. Карла вважала це ознакою обсесивно-компульсивного розладу. Так це чи не так, Джонсі не знав, проте він добре знав, що лічба його заспокоює, тому пішов на чергове коло.

На слові «росіянка» губи Лоррінгтона стислися. Це явно не входило до його лекції. Не сприяло появі піднесеного настрою, який, за задумом представників Управління водопостачанням, повинні були брати з собою туристи. Бостонська вода найчистіша, найкраща водопровідна вода у світі (залежно, звичайно ж, від стану муніципальних труб, якими вона йшла останні вісім-десять миль своєї подорожі) – отаку думку вони хотіли донести людям.

– Я мало знаю про це, сер, – сказав гід, і Джонсі подумав: «Господи, здається, наш гід трохи підбріхує».

Сорок один, сорок два, сорок три, знову за стілець, і готовий почати все спочатку. Тепер він пішов швидше. Руки зчеплені за спиною, як у капітана, який походжає баком… або корабельним карцером після успішного матроського заколоту. Друге порівняння йому здалося влучнішим.

Джонсі все своє доросле життя викладав історію, і цікавість стала його другою натурою. Повернувшись із екскурсії, наступного дня він попрямував до бібліотеки, переглянув підшивку місцевої газети і знайшов інформацію. Викладена вона була сухо й коротко – у тій же газеті описи пікніків подавалися значно яскравіше й докладніше, – зате їхній листоноша знав набагато більше і був щасливий поділитися. Старий містер Беквіт. Джонсі досі пам’ятав його останні слова, сказані перед тим, як він завів свою блакитну з білим поштову вантажівку і покотив по Осборн-роуд, до наступної поштової скриньки: улітку на південному березі озера завжди приходило багато пошти. Джонсі повернувся до котеджу, їхнього несподіваного подарунка, думаючи про те, що Лоррінгтон недарма не схотів розповідати про росіянку.

Це було б антирекламою.

10

Ім’я її чи то Ілена, чи то Елайна Тімарова – достеменно не знає ніхто. У Вері вона з’являється на початку осені 1995-го на «Форд-Ескорті» зі скромною жовтою наліпкою «Герц»[208] на лобовому склі. Автівка виявляється краденою, і округом починають поширюватися непідтверджені, але пікантні чутки про те, що вона отримала ключі від машини прямо в аеропорту Лоґана[209], розплатившись натурою. Хтозна, може, в ті часи й таке траплялося.

Однак з’ясовується, що вона трохи несповна розуму, хвора на голову. Хтось згадує синець на вилиці, хтось – криво застебнуту блузку. Англійською говорить вона погано, але запасу слів якось вистачає, щоб дізнатися про те, що її цікавить: дорогу до Квеббінського водосховища. Вказівки вона записує (російською мовою) на папірець. Того ж вечора, коли дорога через Вінзорську греблю вже закрита, у зоні для пікніків, біля Ґудно-Дайка, знайдено кинутий «Ескорт». Наступного ранку машина, як і раніше, стоїть на місці, і два хлопці з Управління водопостачанням (хто знає, можливо, одним із них був Лоррінгтон) і двоє лісників зі Служби охорони лісів починають її шукати.

У двох милях угору по Іст-стрит вони знаходять її туфлі. Ще через дві милі, там, де Іст-стрит стає ґрунтівкою (далі вона в’ється крізь зарості на східному березі водосховища, і це вже зовсім не вулиця, а массачусетський варіант Просіки), знаходять її блузку – ох! Далі, за дві милі після кинутої блузки, Іст-стрит закінчується, і просіка з коліями, Фіцпатрік-роуд, веде геть від озера. Пошукова група вже збирається рушати в цьому напрямку, коли хтось помічає щось рожеве, що висить на гілці дерева трохи нижче по річці. Виявляється, це ліфчик зниклої дами.

Земля в тому місці волога, але не грузька, і вони можуть іти як по її слідах, так і по зламаних гілках, через які вона пробиралася, напевне, завдаючи своїй відкритій шкірі таких ран, що й подумати лячно. Однак наявність ран не викликає сумніву, і вони не мають права їх не помічати: плями крові на гілках, а потім і на каменях – частина її сліду.

За милю від того місця, де закінчується Іст-стрит, вони натрапляють на кам’яну будівлю, що, як на постаменті, стоїть на величезному голому шматку породи, який стирчить із землі. Фасадом вона повернута до гори Помері за Східним відрогом. У цій будівлі й розташована опора №12, і автівкою до неї можна дістатися лише з півночі. Чому Ілена, або Елайна, не під’їхала сюди з півночі, назавжди лишиться загадкою.

Акведук, який починається у Квеббіні, тягнеться на шістдесят миль на схід, до Бостона, забираючи мимохідь воду ще з Вачусетського і Садберійського водосховищ (останні два менші і брудніші). Насосів немає: трубі акведука, заввишки тринадцять футів і завширшки одинадцять[210], для функціонування вони не потрібні. Вода подається самопливом, за технологією, яку використовували ще в Давньому Єгипті тридцять п’ять століть тому. Між землею і акведуком проходять дванадцять вертикальних опор. Вони слугують вентиляційними шахтами й регуляторами тиску. Крім того, через них можна потрапити до акведука в разі засмічення. Опора №12, найближча до водосховища, відома також як впускна. Тут перевіряється чистота води, а нерідко й дівоча цнота (кам’яна будівля не замикається, і тут, бува, зупиняються коханці, які катаються на каное).

На нижній із восьми сходинок, що ведуть до дверей, пошукова група знаходить акуратно складені жіночі джинси, на верхній – прості білі трикотажні трусики. Двері відчинені. Чоловіки переглядаються, але ніхто не насмілюється заговорити. Усі чудово розуміють, що побачать усередині: мертву росіянку, абсолютно голу.

Але нічого такого вони не знаходять. Шахту №12 прикриває кругла залізна кришка, зрушена рівно настільки, щоб утворити серп темряви над водою. Поряд валяється лом, яким жінка зрушила кришку: зазвичай він разом з іншими інструментами стоїть при стіні біля дверей. Біля лома – кинута сумочка росіянки. На ній – відкритий гаманець, у якому видно посвідчення особи. Зверху на портмоне, так би мовити, на вершині піраміди, лежить її паспорт, із якого стирчить папірець, вкритий дивними карлючками, мабуть, російською, кирилицею чи як там це називається. Чоловіки впевнені, що це передсмертна записка самогубці, але після перекладу з’ясувалося, що то її маршрут. У самому кінці вона приписала: «Коли дорога скінчиться, іти вздовж берега». Так вона і вчинила, по дорозі поступово скидаючи з себе одяг, не звертаючи уваги на колючі гілки й кущі, які її дряпали.

Чоловіки стоять навколо відчиненої шахти, чухаючи потилиці і прислухаючись до дзюрчання води, яка починає свій шлях до кранів, змішувачів, фонтанів і дворових шлангів Бостона. Звук глухий, віддалений, що не дивно, бо висота опори №12 сто двадцять п’ять футів[211]. Чоловіки не розуміють, що змусило її обрати саме такий спосіб, але дуже чітко бачать, як вона це зробила. Ось вона сидить на кам’яній підлозі, махаючи ногами; вона чимось схожа на оголену версію дівчини з етикеток газованої води «Біла скеля». Вона озирається востаннє, можливо, бажаючи впевнитися, що гаманець і паспорт лежать так, як вона їх склала. Хоче, щоб люди знали, хто пройшов цей шлях, і є в цьому щось жахливо, невимовно сумне. Лише один погляд назад – і вона ковзає в темний півмісяць між краєм відсунутої кришки і стінкою шахти. Можливо, вона затисла ніс, як дитина, котра стрибає в громадський плавальний басейн. Можливо, й ні. Так чи інакше, її не стало менш ніж за секунду. Привіт, темряво, моя стара подруго.

11

Останніми словами старого містера Беквіта, перед тим як він покотив дорогою на своїй поштовій вантажівці, були: «Наскільки я чув, бостонці пили її з ранковою кавою напередодні Дня святого Валентина. Сам я води не п’ю. Мені більше до вподоби пиво».

12

Джонсі обійшов кабінет уже разів дванадцять чи й більше. Зупинившись за стільцем, він мимохідь потер стегно і знову вирушив у дорогу, старий добрий обсесивно-компульсивний Джонсі.

Один… два… три…

Історія росіянки, звичайно, була непогана, чудовий приклад Страшних Байок Глухого Містечка (будинки з привидами, де раз у раз когось убивали, і місця моторошних дорожніх аварій – теж нічого), і, зрозуміло, проливала більш ніж яскраве світло на плани Сірого щодо Леда, бідолашного бордер-колі, але яка користь йому, Джонсі, знати, куди прямує Сірий? Зрештою…

Знову до стільця: сорок вісім, сорок дев’ять, п’ятдесят … Хвилинку. Стоп, чорт забирай, хвилинку! Уперше він обійшов кімнату за тридцять чотири кроки, так же? Звідки ж узялися п’ятдесят цього разу? Він не дріботів, не топтався на місці, нічого подібного, то звідки ж…

«Ти розширюєш її. Чим більше обходиш, тим більше розширюєш. Бо ніяк не хочеш угамуватися. Зрештою, це твоя кімната. Б’юсь об заклад, ти здатний розширити її до розмірів бальної зали в «Волдорф-Асторії»[212], якщо побажаєш… і Сірий тобі не завадить».

– Невже це можливо? – прошепотів Джонсі. Він стояв біля стільця, поклавши одну руку на спинку, немов позуючи для портрета. Але відповідь йому була не потрібна, вистачало й очей. Кімната дійсно збільшилася.

Генрі їде до нього. Якщо з ним Даддітс, переслідувати Сірого буде легко, скільки б разів він не міняв машини, бо Даддітс бачить лінію. Він привів їх до Річі Ґренадо вві сні, а пізніше до Джозі Рінкенгауер наяву, і тепер він може вказувати дорогу Генрі так само легко, як гончак із гострим нюхом веде мисливця до лисячої нори. Біда у форі, клятій форі, яку має Сірий. Година, не менше, а то й більше. Тільки-но Сірий скине собаку в шахту опори №12, усе скінчено. Теоретично, правда, ще буде час перекрити подачу води до Бостона, але чи зможе Генрі переконати когось ужити таких масштабних заходів? Навряд чи. А як бути з тими людьми, уздовж усього водогону, до яких заражена вода потрапить майже відразу? Шістдесят п’ять тисяч у Вері, одинадцять тисяч в Атолі і понад сто п’ятдесят тисяч у Ворчестері. У цих людей залишаться не місяці, а всього кілька тижнів життя. І навіть днів у деяких випадках.

Невже немає способу затримати сучого сина? Допомогти Генрі наздогнати його?

Джонсі підняв очі до ловця снів, і як тільки він це зробив, у кімнаті щось змінилося, почулося якесь зітхання, подібне до тих звуків, що, як подейкують, видають духи під час спіритичних сеансів. Але це був не дух, і Джонсі відчув поколювання в руках. Водночас із цим його очі наповнилися сльозами. На пам’ять прийшов рядок із Томаса Вулфа: «…о втрачене, камінь, листок, незнайдені двері»[213]. Із Томаса Вулфа, який вважав, що повернення додому неможливе.

– Даддітсе? – прошепотів він. Волосся на потилиці стало дибки. – Даддітсе, це ти?

Немає відповіді… але, глянувши на стіл, де стояв непотрібний телефон, він виявив щось нове. Не камінь, не листок, не незнайдені двері, а дошка для крибеджу і колода карт.

Хтось хотів зіграти з ним.

13

Тепер весь час болить сильно. Мама знає – він сказав мамі. Ісус знає – Ісусу він теж сказав. А Генрі не сказав. У Генрі теж усе болить, Генрі втомився і сильно сумний. Бобер і Піт на небесах, там вони сидять праворуч від Бога-Отця Вседержителя, Творця неба і землі, відтепер і навіки вічні, заради Ісуса, ось так от. Від цього йому сумно, вони були хорошими друзями, грали з ним, але ніколи не сміялися з нього. Одного разу вони знайшли Джозі, ще одного разу побачили високого такого чувака, він ковбой, а ще одного разу грали в гру.

Це теж гра, але раніше Піт усе повторював: «Даддітсе, не має значення, виграєш ти чи продаєш, головне, як грати», – а тепер це має значення, тепер має значення, так каже Джонсі, поки що Джонсі важко розчути, але незабаром буде краще, дуже скоро. Якщо тільки сильно боляче не буде. Коли сильно боляче, навіть перкоцет не допомагає. У горлі шкребе, усе тіло труситься, а в животі огидно крутить, ніби хочеться зробити а-а, ніби, але насправді йому не потрібно робити а-а, а коли він кашляє, іноді в роті з’являється кров. Йому хочеться поспати, але Генрі і його новий друг Овен, який був із ними того дня, коли вони знайшли Джозі, весь час повторюють: «Якби ми могли затримати його», «Якби ми могли виграти час…», – тому доводиться не спати й допомагати їм; тільки щоб почути Джонсі, потрібно заплющувати очі, а вони думають, що він спить. Овен каже: «Може, варто його розбудити, раптом цей сучий син зверне не туди», а Генрі відповідає: «Кажу ж, я знаю, куди він прямує, а розбудимо ми його якраз перед І-90, щоб не сумніватись. А поки нехай поспить, Господи, дивись, який він змучений». І знову, тільки тепер не вголос, а в думках: «Якби тільки затримати сучого сина».

Очі заплющені. Руки складені на ниючих грудях. Дихання повільне. Мама каже дихати повільно, коли кашляєш. Джонсі не мертвий. Не на небесах разом із Бобром і Пітом, але Сірий каже, що Джонсі замкнений, а Джонсі йому вірить. Джонсі в кабінеті, ні телефону, ні факса, важко з ним говорити, тому що Сірий злий і Сірий наляканий. Боїться, що Джонсі дізнається, хто насправді замкнений.

Коли вони розмовляли найбільше?

Коли грали в гру.

Гра.

Його знову трусить. Йому потрібно як слід подумати, а це боляче, він відчуває, як це краде останні залишки сил, тільки цього разу це більш ніж гра, тепер важливо, хто виграє, а хто програє, тому він витрачає сили, робить дошку й карти, Джонсі плаче, Джонсі думає «о втрачене», але Даддітс Кейвелл не втрачений, Даддітс бачить лінію, лінія веде до кабінету, і цього разу він не лише ставитиме кілочки, а зробить щось важливіше.

«Не плач, Джонсі, – каже він, і слова звучать чітко і ясно, у голові вони завжди так. Це тільки дурний рот вічно перекручує їх. – Не плач, я не втрачений».

Очі заплющені. Руки складені.

У кабінеті Джонсі, під ловцем снів, Даддітс грає в гру.

14

– Я вловив собаку, – втомлено мовив Генрі. – До якого Перлмуттер підключався. Вловив його. Ми трохи ближче до них. О Господи, якби знайшовся спосіб затримати їх!

Пішов дощ, і Овен міг тільки сподіватися, що вони опиняться південніше від зони приморозків, перш ніж з’явиться ожеледиця. Вітер лютував такий, що «Хаммер», здавалося, розгойдувався на дорозі. Був уже полудень, а вони все ще їхали між Сако і Біддефордом. Овен подивився в дзеркальце заднього огляду на Даддітса: очі заплющені, голова на спинці сидіння, худі руки складені на грудях. Зловісну жовтизну обличчя оживлювала тонка яскраво-червона цівка крові, що витікає з куточка рота.

– Твій друг узагалі може допомогти? – прошепотів Овен.

– Гадаю, намагається.

– Ти начебто сказав, що він спить.

Генрі повернувся, глянув на Даддітса, потім перевів погляд на Овена.

– Я помилився.

15

Джонсі здав карти, скинув дві зі своєї купки в криб, узяв іншу купку і додав іще дві.

– Не плач, Джонсі. Не плач. Я не втрачений.

Джонсі підняв очі до ловця снів, абсолютно впевнений, що слова йдуть звідти.

– Я не плачу, Даддсе. Алергія бісова, тільки й того. Але якщо ти хочеш грати…

– Два, – мовив голос із ловця снів.

Джонсі виклав двійку з взятки Даддітса – непогано для початку, – потім зіграв сімкою зі своєї. Усього, отже, дев’ять. У Даддітса на руках шістка, питання в тому, чи стане він…

– Шість за п’ятнадцять, – пролунав голос із ловця снів. – П’ятнадцять за два. Поцілуй мене в корму!

Джонсі мимоволі засміявся. Звичайно, це Даддітс, але наскільки схоже на Бобра!

– Тоді давай устромляй кілочок.

І на очах здивованого Джонсі один із кілочків піднявся, підлетів до дошки і став у другу лунку на першій вулиці.

І тут його осяяло:

– Ти від самого початку вмів грати, так, Даддітсе? А кілочки ставив як заманеться, щоб потішити нас.

Від цієї думки на очі знову навернулися сльози. Подумати лише, всі ці роки вони вважали, ніби грають із Даддітсом, а насправді це він грав із ними. І того дня позаду братів Трекерів – хто знайшов кого? Хто кого врятував?

– Двадцять одне, – промовив він.

– Тридцять один за два, – з ловця снів. І знову невидима рука підняла кілочок і поставила на дві лунки далі. – Він заблокований від мене, Джонсі.

– Знаю.

Джонсі зіграв трійкою. Даддітс оголосив тринадцять, і Джонсі зробив хід із взятки Даддітса.

– А ти – ні. Ти можеш із ним говорити.

Джонсі зіграв своєю двійкою і переставив кілочок. Даддітс, у свою чергу, зіграв, опустив кілочок у лунку за останню карту, і Джонсі подумав: «Ти ба, мене обіграв відсталий!» Ось тільки Даддітс не був відсталим. Утомленим, помираючим, але не відсталим.

Вони розставили кілочки кожен за себе, і Даддітс опинився далеко попереду, хоча це був криб Джонсі. Джонсі згріб карти й почав тасувати.

– Чого він хоче, Джонсі? Що йому потрібне, крім води?

«Вбивати, – подумав Джонсі. – Йому подобається вбивати людей».

Але не треба про це. Заради Господа Бога, не треба більше про це.

– Бекон, – промовив Джонсі вголос. – Він любить бекон.

Він почав був здавати карти… і завмер, коли Даддітс заполонив собою його свідомість. Справжній Даддітс, молодий, сильний, готовий до битви.

16

За спиною голосно застогнав Даддітс. Повернувшись, Генрі побачив червону, немов байрус, кров, яка струмувала з ніздрів. Обличчя було викривлене в страшній судомі зосередженості. За опущеними повіками швидко обертались очні яблука.

– Що це з ним? – стривожився Овен.

– Не знаю.

Даддітс закашлявся глибоким, болісним бронхіальним кашлем. З рота віялом бризок вилітала кров.

– Розбуди його, Генрі! Заради Христа, розбуди!

Генрі подивився на Овена переляканим поглядом. Вони вже наближалися до Кеннебанкпорта, до кордону Нью-Гемпширу лишалося не більш ніж двадцять миль, до Квеббінського водосховища – сто десять. На стіні кабінету Джонсі висів знімок Квеббіну, Генрі сам бачив. Ще в Джонсі був котедж тут неподалік, у Вері.

Даддітс скрикнув: одне-єдине слово, повторене тричі між нападами кашлю. З нього поки що вилітали легкі бризки крові, це була кров із рота і горла, але коли почнуть рватися легені…

– Розбуди його! Він каже, що йому боляче! Хіба не чуєш?

– Він каже не «боляче».

– А що?

– Він каже: «бекон».

17

У сутності, яка тепер вважала себе Сірим – яка думала про себе як про Сірого, – з’явилася серйозна проблема, але принаймні вона (він) про це знала.

«Попереджений – значить озброєний», – називав це Джонсі. У коробках його спогадів зберігалися сотні подібних висловів, якщо не тисячі. Деякі Сірий вважав зовсім незрозумілими, наприклад «наздогад буряків, щоб дали капусти» або «що написано на роду, того не об’їдеш і на льоду», але «попереджений – значить озброєний» – це саме те, що треба.

Проблему його наочно ілюструвало те, що він почував до Джонсі… хоча сама наявність почуттів його, відверто кажучи, не радувала. Можна скільки завгодно думати: «Тепер Джонсі відрізаний, і я розв’язав свою проблему. Я його ізолював так само, як їхні військові намагались ізолювати нас. Мене переслідують… точніше навіть, за мною женуться; але якщо не заглухне мотор і не спустить шина, ні тій, ні іншій групі переслідувачів мене не зловити. До того ж я надто далеко відірвався від них».

Усе це – незаперечні факти, істина, тільки полегшення вони не приносили. А приносило полегшення передчуття. Як солодко буде підійти до дверей, за якими ховається його негостинний господар, і заволати: «Ну що, дістав я тебе, га? Таки дісталося тобі від мене на горіхи, чи не так?!»

До чого тут горіхи, Сірий уявлення не мав, але в арсеналі Джонсі це було емоційною кулею досить великого калібру, вона мала глибинний і потужний зв’язок із його дитинством. А потім він просуне язика Джонсі («Тепер це мій язик», – думав Сірий із безперечним задоволенням) між губами Джонсі і буде «дражнитися».

Що ж до переслідувачів, тут йому хотілося спустити штани Джонсі і показати їм його сідниці. Звичайно, це так само безглуздо, як «що написано на роду, того не об’їдеш і на льоду» або «діставати на горіхи», але його так і поривало зробити це. Це називалося «засвітити дупою», і Сірого охопило нестримне бажання виконати таку штуку.

Сірий розумів, що заражений байрусом цього світу. Усе почалося з емоцій, продовжилося пробудженням чуттєвого сприйняття (смак їжі, відверте несамовите задоволення виглядом патрульного, що бився головою об стіну душової, – глухе бух-бух кожного удару) і переросло в те, що Джонсі називав вищим мисленням. На думку Сірого, це був жарт: те саме, що називати лайно переробленою їжею або геноцид – етнічною чисткою. І все ж мислення мало свою привабливість для істоти, яка завжди була частиною вегетативного розуму, чимось на кшталт високоінтелектуальної не-свідомості.

До того як Сірий заблокував Джонсі, той запропонував йому забути про свою місію і просто насолоджуватися людським життям. Тепер він виявив це бажання в собі, у той час як його колись гармонійний розум, його розум не-свідомості, почав дробитися, перетворюватися на хор суперечливих голосів, один хотів А, інший – Б, третій – Ю в квадраті, поділеного на Я. Раніше він би сприйняв подібний галас за кошмар, ознаку наближення божевілля, але тепер отримував справжнє задоволення від внутрішньої боротьби.

Бекон. «Секс із Карлою», який свідомість Джонсі визначала як акт найвищого ступеня приємності, що має як сенсорні, так і емоційні складники. Швидка їзда і більярд у барі О’Лірі, біля Фенвей-парку, і гучна жива гра музикантів, і Петті Лавлесс[214], яка співає «Звинувачуй у цьому своє брехливе, нещире, холодне, ліниве, невірне, зле, жорстоке любляче серце» (що б це не означало). Краєвид землі, над якою розвіюється ранковий літній туман. І вбивство. Звичайно ж, і вбивство.

Головна небезпека полягала ось у чому: якщо він не виконає місію якнайскоріше, то, мабуть, узагалі не доведе її до кінця. Він уже не байрум, а Сірий. Містер Ґрей, так. Як скоро він залишить у минулому Сірого й перетвориться на Джонсі?

«Цього не буде», – подумав він, тиснучи на акселератор, і не надто потужний мотор «субару» вичавив іще трохи. Собака на задньому сидінні гавкнув і завив від болю. Сірий подумки зв’язався з байрумом, що ріс у ньому. Ріс він швидко. Можна навіть сказати, надто швидко. Нова несподіванка: Сірий не відчув ніякого задоволення від уявного зіткнення з ним, ніякого тепла, яке відчуваєш, зустрічаючись із подібним до себе. Розум байрума був якийсь холодний… прогірклий…

– Чужий, – пробурмотів він.

І все ж він заспокоїв його. Коли собака полетить у водосховище, байрум повинен усе ще бути всередині. Йому буде потрібен час, щоб адаптуватися. Пес потоне, а байрум проживе ще деякий час, живлячись собачим трупом, поки не настане пора. Але спочатку треба дістатися туди.

Залишилося зовсім недовго.

Просуваючись на захід по шосе І-90, повз незліченні містечка (ляпки лайна, так їх називав Джонсі, щоправда, не без симпатії) на зразок Вестборо, Ґрафтон і Дороті-Понд (усе ближче й ближче, їхати залишилося миль п’ятдесят), він шукав місце, куди б зміг запхати свою нову неспокійну свідомість і звідки вона не довела б його до біди. Він спробував дітей Джонсі, але не став зв’язуватися – надто емоційно. Спробував Даддітса – нуль. Джонсі вкрав спогади про нього. Нарешті він зупинився на роботі Джонсі, викладанні історії, його спеціалізації, гидотно-привабливій. Схоже, що між 1860 і 1865 роками Америка розкололася надвоє, як колонії байрусу наприкінці кожного циклу розвитку. Причин було декілька, і основна була якось пов’язана з «рабством», але, знову ж, це те саме, що називати блювотину або лайно «переробленою їжею». «Рабство» не означало нічого. «Право на сецесію»[215] не означало нічого. «Збереження Союзу» не означало нічого. Вони просто зробили те, на що ці створіння здатні найкраще: «збожеволіли», що за великим рахунком те саме, що й «скаженіти», але соціально більш прийнятне. Ох, але ж який масштаб!

Сірий захоплено досліджував численні коробки з різноманітними захопливими видами зброї – велика картеч, ядра, ланцюгові ядра, багнети, фугаси, – коли в мозок заповз непроханий голос.

бекон

Він відштовхнув непрохану думку, хоча в шлунку Джонсі забуркотіло. Звичайно, непогано б зараз поласувати беконом, товстим, жирним, слизьким беконом, який дає примітивне, фізіологічне задоволення, але зараз не час. Можливо, пізніше, коли він позбудеться собаки. І ось тоді, якщо в нього ще буде час до появи переслідувачів, він зможе об’їстися хоч до смерті, якщо забажає. Але зараз не до цього. Проїжджаючи з’їзд 10 – залишилося всього два, – він знову звернувся розумом до громадянської війни. Чоловіки в синьому й сірому біжать крізь дим, репетують, колють навсібіч багнетами, отримують на горіхи, трощать прикладами черепи ворогів, видаючи ці п’янкі звуки «бух-бух», і…

бекон

У животі знову забуркотіло. У роті Джонсі зібралася слина, і він згадав «Дайзартс», коричневі підсмажені смужки на блакитний тарілці, ось береш їх пальцями, а вони такі тверді, текстура мертвої і смачної плоті…

«Зараз не час про це думати».

Роздратовано загув клаксон, змусивши Сірого підскочити, а Леда заскавчати. Він випадково виїхав не на ту смугу, яку розум Джонсі визначив як «смуга обгону». Довелося пригальмувати, щоб пропустити велику вантажівку, що йшла зі значно більшою швидкістю, ніж «субару». Вантажівка забризкала лобове скло брудною водою, миттєво засліпивши Сірого, і Сірий подумав: «Наздогнати тебе вбити тебе вибити мозок з твоєї макітри підлий водій-конфедерат, бух-бух, видати на горі…»

сендвіч з беконом

Останнє прозвучало так, немов у голові в нього бахнув постріл. Він пручався як міг, але виявився абсолютно не готовим до сили цього позиву. Невже це Джонсі? Ні, не може бути, він не такий сильний. Але раптово він ніби перетворився на один суцільний шлунок, і цей шлунок був порожній, нив і жадав наповнення. Нічого страшного не трапиться, якщо він зупиниться і вгамує голод. Якщо цього не зробити, він просто звалиться в кювет від голоду…

сендвіч з беконом!

і майонезом!

Сірий видав нерозбірливий крик, не помічаючи, що з рота в нього тече слина.

18

– Я чую його, – несподівано стрепенувся Генрі і притиснув кулаки до скронь, немов для того, щоб угамувати біль. – О Господи, як боляче. Він такий голодний.

– Хто? – не зрозумів Овен. Вони щойно в’їхали в Массачусетс. У лобове скло билися вітер і срібні косі нитки дощу. – Пес? Джонсі? Хто?

– Він, – сказав Генрі. – Сірий. – Він глянув на Овена з раптовою несамовитою надією в погляді. – Здається, він гальмує. Здається, він зупиняється.

19

– Босе.

Курца вже знову хилило до сну, коли Перлмуттер розвернувся – не без зусиль – і заговорив до нього. Вони щойно минули нью-гемпширський пункт оплати дорожнього збору, і Фредді Джонсон навмисне вибрав лінію з оплатою через автомат (боявся, що живий касир зверне увагу на сморід у кабіні, розбите скло, зброю… чи на все зразу).

Курц вдивився в спітніле, виснажене обличчя Арчі Перлмуттера з цікавістю. Можна навіть сказати, із захватом. І це той безбарвний рахівник-бюрократ, який не розлучається з портфелем у звичайних умовах і з планшеткою у польових, волосся завжди рівно, як під лінійку, зачесане на лівий проділ? Людина, яка хоч убий не могла змусити себе не використовувати звертання «сер», зникла. Обличчя хоч і стоншилося, та якось збагатилося чи що. «Він перетворюється на Ма Джоуд»[216], – подумав Курц і мало не засміявся.

– Босе, я досі хочу пити.

Перлі жадібними очима глянув на пепсі-колу Курца і вкотре з огидним звуком випустив гази.

«Ма Джоуд грає на трубі в пеклі», – подумав Курц і цього разу дійсно хихикнув. Фредді вилаявся, але вже без подиву й відрази, схоже, він звик і змирився.

– На жаль, це моя, салаго, – мовив Курц. – У мене самого в горлі пересохло.

Перлмуттер хотів щось сказати, але скривився від нового нападу болю. Він знову пукнув, але цього разу це була не труба, а немов дитина-нездара, що дме у флейту-піколо. Очі його примружилися, погляд зробився хитрим.

– Дайте пити, і я розповім вам дещо цікаве. – Пауза. – Те, про що вам необхідно знати.

Курц замислився. Дощ періщив по боках машини, заливаючи сидіння крізь розбите скло. Це кляте вікно – болячка в дупі, прости Господи, рукав його куртки наскрізь промок, але доведеться терпіти. Зрештою, кого винуватити?

– Себе, – зронив Перлі, і Курц від несподіванки здригнувся. Чорт забирай, наскільки ж моторошна річ – оце читання думок! Гадаєш, що вже звик, ба ні, відставити, виявляється, нічого подібного. – Звинувачуйте себе. І дайте мені цю кляту пляшку, босе.

– Припни язика, бздуне, – гримнув Фредді.

– Розкажи мені, що знаєш, і зможеш допити решту. – Курц підняв пляшку і побовтав перед змученим поглядом Перлі, не без веселого презирства до себе.

Колись він командував підрозділами і за їхньою допомогою змінював геополітичну мапу всього світу. Зараз же його команда – двійко людей і пляшка газованої води. Як же низько він упав. І через що? Через свою гординю, хвала Господу. Він мав воістину сатанинську гординю, і якщо це гріх, то він нього важко відмовитися. Гординя – це ремінь, який підтримує твої штани навіть після того, як ти залишився без штанів.

– Обіцяєте? – вкритий червоним пухом язик Перлі висунувся з рота і облизав пересохлі губи.

– Провалитися мені на цьому місці, якщо брешу, – урочисто вимовив Курц. – Дідько, друже, та візьми й прочитай мої кляті думки!

Якусь мить Перлі вивчав його, і Курц майже відчував, як моторошні маленькі пальці (грибок під кожним нігтем) повільно порпаються в його голові. Огидне відчуття, але він терпів.

Нарешті Перлмуттер задоволено кивнув.

– Тепер я чую більше, – сказав він і додав довірливим, переляканим шепотом: – Знаєте, воно пожирає мене. Мої нутрощі. Я це відчуваю.

Курц поплескав його по руці. Вони якраз проїжджали табличку «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО МАССАЧУСЕТСУ».

– Я подбаю про тебе, хлопче, я ж обіцяв. А поки розповідай, що чуєш.

– Сірий зупиняється. Він голодний.

Курц не прибрав долоню з руки Перлмуттера, пальці його стиснулися, нігті перетворилися на кігті.

– Де?

– Поряд із тим місцем, куди їде. Це магазин, – повідомив Перлмуттер і далі дитячим голоском, від якого в Курца мурахи побігли по шкірі: – Хочеш смачного – навіщо чекати? Хочеш смачного – навіщо чекати? – Після цього своїм звичайним голосом додав: – Джонсі знає, що Генрі, Овен і Даддітс їдуть за ним. Тому й змусив Сірого зупинитися.

Думка про те, що Овен зловить Джонсі/Сірого, наповнила Курца панічним страхом.

– Арчі, слухай-но мене уважно.

– Я пити хочу, – заскиглив Перлі. – Пити, сучий ти сину.

Курц підняв пляшку пепсі до обличчя Перлмуттера і, щойно той потягся до неї, ляснув його по руці.

– Генрі, Овен і Дад-Датс знають, що Джонсі й Сірий зупинилися?

– Дад-дітс, старий ти бовдуре! – прогарчав Перлі і, застогнавши від болю, схопився за живіт, який знову роздувався. – Дітс, дітс, Дад-дітс! Так, вони знають! Даддітс допоміг змусити Сірого відчути голод. Вони з Джонсі разом це зробили!

– Не подобається мені це, – зронив Фредді.

«І не лише тобі», – подумав Курц.

– Будь ласка, босе, – благав Перлі. – Я так пити хочу.

Курц простяг йому пляшку і з огидою поспостерігав за тим, як Перлмуттер її спустошує.

– 495, босе, – оголосив Фредді. – Що робити?

– Повертай, – сказав Перлі, – потім по 95 на захід. – Він ригнув, гучно, але, на щастя, без смороду. – Воно хоче ще пепсі. Воно любить цукор. І кофеїн теж.

Курц замислився. Овен знає, що їхня здобич зупинилася, принаймні тимчасово. Тепер Овен і Генрі рвонуть уперед, щоб скоротити розрив у приблизно хвилин сто. Отже, їм теж потрібно поквапитися.

Будь-який поліцейський, який стане на їхньому шляху, муситиме померти, благослови його Господи. Так чи інакше, розв’язка вже близько.

– Фредді.

– Так, босе?

– Педаль у підлогу. Змусь цю курву попрацювати, возлюби тебе Господи. Вичав із неї все.

Фредді Джонсон виконав наказ.

20

Тут не було ані корівника, ані повітки, ані загороди, а замість реклами спиртних напоїв у вітрині красувався знімок Квеббінського водосховища, а під ним заклик: «ХОЧЕШ СМАЧНОГО – НАВІЩО ЧЕКАТИ?», але в усьому іншому цей магазинчик нічим не відрізнявся від крамниці Ґосселіна – такі самі вбогі дощані стіни, така сама брудно-бура черепиця, димок струмує в дощове небо з такої самої похилої труби, така сама іржава бензоколонка поряд. На колонці – інша табличка: «БЕНЗИНУ НЕМАЄ, ЗВИНУВАЧУЙТЕ АРАБІВ».

Того дня магазин був порожнім, якщо не рахувати власника, джентльмена на ім’я Дік Маккаскелл. Як і більшість співвітчизників, він увесь ранок провів перед телевізором. Усі випуски новин (це були переважно повтори, та й то, оскільки ця частина Північних лісів була оточена кордонами військових, показували в основному техніку доблесної армії, ВМФ і ВПС) так чи інакше зводилися до промови президента. Дік називав президента «містер Окефенокі»[217] через ту херню, яка коїлася з його виборами, – невже, чорт забирай, там не знайшлося жодного довбня, який міг би порахувати голоси як слід? Сам він, щоправда, жодного разу не скористався наданим йому правом голосу з часів Ґіппера[218](ото був президент) але це не заважало йому ненавидіти президента Окефенокі. Дік вважав його слизькою залупою з непомірно великими зубами, якій не можна довіряти (дружина, щоправда, у нього нічого така лялечка), і сприйняв промову об одинадцятій годині як звичайну балаканину. Він не повірив жодному слову старого Окефенокі. На його думку, вся ця історія – звичайна містифікація, організована для того, щоб змусити американського платника податків охочіше віддавати грошики на оборону і, відповідно, платити податки. У космосі нікого немає, вчені це вже довели. Єдині прибульці в Америці (крім самого президента Окефенокі, зрозуміло) – це бобожери, які пруться крізь мексиканський кордон і відбивають хліб у чесних американців. Проте люди, налякані чутками, сиділи вдома й дивилися телевізор. Дехто забіжить пізніше пропустити пивця або видудлити пляшечку вина, але зараз у закладі життя було не більше, ніж у розчавленій на шосе кішці.

Дік вимкнув телевізор з півгодини тому – з нього досить, Бог свідок – і коли о чверть на другу дзенькнув дзвіночок над вхідними дверима, був зайнятий розгляданням журналу з найдальшої полиці свого магазину, на якій висіла табличка: «ТІЛЬКИ ДЛЯ ПОВНОЛІТНІХ». Це специфічне видання називалося «Дівчатка в окулярах» – вельми точна назва, оскільки всередині всі дівчатка дійсно носили окуляри. І нічого крім них, sі[219].

Дік підвів погляд на клієнта, хотів сказати щось на кшталт «Добридень» або «На дорогах іще слизько», але так і не сказав. Чомусь він зніяковів, і водночас із цим у Діка з’явилася тверда впевненість, що зараз його будуть грабувати, і йому ще дуже пощастить, якщо цим усе й скінчиться. Його ніколи не грабували за всі дванадцять років, що він володів крамницею. Якщо хтось здатний ризикнути волею за жменю готівки, поблизу чимало місць, де можна розжитися більшими жменями. Таке може спасти на думку лише…

Дік проковтнув клубочок у горлі. «Таке може спасти на думку лише психопатові», – думав він, і, можливо, цей хлопець і був таким, можливо, він маніяк, який тільки-но вколошкав усю свою родину і вирішив ще трохи погуляти, прикінчити ще кілька безневинних душ, перш ніж пустити собі кулю в лоба.

Дік зовсім не був параноїком (скоріше тюхтієм, як сказала б його колишня дружина), але це не скасовує того факту, що він відчував зло, яке йшло від першого за день відвідувача. Він недолюблював хлопців, які тинялися магазином і обговорювали «Патріотів» або «Ред Сокс» чи хвалились останнім уловом на водосховищі, але зараз багато віддав би за хоч двійко таких. А ще краще – за цілу компанію.

Спочатку чоловік просто стояв біля дверей, і так, з ним дійсно було щось не те. Помаранчева мисливська куртка, коли сезон полювання в Массачусетсі ще не почався. Але це нехай. Набагато більше Дікові не сподобалися подряпини на щоках чоловіка, як ніби він кілька днів поспіль продирався крізь хащі, та й саме обличчя, виснажене і якесь відсторонене. Губи його рухалися, наче він розмовляв сам із собою. Та й це ще не все. Сіре осіннє світло, яке проникало крізь курну вітрину, дивним чином поблискувало на його підборідді.

«Та цей сучий син пускає слину, – здивувався подумки Дік. – Хай йому грець, якщо це не так».

Голова відвідувача швидкими рухами повернулася в один бік, потім в інший, хоча тіло залишалося зовсім нерухомим. Дікові це нагадало сову, яка сидить на гілці й чатує на здобич, і він подумав, чи не зісковзнути зі стільця й сховатися за стійкою, але перш ніж устиг зважити «за» і «проти» подібного кроку (його колишня дружина сказала б, що він завжди міркував туго), голова чоловіка знову сіпнулась і очі втупилися прямо в нього.

Раціональна частина свідомості Діка все ще плекала надію (щоправда, досить непевну), що він усе це нафантазував собі, що в нього лише трохи поїхав дах через усі ці безглузді новини і ще більш безглузді чутки з півночі Мейну, кожну з яких старанно повторювала преса. Може, хлопцеві просто потрібні цигарки або упаковка пива, а може, пляшечка кавового бренді[220] або порно, щоб перечекати довгу непогожу ніч у мотелі, перед тим як уранці продовжити шлях до Вера або Белчертауна.

Але й ця надія померла, коли їхні очі зустрілися.

Ні, це не був погляд маніяка-вбивці, який, уколошкавши власну родину, вирушив в останнє плавання в нікуди, але чомусь Дік навіть пошкодував, що це не маніяк. Очі покупця, аж ніяк не порожні, навпаки, виглядали аж занадто повними. Мільйон думок та ідей вирували в них зі швидкістю стрічок, які щосекунди випльовують телеграфні апарати в телеграфній агенції великого міста. Очні яблука, здавалося, навіть підскакують в очницях.

І за все своє життя Дік Маккаскелл іще не бачив таких зголоднілих очей.

– У нас зачинено, – промовив він голосом, більше схожим на вороняче каркання. – Ми з моїм партнером… він у задній кімнаті… сьогодні вирішили зачинитися. Через те, що на півночі коїться. Я… тобто ми забули повісити табличку. Ми…

Він міг би продовжувати в тому ж дусі годинами, та що там годинами – днями, але чолов’яга в мисливській куртці перебив його.

– Бекон, – випалив він. – Де?

Дік зрозумів, раптово й абсолютно чітко, що якщо в нього не виявиться бекону, цей тип його вб’є. Він і так цілком може його вбити. Але без бекону… так, без бекону він це зробить точно. Але в магазині був бекон. Дякувати Богові, слава Христу, слава Окефенокі і всім тим скаженим арабам, у нього був бекон.

– Холодильник у кінці залу, там, – промовив він своїм новим незвичним голосом. Рука, яка лежала на розкритому журналі, ніби перетворилася на шматок льоду. У голові зашепотіли чужі, незнайомі голоси. Червоні думки і чорні думки. Голодні думки.

Нелюдський голос запитав:

«Що таке холодильник?»

Утомлений, дуже людський голос відповів:

«Іди отим проходом, красунчику. Відразу побачиш».

«Я чую голоси, – із жахом подумав Дік. – Ох, Господи Ісусе, ні. Люди починають чути голоси перед тим, як остаточно з’їдуть з глузду».

Чоловік пройшов повз Діка і далі центральним проходом. При цьому він помітно кульгав.

Біля касового апарата стояв телефон. Дік глянув на нього і відвів погляд. До телефону можна було дістати рукою, та й 911 стояло на швидкісному наборі, але з таким самим успіхом апарат міг бути на Місяці. Навіть якби в нього вистачило сил, щоб потягтися до слухавки…

«Я дізнаюся», – вимовив нелюдський голос, і Дік ледь чутно застогнав. Голос звучав у голові, немов хтось увіткнув йому в мозок радіо.

Над дверима висіло опукле дзеркало, корисна штука, особливо влітку, коли в магазин набиваються діти, які їдуть на водосховище разом із батьками – до Квеббіну звідси всього вісімнадцять миль[221], – на риболовлю, екскурсію чи просто пікнік. Малим паразитам так і кортить поцупити що-небудь, цукерки, жуйку або журнальчик із голими дівчатами. Тепер Дік дивився в дзеркало з жахом і захватом, спостерігаючи за чоловіком у помаранчевій куртці біля холодильника. Секунду той стояв нерухомо, потім схопив не один, а всі чотири пакети з беконом.

Після цього він, накульгуючи і нишпорячи поглядом по полицях, повернувся з беконом до каси. Він здавався небезпечним, голодним і невимовно втомленим, як марафонець на останній милі. Від погляду на нього в Діка запаморочилось у голові, наче він дивився вниз зі страшної висоти. Це було те саме, що спостерігати не за однією людиною, а відразу за кількома, коли всі товчуться, переміщуються і то потрапляють у поле зору, то виходять із нього. Дік мигцем подумав про фільм, який колись дивився, де якась божевільна баба мала сотню особистостей.

Чоловік зупинився й узяв із полиці банку майонезу, на початку проходу пригальмував ще раз і прихопив буханець хліба, після чого підійшов до каси. Дік, можна сказати, відчував утому, яка струмувала з кожної ділянки тіла чоловіка. Утому і безум.

Незнайомець поклав покупки й мовив:

– Сендвічі з беконом, на білому хлібі з майонезом. Найсмачніше.

І усміхнувся, до того втомлено, з такою несамовитою щирістю, що Дік на мить забув про страх і потягся до нього рукою.

– Містере, з вами все га…

Але рука Діка застигла, немов наштовхнулася на стіну. Мить вона висіла, тремтячи, над стійкою, потім підскочила вгору і вдарила Діка по обличчю – лясь! Після цього повільно відсторонилась і знову завмерла, ширяючи в повітрі, мов судно на повітряній подушці. Безіменний палець і мізинець склались і притиснулись до долоні.

«Не вбивай його!»

«Виходь і зупини мене!»

«Якщо розлютиш мене, можеш потім пошкодувати!»

Усі ці голоси лунали в його голові.

Рука попливла вперед, два виставлені пальці увіткнулись у ніздрі, закупоривши їх. На якусь мить вони завмерли, а потім, о Господи, почали втискатися далі. Хоч у Діка Маккаскелла було чимало сумнівних звичок, обкушування нігтів не було однією з них. Спочатку пальці просувалися насилу, затісно їм там було, але щойно потекла кров-змазка, вони мов збожеволіли. Почали звиватись, як хробаки. Брудні нігті стали розривати плоть, як кігті. Пальці просувалися все далі, все ближче до мозку. Ось уже він відчув, як ламаються хрящі, навіть почув…

«Припини, Сірий, припини це!»

І раптово пальці Діка знову стали його власними. Він із вологим ляском висмикнув їх із ніздрів. Кров ринула на прилавок, на гумовий килимок для дрібних монет із логотипом «Скоул»[222] і на роздягнену красуню в окулярах, чию анатомію він вивчав до того, як увійшла ця істота.

– Скільки з мене, Діку?

– Візьміть так! – знову це вороняче каркання, але цього разу гугняве, бо ніс був забитий кров’ю. – Ох, чорт, забирайте і йдіть! Забирайтеся звідси на хер!

– Ні, я наполягаю. Це торгівля, у якій товар певної ціни обмінюється на відповідну суму грошей.

– Три долари! – каркнув Дік. Шок уже почав діяти. Серце в грудях закалатало часто-часто, м’язи задзвеніли від припливу адреналіну. Він сподівався, що створіння забереться, але від цього ставало тільки нескінченно гірше: знати, що майбутнє, саме життя так близько, і розуміти, що все це може зникнути за примхою якогось божевільного.

Божевільний дістав потертий гаманець, відкрив і став ритись у ньому. Тривало це цілу вічність. Дікові так здалося. Поки він цим займався, з його рота, як і раніше, текла слина. Нарешті він витяг три долари й поклав їх на прилавок. Гаманець відправився назад до кишені. Потім тип понишпорив у кишені мерзенного вигляду джинсів («Як зі смітника», – подумав Дік), витяг жменю дріб’язку й кинув на килимок із рекламою «Скоул» три монети. Два четвертаки й десять центів.

– Чайові. Двадцять відсотків, – із неприхованою гордістю оголосив покупець. – Джонсі дає п’ятнадцять. Це краще. Це більше.

– Аякже, – прошепотів Дік, булькаючи кров’ю в носі.

– Гарного вам дня.

- І ви… не беріть собі того до серця!

Чоловік у помаранчевій куртці трохи постояв, опустивши голову. Дік чув, як він перебирає можливі відповіді, і йому хотілося кричати. Нарешті покупець заговорив:

– Візьму, якщо зможу. – Знову пауза. І потім: – Не треба нікому телефонувати, партнере.

– Не буду.

– Присягаєтесь Богом?

– Так. Присягаюся Богом.

– Я і є немов Бог, – зауважив покупець.

– Ну, добре. Як скажете…

– Якщо зателефонуєш комусь, я дізнаюсь. Повернусь і видам тобі на горіхи.

– Не буду!

– Оце добре!

Він відчинив двері. Дзеленькнув дзвіночок. Він вийшов.

Хвилину Дік не міг поворухнутися, немов примерз до підлоги. Потім вибіг із-за стійки, по дорозі сильно вдарившись стегном об кут, але навіть не скривився. Надвечір на нозі проступить величезний синець, але тоді він нічого не відчував. Він повернув замок, зачинив засув і визирнув крізь скло за двері. Перед магазином стояв жалюгідний маленький червоний «субару», весь у бруді – теж ніби зі смітника, бідолаха. Чоловік, переклавши покупки на напівзігнуту руку, відчинив дверцята й сів за кермо.

«Їдь, – думав Дік. – Будь ласка, містере, заради Бога, просто їдь звідси».

Але він не поїхав, а натомість узяв хліб, розкрив упаковку й витяг із десяток скибок. Потім зняв кришку з майонезної банки і почав пальцем мастити на хліб майонез. Після кожного шматка з захватом облизував палець, при цьому очі його заплющувались, голова відкидалася назад, а на обличчі з’являвся вираз блаженства, яке, здавалося, розходилось навкруги від рота. Покінчивши з хлібом, він схопив упаковку бекону, зірвав папір, зубами відкрив внутрішній пластиковий пакет і витрусив звідти цілий фунт нарізаного бекону. Поклав його на один кусень хліба, накрив зверху другим і жадібно, по-вовчому вгризся. Вираз божественної насолоди не сходив з його обличчя. Це був вираз гурмана, який куштує найвишуканішу в житті страву. Борлак смикався щоразу, коли через горло проходив черговий відкушений шматок. Трьома укусами з сендвічем було покінчено. І коли чоловік потягся по ще два шматки хліба, у мозку Діка Маккаскелла запульсувала думка: «Так навіть краще! Майже живе! Холодне, але майже живе!»

Рухаючись повільно, як під водою, Дік відступив від дверей. Сірість дня, здавалося, наповнила магазин, приглушила світло ламп. Ноги раптом перестали тримати його, і, перш ніж брудна дощана підлога нахилилася йому назустріч, сіре змінилося чорним.

21

Дік валявся на підлозі довго; прийшовши до тями, він не міг, визначити, як довго, бо на електронному годиннику «Будвайзер» над холодильником із пивом горіло 88:88. На підлозі лежали три зуби, які він, мабуть, вибив під час падіння. Кров навколо носа й на підборідді засохла губчастою кіркою. Він спробував підвестись, але ноги його не слухались, і тоді він, зі звислим на обличчя волоссям, подумки молячись, поповз до дверей.

Його молитва була почута. Маленька червона руїна на колесах зникла. На її місці валялися чотири порожні упаковки з-під бекону, на три чверті спорожніла майонезна банка і половина нарізки білого хліба «Голсум»[223]. Кілька ґав – навколо водосховища зустрічалися справжні гіганти – уже знайшли хліб і тягали шматки з порваного пакета. Далі, майже біля самого шосе 32, ще кілька птахів дзьобали застиглу масу з бекону і злиплих шматочків хліба. Схоже, вишукана страва не пішла на користь месьє гурманові.

«Господи, – подумав Дік. – Сподіваюся, тебе так вивертало, що в тебе кишки повилазили, ти…»

Але тут його власні нутрощі вчинили такий різкий і потужний кульбіт, що він ледве встиг затулити рот долонею. Перед очима постала жахливо наочна картинка: зуби незнайомця, що вгризаються в сире, жирне м’ясо між двох хлібних скибок, сіра плоть, прошита коричневими прожилками, як відсічений язик забитого коня. Дік почав видавати здавлені звуки-булькання.

До магазину під’їхав легковий автомобіль. Класно, саме те, що треба, покупець завітав якраз тоді, коли його ось-ось знудить. Утім, це була не легкова машина, не вантажівка, навіть не мікроавтобус, а один із цих жахливих «Хамві», розфарбований камуфляжними зелено-коричневими плямами. Попереду двоє і – Дік майже був упевнений у цьому – один позаду.

Дік квапливо розвернув вивіску у вітрині з «ВІДЧИНЕНО» на «ЗАЧИНЕНО» і відійшов. Він зумів підвестися на ноги, і на тому спасибі, але тепер відчував, що небезпечно близький до чергової непритомності. «Вони помітили мене. Точно помітили, – думав він. – Зараз увійдуть і запитають, куди подівся той, інший, бо вони женуться за ним. Їм потрібен він, людина з беконом. І я скажу. Вони змусять мене сказати. А потім я…»

Рука сама собою піднялася до очей. Два пальці, вкриті засохлою кров’ю до другого суглоба, виставлені вперед і зігнуті гачком, Дікові навіть здалося, що вони вітально махають йому. «Привіт, очі, як справи? Насолоджуйтесь тим, що поки можете бачити, бо скоро прийдемо по вас».

Той, хто сидів на задньому сидінні, подався вперед, здається, сказав щось водієві, і машина рвонула вперед. Заднє колесо розплескало калюжу блювотини, залишеної останнім відвідувачем магазину. «Хамві» розвернувся на дорозі, зачекав якусь секунду і рвонув у напрямку Вера й Квеббіну.

Коли вони зникли за першим пагорбом, Дік Маккаскелл схлипнув і поплентався до стійки, спотикаючись і насилу переставляючи непевні ноги. Погляд його впав на три зуби, що валялися на підлозі. Його три зуби. Він іще легко відбувся. Так, вважай, пощастило. Але тут він зупинився, дивлячись на три доларові банкноти, які все ще лежали на килимку. За цей час вони встигли вкритися блідим червоно-помаранчевим пушком.

22

– Е ут! Іідь алі, Оене!

«Овен – це я», – втомлено подумав Андергілл і з легкістю зрозумів Даддітса (це не так складно, якщо вухо призвичаїлося). «Не тут. Їдь далі!» Овен на задній передачі виїхав на шосе 32, а Даддітс повалився на спинку сидіння і знову закашлявся.

– Дивись, – сказав Генрі, показуючи пальцем. – Бачиш?

Овен бачив. Стос прибитих зливою обгорток. І банка майонезу. Він додав швидкості й рушив на північ. Він упізнав особливий характер дощу, який невпинно й важко бив у лобове скло: скоро він перетвориться на мокрий сніг, а потім, цілком імовірно, на сніг звичайний. Зовсім змучений і з дивною тугою за відходом хвилі телепатії, Овен раптом зрозумів: найсумніше те, що йому доведеться помирати в такий паршивий день.

– Далеко він від нас? – запитав Овен, не сміючи поставити головне питання, єдине, яке мало сенс: «Ми вже запізнилися?» Напевне, Генрі його б повідомив.

– Він там, – неуважно зронив Генрі, який повернувся до заднього сидіння й витирав обличчя Даддітса вологою тканиною. Даддітс вдячно дивився на нього, намагаючись усміхнутися. Попелясті щоки вкрилися потом, чорні кола під очима розширились, як у єнота.

– Якщо він там, навіщо треба було їхати сюди? – запитав Овен. Він розігнав «Хаммер» до сімдесяти, що дуже небезпечно на слизькій двосмуговій щебенево-асфальтовій дорозі, але тепер вибору все одно не було.

– Боявся, що Даддітс може втратити лінію, – пояснив Генрі. – Якщо це трапиться…

Даддітс голосно застогнав, обхопив живіт і зігнувся навпіл. Генрі, який усе ще стояв на колінах на своєму сидінні, обережно погладив тонку шию.

– Тихіше, Даддсе, – сказав він. – Заспокойся, з тобою все гаразд.

Але з Даддітсом було зовсім не все гаразд. І Овен, і Генрі знали це. Згоряючи від спеки, скарлючившись від болю, незважаючи на другу таблетку преднізону і ще дві – перкоцету, він бризкав кров’ю під час кожного нападу кашлю. До повного порядку було багато-багато миль полем-лісом. Утішним призом слугувало те, що спілка Джонсі-Сірий теж мала чимало труднощів.

Бекон. Причиною всього був бекон. Вони лише сподівалися, що Сірий трохи затримається. Ніхто й не припускав, яких химерних форм набуде його ненажерливість. Не дивно, що шлунок Джонсі не витримав. Сірого знудило прямо на паркінгу біля маленької крамниці, потім він мусив іще двічі зупинятися по дорозі до Вера, коли висовувався з вікна машини й вивергав кілька фунтів сирого бекону майже в конвульсіях.

Потім почався пронос. На шосе 9 він зупинився на бензозаправці «Мобіл» на південний схід від Вера і ледве встиг добігти до чоловічої кімнати. Вивіска біля заправки свідчила: «ДЕШЕВИЙ БЕНЗИН, ЧИСТІ ТУАЛЕТИ», але на той час, коли Сірий вийшов, друга частина вже явно не відповідала дійсності. На заправці Сірий нікого не вбив, у чому Генрі вбачав плюс.

Перш ніж повернути на під’їзну дорогу до Квеббіну, Сірий ще двічі зупинявся і чимдуж біг до просякнутих вологою кущів, де намагався розвантажити бунтівні нутрощі Джонсі. На той час злива змінилася величезним лапатим снігом. Тіло Джонсі значно виснажилось, і в Генрі з’явилася надія на непритомність. Поки що цього не сталося.

Після другої зупинки оскаженілий Сірий уже безперервно лютував на Джонсі. У всьому винен Джонсі. Джонсі підлаштував йому пастку. Правда, при цьому він чомусь забував про власний голод і про те, з якою маніякальною жадібністю зжер їжу, перериваючись лише для того, щоб злизати жир із пальців. Генрі була знайома подібна вибірковість, багато хто з його пацієнтів отак наголошував одні факти й ігнорував інші. У якомусь розумінні Сірий був другим Баррі Ньюменом.

«Як же він олюднився, – думав Генрі. – Надивовижу».

– Говорячи про те, що він там, – запитав Овен, – що саме ти мав на увазі?

– Не знаю. Він знову заблокувався. Даддітсе, ти чуєш Джонсі?

Даддітс змучено подивився на Генрі й похитав головою.

- Іий зяв асі ати, – що означало: «Сірий узяв наші карти», і це був не просто образний вислів. Даддітсові бракувало слів описати, що відбулося насправді, але Генрі все прочитав у його мозку. Сірий, не зумівши увірватися до фортеці Джонсі та вкрасти карти, якимось чином стер із них картинки.

– Даддітсе, як ти? – запитав Овен, дивлячись у дзеркало заднього огляду.

– Я о-ей, – сказав Даддітс і відразу ж затрусився. На колінах у нього лежали жовта валізка та коричневий пакет із ліками… ліками й дивним павутинням із тонких мотузочок. Його огортала простора синя куртка, але всередині неї він усе одно тремтів.

«Швидко він відходить», – подумав Овен, коли Генрі заходився знову витирати обличчя старого друга.

«Хамві» сіпнувся вбік на слизькій дорозі, небезпечно затанцював на межі катастрофи – на сімдесяти милях за годину аварія напевне завершилася б загибеллю їх усіх, а якщо й ні, все одно покінчила б із останнім слабким шансом на те, що Сірого вдасться зупинити, – але потім знову вирівнявся.

Овен мимоволі знову подивився на паперовий пакет, повернувшись думками до цієї штуки з мотузок. «Бобер прислав. На Різдво тиждень тому».

«Тепер спілкуватися телепатично, – подумав Овен, – це все одно що закоркувати лист у пляшку і жбурнути в океан». Але він однаково зробив це – послав думку, як він сподівався, в напрямку Даддітса. «Як ти називаєш це, синку?»

І раптом, абсолютно несподівано, перед очима в нього виникло велике приміщення, водночас вітальня, їдальня і кухня. Витримані соснові дошки блищали лаком. На підлозі лежав килим навахо, на стіні висів гобелен: крихітні індіанські мисливці оточували сіру фігуру, типового прибульця, героя тисяч дешевих таблоїдів. Тут були камін із кам’яним димоходом і дубовий обідній стіл. Але увага Овена була прикута (і не дивно, воно було в самому центрі переданої Даддітсом картинки і сяяло власним особливим світлом) до плетеної конструкції, яка звисала з середньої бантини на стелі, – збільшений і поліпшений варіант талісмана, що лежав у пакеті Даддітса; він складався не з тьмяно-білих ниток, а з яскравих, різнокольорових, але в іншому був його точною копією.

Очі Овена наповнилися слізьми. Це була найкрасивіша кімната у світі. Він відчував це, тому що так думав Даддітс. А Даддітс думав так, тому що його друзі приїжджали сюди, а він любив їх.

– Ловець снів, – ідеально чітко вимовляючи слова, прошепотіла людина, яка помирала на задньому сидінні.

Овен кивнув. Так, ловець снів.

«Це ти, – послав він, знаючи, що Генрі підслуховує, але аніскільки не бентежачись. Це повідомлення було до Даддітса. Тільки Даддітса. – Ти і є ловець снів, так? Їхній ловець снів. І завжди ним був».

Даддітс у дзеркалі всміхнувся.

23

Вони проминули знак: «КВЕББІНСЬКЕ ВОДОСХОВИЩЕ. 8 МИЛЬ. РИБАЛКА ЗАБОРОНЕНА. ЗАПРАВНИХ СТАНЦІЙ НЕМАЄ. ПІКНІКИ ДОЗВОЛЕНІ. ПОХІДНІ МАРШРУТИ ВІДКРИТІ, ПРОГУЛЯНКИ ПІД ВАШУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ».

Були й іще якісь написи, але на швидкості вісімдесят миль за годину Генрі не встиг їх прочитати.

- Є шанс, що він припаркується і піде пішки? – запитав Овен.

- І не сподівайся, – відрубав Генрі. – Він, навпаки, гнатиме на всій швидкості. Може, хіба що застрягне або вріжеться в кого-небудь. Тільки на це й залишається сподіватися. Таке цілком може бути. Крім того, він занадто занепав на силі й не може йти швидко.

– А ти, Генрі? Ти зможеш іти швидко?

З огляду на те, що всі м’язи затекли, а ноги нестерпно боліли, питання було цілком доречним.

– Якщо повправлятися, постараюсь. Але ще є Даддітс. Навряд чи він витримає такий виснажливий похід.

«І будь-який похід узагалі», – не додав він.

– Курц, Фредді і Перлмуттер, Генрі. Чи вони далеко?

Генрі зосередився. Перлмуттера він досить добре відчував… і міг дістатися до ненажерливого канібала в його животі. Тхір чимось нагадував Сірого, тільки жив у світі, що складається з бекону. Беконом став Арчибальд Перлмуттер, колишній капітан армії Сполучених Штатів. Генрі не хотів проникати туди. Забагато болю. Надто сильний голод.

– П’ятнадцять миль, – відповів він. – Може, тільки дванадцять. Але це не має значення, Овене. Ми їх випередимо. Головне питання в тому, чи зуміємо ми зловити Сірого. Нам би трохи талану. Або допомоги.

– А якщо ми зловимо його, Генрі? Усе одно станемо героями?

Генрі стомлено всміхнувся:

– Гадаю, доведеться спробувати.

Розділ 21
Опора №12

1

Сірий проїхав на «субару» майже три милі по Іст-стрит – брудній, горбкуватій, вибоїстій, а тепер ще й укритій тридюймовим шаром свіжого снігу, – коли потрапив в аварію через засмічену дренажну трубу. «субару» заввиграшки подолав кілька багнистих ділянок на північ від Ґудно-Дайка, потім в одному місці провалився в таку яму, що в нього зірвало глушник і більшу частину вихлопної труби, а остання дорожня перешкода виявилася нездоланною. Машина шубовснула носом у величезну тріщину й сіла на дренажну трубу, оглушливо ревучи позбавленим глушника мотором. Тіло Джонсі жбурнуло вперед, на ремінь безпеки. Діафрагма його стислася. Він задихнувся і вихлюпнув потоки блювотини прямо на панель приладів, уже нічого твердого, тільки кілька ниток слини з жовчю. На мить світ позбувся всіх фарб, гучне ревіння двигуна віддалилося. Сірий скажено пручався, боячись, що якщо знепритомніє хоча б на мить, то Джонсі знову поверне владу.

Пес вискнув. Очі його, як і раніше, були заплющені, але задні ноги конвульсивно сіпались, а вуха тремтіли. Живіт роздувся до неймовірних розмірів, по шкірі пробігали хвилі. Його час наближався.

Потроху кольори й реальність стали знову повертатися. Сірий кілька разів глибоко вдихнув, повертаючи нещасному й недужому тілу якусь подобу спокою. Скільки ще залишилося? Водосховище вже близько, але якщо автівка справді застрягла, доведеться йти… а собака вже не міг зрушити з місця. Крім того, пес повинен спати, а зараз він небезпечно близький до того, щоб прокинутися знову.

Сірий подумки погладив сонні центри примітивного мозку, водночас витираючи свій слинявий рот. Частиною розуму він усвідомлював, що Джонсі, замкнений і засліплений, чекає на свій час, щоб напасти на нього й перешкодити його планам, але, як це не дивно, іншою частиною жадав їжі, бекону, того самого продукту, який отруїв його.

«Спи, друже», – заспокоював він собаку. І байрума теж. Обоє послухалися. Лед замовк. Лапи перестали смикатися. Хвилі, що прокочувалися по животу пса, стали вщухати… вщухати… завмерли. Затишшя не триватиме довго, але поки що все заспокоїлося. Хоча б поки що.

«Здавайся, Дороті».

– Заткнись! – гримнув Сірий. – Поцілуй мене в корму!

Він дав задній хід і натиснув на акселератор. Мотор завив, злякавши птахів із найближчих дерев, але нічого не вийшло. Передні колеса застрягли намертво, задні піднялись і крутились у повітрі.

– Блядь! – вигукнув Сірий і вдарив по керму кулаком Джонсі. – Триндець і святі банани! Трахни мене, Фредді!

Він перевірив, чи далеко переслідувачі, але не отримав чіткої відповіді, тільки відчуття наближення. Дві групи, і в одній, тій, що ближче, був Даддітс. Сірий боявся Даддітса, відчував, що саме він був головною причиною того, що це завдання так абсурдно ускладнилося. Якщо він зуміє втекти від Даддітса, усе скінчиться добре. Непогано б знати, як близько до нього перебуває Даддітс, але вони блокували його, і сам Даддітс, і Джонсі, і той, кого звали Генрі. Ця трійця складала таку силу, з якою Сірому не випадало досі мати справ. Тому він і боявся.

– Але я все ще попереду, – повідомив він Джонсі, вибираючись із машини.

Послизнувся. Вилаявся по-Бобриному. Хряснув дверцятами. Знову пішов сніг, великі білі сніжинки наповнили повітря, як конфеті, й танули на щоках Джонсі. Сірий обійшов багажник, ляпаючи черевиками по слизоті. Постояв трохи, роздивляючись зім’ятий залишок дренажної труби, що стирчала на дні канави, в яку потрапила його машина (він також якоюсь мірою став жертвою загалом непотрібної, але страшенно заразливої допитливості свого господаря), і повернувся назад до пасажирського боку.

– Я поб’ю твоїх приятелів-лайнюків однією лівою.

Шпилька залишилася без відповіді, але Сірий відчував Джонсі так само, як інших. Джонсі мовчав, та стояв кісткою в горлі.

Плювати. Хрін із ним. Зараз головне – пес. Байрум ось-ось проб’є собі шлях назовні. Як переправити собаку?

Назад до сховища пам’яті Джонсі. Спочатку не було нічого… потім образ із «недільної школи», куди Джонсі ходив у дитинстві, щоб дізнаватися про «Бога» і «Єдинородного Сина Божого», який був, судячи з усього, якоюсь подобою байрума, творцем байрусної культури, яку розум Джонсі ідентифікував водночас як «християнство» і «сон рябої кобили». Картинка була дуже чіткою, взятою з книги, званої «Біблія». На ній «Єдинородний Син Божий» ніс ягня, точніше, тягнув на спині. Передні ноги ягняти лежали на одному боці грудей «Сина Божого», задні – на іншому.

Що ж, підійде.

Сірий витяг сплячого собаку і завдав собі на плечі. Пес уже зараз здавався неймовірно важким – м’язи Джонсі ідіотськи, противно ослабли, і до того часу, як він дістанеться до місця, буде ще гірше… але він дістанеться. І ніщо йому не завадить.

Він рушив по Іст-стрит крізь дедалі густіший сніг, несучи сонного колі на шиї, як хутряне боа.

2

Свіжий сніг був надзвичайно слизьким, і, опинившись на шосе 32, Фредді мусив зменшити швидкість до сорока. Курцові хотілося вити від безпорадності. На довершення всього Перлмуттер вислизав у нього з рук, впадаючи в якусь подобу коми. І треба ж було цьому статися саме тієї хвилини, як він, хай би йому грець, зумів проникнути в думки того, кого Овен і його нові друзяки називали Сірим.

– Він дуже зайнятий, щоб ховатися, – сказав Перлі. Говорив він невиразно, розтягуючи слова, як людина, що засинає. – Він боїться. Не знаю щодо Андергілла, босе, але Джонсі… Генрі… Даддітс… він їх боїться. І правильно боїться. Вони вбили Річі.

– Хто такий Річі, салаго?

Курц плювати хотів на Річі, але треба було не дати Перлмуттерові заснути. Він відчував, що вони їдуть туди, де Перлмуттер не знадобиться, але поки той іще потрібен.

– Не… знаю…

Останнє слово закінчилося хропінням. «Хамві» кинуло вбік. Фредді вилаявся, викрутив кермо і зумів вирівняти автівку біля самого узбіччя. Але Курц, нічого не помічаючи, перегнувся через сидіння і вліпив ляпаса Перлмуттеру. Вони якраз проїжджали повз крамничку з написом у вітрині: «ХОЧЕШ СМАЧНОГО – НАВІЩО ЧЕКАТИ?»

– О-о-ой! – очі Перлі розплющилися. Білки їх пожовкли, але Курца це хвилювало не більше, ніж Річі. – Не-е тре-е-еба, босе…

– Де вони зараз?

– Води, – пробурмотів Перлі слабким голосом примхливого хворого. Живіт під курткою, що напнулась і аж репалась, роздувся, як гора, і час від часу здригався.

«Ма Джоуд на дев’ятому місяці, Господи благослови і збережи нас», – подумав Курц.

– Во-о-о…

Повіки знову зімкнулися. Курц підняв руку для удару.

– Нехай спить, – сказав Фред.

Курц глянув на нього, піднявши брови.

– Він має на увазі водосховище. А якщо це так, він нам більше не потрібен.

Він показав на сліди нечисленних машин, які пройшли по шосе 32 до них. Чорні колії різко виділялися на свіжому білому снігу.

– Сьогодні там не буде нікого, крім нас, босе. Тільки ми.

– Дякувати Богу, – Курц відкинувся на спинку крісла, вийняв пістолет, подивився на нього й сунув назад у кобуру. – Скажи-но мені, Фредді, дещо.

– Якщо зможу, босе.

– Коли все це скінчиться, як щодо Мексики?

– Те, що треба. Якщо не доведеться пити воду.

Курц зареготав і ляснув Фредді по плечу. Тим часом Арчі Перлмуттер усе глибше занурювався в кому. У самому низу товстої кишки серед багатого звалища переробленої їжі та відмерлих клітин щось уперше розплющило маленькі чорні очі.

3

Вхід на величезну територію навколо Квеббінського водосховища позначали два кам’яні пілони. За ними шосе звужувалося до одноколійної дороги, і в Генрі виникло відчуття, що він зробив повне коло й повернувся туди, звідки розпочав шлях. Це не Массачусетс, а Мейн, і хоча табличка свідчила: «ПРОЇЗД ДО КВЕББІНУ», насправді це все та ж Просіка. Він навіть зловив себе на тому, що поглядає на свинцеве небо, очікуючи побачити танець вогнів. Однак натомість він побачив білоголового орлана, що ширяв мало не над головою. Урешті птах приземлився на нижню гілку сосни і провів їх поглядом.

Даддітс підняв голову від прохолодного скла й повідомив:

- Іий де ііки.

Серце Генрі стрепенулося.

– Овене, ти чув?

– Чув, – кивнув Овен і додав швидкості. Зрадницький мокрий сніг на дорозі був так само небезпечний, як лід, але на північ, до водосховища, вів тільки один слід.

«Ми теж залишимо сліди, – думав Генрі. – Якщо Курц дістанеться сюди, йому й телепатія не знадобиться».

Даддітс застогнав, стиснув живіт і здригнувся всім тілом.

– Енні, мені оано. Даддітсу оано.

Генрі торкнувся лоба Даддітса, і жар, який він відчув, йому не сподобався. Що далі? Можливо, напади. У такому ослабленому стані будь-який сильний напад може вбити Даддітса, і бачить Бог, для нього це стане порятунком. Найкращим виходом. І все одно думати про це так боляче… Генрі Девлін, потенційний самогубець. А замість нього пітьма забирає його друзів. Одного за одним.

– Тримайся, Даддсе. Усе вже майже скінчилося.

Але сам він не сумнівався, що найгірше попереду.

Очі Даддітса знову розплющилися.

- Іий – атьяг.

– Що? – перепитав Овен. – Не зрозумів.

– Він каже, Сірий застряг, – пояснив Генрі, продовжуючи гладити лоб Даддітса. Згадував його волосся. Прекрасну золотаву чуприну. Його плач завдавав їм нестерпного болю, врізався в мозок, як тупе лезо, але скільки щастя дарував його сміх: варто лише почути сміх Даддітса Кейвелла, і ви, хоча б ненадовго, знову починали вірити старим казочкам: що жити добре, що в житті хлопців і чоловіків, дівчат і жінок є якась мета. Що існує не тільки пітьма, а й світло.

– Чому він просто не жбурне клятого пса у водосховище? – запитав Овен, і голос його здригнувся від утоми. – Навіщо йому пертися до цієї самої опори №12? Тому що росіянка туди ходила?

– Гадаю, він просто не впевнений у водосховищі, – припустив Генрі. – Ось водонапірна Вежа могла б стати гарним рішенням, але акведук – навіть краще. Ця кишка розтяглася на шістдесят п’ять миль, а опора №12 – глотка. Даддітсе, ми зможемо його зловити?

Даддітс глянув на нього виснаженими очима й похитав головою. Овен спересердя навіть ударив себе кулаком у стегно. Даддітс облизав губи і прохрипів два слова.

Овен розчув їх, але не зрозумів.

– Що? Що він сказав?

– «Тільки Джонсі».

- І що це означає? Що тільки Джонсі?

– Гадаю, тільки Джонсі може його зупинити.

«Хаммер» знову пішов юзом, і Генрі схопився за сидіння. Холодна долоня накрила його пальці. Даддітс уп’явся в нього поглядом, повним розпачу. Він намагався щось сказати, але замість цього знову вибухнув кашлем – страшні, вологі, надривні звуки. Частина крові, що вилетіла з нього, була помітно світлішою, майже рожевою, і пузирилася. Легенева – вирішив Генрі. Але, здригаючись від кашлю, Даддітс не відпустив руку Генрі.

– Подумай це мені, – попросив Генрі. – Можеш подумати мені, Даддітсе?

Кілька секунд нічого не відбувалося: Даддітс стискав руку Генрі крижаними пальцями і дивився йому прямо в очі. Потім Даддітс і захисного кольору обшивка «Хамві» кудись зникли разом із запахом крадькома викурених сигарет. Замість цього виник телефон-автомат, старомодний, з отворами різного розміру, один для четвертаків, один для десятицентовиків, один для п’ятицентовиків. Гомін людських голосів і до болю знайоме цокання. Він раптом зрозумів, що це стукіт шашок об дошку. Він дивиться на телефон у крамниці Ґосселіна, той самий, з якого вони дзвонили до Даддітса після смерті Річі Гренадо. Власне, дзвонив Джонсі, тому що тільки в нього був власний номер, на який можна було надіслати рахунок. Решта зібралися навколо, навіть не знявши курток – у крамниці страшенно холодно. Незважаючи на те що тут навколо дерева і дров не бракує, старий Ґосселін швидше вдавиться, ніж підкине в грубку зайве поліно, довбаний жмикрут. Над апаратом – дві таблички. Одна свідчить «БУДЬ ЛАСКА, НЕ РОЗМОВЛЯЙТЕ ПО ТЕЛЕФОНУ БІЛЬШ НІЖ 5 ХВИЛИН». Друга…

Пролунав удар, скрегіт. Даддітса жбурнуло на спинку крісла Генрі, а самого Генрі – на приладову дошку. Їхні руки роз’єднались. Овен злетів з дороги в кювет. Попереду губилися в дедалі густішому снігу сліди «субару», які вже майже зникли під свіжим білим покривом.

– Генрі! Ти як, цілий?

– Так. Даддсе? Живий?

Даддітс кивнув, але забита щока чорніла з приголомшливою швидкістю. «Ваша лейкемія працює на вас».

Овен увімнув першу швидкість і почав потихеньку вибиратися з кювету. «Хамві» стояв під небезпечним кутом, градусів у тридцять, але тільки-но Овен запустив двигун, легко вирівнявся.

– Пристебни ремінь. Тільки спочатку його.

– Він намагався сказати мені, що…

– Плювати мені, що він намагався тобі сказати. Цього разу поталанило, а наступного – ми можемо перевернутися. Пристебни його і сам пристебнись.

Генрі підкорився, думаючи про другу табличку над телефоном. Що там було написано? Щось про Джонсі. Тільки Джонсі тепер міг зупинити Сірого – ось таке Євангеліє від Даддітса.

Що ж було написано на другій табличці?

4

Овену довелося зменшити швидкість до двадцяти. Його дратувало, що доводиться ось так плентатись, але мокрий сніг уже валив так, що видимість упала майже до нуля.

Якраз перед тим, як сліди «субару» зникли остаточно, вони натрапили на саму машину – вона застрягла носом у промитій водою канаві, що перетинала дорогу; дверцята з пасажирського боку відчинені, задні колеса в повітрі.

Овен натис на аварійне гальмо, вихопив «ґлок» і відчинив дверцята.

– Залишайся тут, Генрі, – звелів він і вистрибнув з «Хамві». Підбіг до «субару», низько нахилився. Генрі відстебнув пасок і розвернувся до Даддітса, той, важко дихаючи, розпластався на сидінні. Тільки ремінь утримував його в сидячому положенні. Одна його щока була восково-жовтою, на другій темнів величезний синець. З носа знову йшла кров, ватні тампони були наскрізь просякнуті й сочилися червоним.

– Даддсе, вибач, – прошепотів він. – Ну й паскудство.

Даддітс кивнув і підняв руки. Він зміг протримати їх так усього кілька секунд, але для Генрі значення його жесту було очевидним. Генрі відчинив дверцята і вийшов якраз коли підбіг Овен, його «ґлок» тепер був засунутий за ремінь. Сніг ішов так густо, а окремі лапаті сніжинки були такими великими, що стало навіть важко дихати.

– Я ж казав залишатися на місці, – невдоволено кинув Овен.

– Я хотів пересісти до нього.

– Навіщо?

Генрі відповів спокійно, хоча голос злегка тремтів:

– Тому що він помирає. Він помирає, але, гадаю, хоче ще дещо мені сказати.

5

Овен подивився в дзеркало заднього огляду, побачив Генрі, що обіймає Даддітса за плечі, побачив, що ремені обох застебнуті, і закріпив свій.

– Тримай його міцніше, – порадив він. – Трясти буде пекельно.

Він здав назад на сто футів[224], увімкнув першу швидкість і рушив уперед, цілячись у вільний простір між кинутим «субару» і правим узбіччям. Там тріщина наче була трохи вужчою.

Трясло справді пекельно. Овена ремінь утримував надійно, але тіло Даддітса безсило підскакувало в руках Генрі, лиса голова билась об його груди. Потім вони перетнули тріщину і покотили далі по Іст-стрит. Овену ще вдавалося розгледіти примарні обриси слідів на побілілий стрічці дороги. Сірий ішов пішки, а вони їхали. Устигнути б тільки його наздогнати, перш ніж покидьок зануриться в ліс…

Але вони не встигли.

6

Останнім нелюдським зусиллям Даддітс підвів голову, і Генрі сповнився жахом, побачивши, що очі Даддітса теж наливаються кров’ю.

Цок. Цок-цок. Сухі смішки, коли комусь удається зробити потрійний хід. У полі зору знову почав вимальовуватися телефон. І таблички над ним.

– Не треба, Даддітсе, – прошепотів Генрі. – Не намагайся. Бережи сили.

Але для чого? Для чого, як не для цього?

Табличка праворуч: «БУДЬ ЛАСКА, НЕ РОЗМОВЛЯЙТЕ ПО ТЕЛЕФОНУ БІЛЬШ НІЖ 5 ХВИЛИН». Запах тютюну, запах палаючих полін у грубці, старого огіркового розсолу. Руки друга з боків. І табличка ліворуч: «НЕГАЙНО ЗАТЕЛЕФОНУЙ ДЖОНСІ».

– Даддітсе… – Його голос полинув у темряві. Привіт, темряво, моя стара подруго. – Даддітсе, я не знаю як.

Востаннє до нього долинув голос Даддітса, дуже втомлений, але спокійний:

«Швидше, Генрі… я протримаюся зовсім недовго… тобі потрібно поговорити з ним».

Генрі піднімає телефонну трубку, у голову приходить абсурдна думка (але хіба не вся ситуація абсурдна?): він не має дрібних монет, навіть нещасного десятицентовика. Підносить слухавку до вуха.

Лунає безпристрасний, діловитий голос Роберти Кейвелл:

– Массачусетська лікарня, з ким вас з’єднати?

7

Сірий волік тіло Джонсі стежкою, яка йшла вздовж східного берега водосховища, від кінця Іст-стрит, послизаючись, падаючи, хапаючись за гілки і знову підводячись. Коліна Джонсі були геть розбиті, джинси порвались і просочилися кров’ю. Легені горіли, серце калатало, як паровий казан. Але його турбувало одне: стегно Джонсі, поламане під час наїзду. Місце перелому перетворилося на розпечену пульсуючу кулю, що вистрілює болем униз, аж до коліна, і вгору по хребту, до середини спини. Від ваги собаки було ще гірше.

Він усе ще спав, зате істота всередині й не думала засинати, і тільки сила волі Сірого не давала їй вирватися. Якоїсь миті, коли він уставав після чергового падіння, стегно перестало згинатись остаточно, і Сірого довелося довго бити по ньому затягнутим у рукавичку кулаком Джонсі, щоб воно знову ожило. Скільки ще залишилося? Скільки ще пробиватися крізь клятий задушливий і сліпучий сніг, невпинний сніг? І що там затіює Джонсі? Сірий не смів ані на мить дати волю ненажерливому голоду байрума, який не мав навіть зародків розуму. Тому не можна було навіть підійти до замкнених дверей і прислухатися.

Попереду крізь сніг промальовувався примарний силует. Сірий зупинився, задихаючись, придивився до нього, а потім побрів далі, тримаючи собаку за лапи і тягнучи праву ногу Джонсі.

Він побачив прибиту до стовбура дерева табличку: «РИБАЛИТИ З ОПОРИ СУВОРО ЗАБОРОНЕНО». За деревом, через п’ятдесят футів від стежки, починалися кам’яні сходинки. Шість… ні, вісім. Нагорі кам’яна будівля стояла на підмурку, який переходив у сніжно-сіре ніщо, де розкинулося водосховище: почути плюскіт води об камінь Джонсі не завадило навіть гарячкове, натужне калатання серця.

Він дістався.

Притримуючи собаку, Сірий з останніх сил Джонсі сил став підніматися засніженими сходинками.

8

Коли вони минули кам’яні пілони на під’їзді до водосховища, Курц мовив:

– Пригальмуй, Фредді. Біля узбіччя.

Фредді без зайвих питань виконав наказ.

– Зброя з тобою, хлопче?

Фредді підняв автоматичну гвинтівку. Стара добра «М-16», перевірена й надійна. Курц кивнув.

– Додаткова?

– «Магнум-44», босе.

У самого Курца була «дев’ятка», вона йому найбільше подобалась у ближньому бою. А зараз він хотів, щоб усе завершилося ближнім боєм. Йому кортіло побачити, якого кольору мозок в Овена Андергілла.

– Фредді?

– Так, босе?

– Щоб ти знав: це моє останнє завдання, і я не міг сподіватися на кращого партнера.

Простягши руку, він стиснув плече Фредді. Поруч із ним хропів Перлмуттер, повернувши своє обличчя Ма Джоуд до стелі. Хвилин за п’ять до того, як вони проїхали кам’яні пілони, він зробив декілька довгих і приголомшливо смердючих пуків, після чого живіт Перлі знов опав. Імовірно, востаннє, подумав Курц.

Тим часом очі Фредді вдячно заблищали. Курц лишився задоволеним. Схоже, він ще не зовсім утратив вправність.

– Гаразд, салаго, – добродушно виголосив Курц, – Гайда, і начхати на торпеди. Чи не так?

– Так, сер.

Курц вирішив, що тепер уже можна знову вживати звертання «сер». Наприкінці операції правила та умови її проведення можна спокійно забути. Відтепер вони – хлопці Квонтрілла[225], останні партизани Громадянської війни на просторах Західного Массачусетсу.

Гидливо скривившись, Фредді тицьнув пальцем на Перлмуттера.

– Хочете, щоб я спробував його розбудити, сер? Він, схоже, вже зовсім відключився, але можна…

– Навіщо це? – запитав Курц. Не випускаючи плеча Фредді, він показав уперед, де за лобовим склом під’їзна дорога зникала в білій стіні снігу. Клятий сніг переслідував їх, як сама смерть із косою, що змінила чорні шати на білі. Сліди «субару» зникли остаточно, зате колії, залишені вкраденим Овеном «Хамві», ще можна було розрізнити.

Якщо з Божою допомогою в них вийде додати швидкості, наздогнати цю наволоч буде як раз плюнути.

– Гадаю, нам він більше ні до чого, що особисто я вважаю величезним полегшенням. Ну ж бо, Фредді. Гайда.

«Хамві» вильнув хвостом, але швидко вирівнявся. Курц вийняв пістолет і приклав до ноги. «Іду за тобою, Овене. Іду за тобою, салаго. Можеш починати готувати звернення до Господа, бо не пізніше ніж за годину ти з ним зустрінешся».

9

Кабінет, який він так чудово облаштував, риючись у мозку та спогадах, розвалювався на частини.

Джонсі, накульгуючи, неспокійно ходив туди-сюди, оглядаючи кімнату; стиснуті губи – дві тонкі білі ниточки, на лобі, незважаючи на диявольський холод, великі краплини поту.

Це було не падіння дому Ашерів, а якесь падіння кабінету Джонсі. Під ним завивала і тріщала піч, так сильно, що підлога тряслася. Біла речовина – імовірно, снігові кристали – влітала крізь вентиляційний отвір і збиралася на стіні пухким трикутником. Там, де сніг торкався дерев’яних панелей, деревина відразу починала гнити й трощитися. Знімки падали на підлогу один за одним, як гурт самогубців. Крісло Імса, те саме, яке він завжди хотів мати, розвалилося на дві половини, немов розрубане невидимою сокирою. Панелі червоного дерева на стінах почали тріскатись і відставати, як омертвіла шкіра. Шухлядки, тремтячи, виїхали з гнізд і по черзі впали на підлогу. Віконниці, встановлені Сірим, вібрували з таким металевим скреготом, що в Джонсі кишки виверталися.

Кликати Сірого з вимогою розповісти, що відбувається, не мало сенсу… і, крім того, Джонсі отримував усю необхідну інформацію. Він затримав Сірого, але той прийняв виклик і, здається, перемагає. Viva, Сірий, який або досяг своєї мети, або ось-ось досягне. Коли панелі обвалилися зі стін, він побачив брудну штукатурку – саме такий вигляд мали стіни кабінету братів Трекерів, коли четверо друзів розглядали його в 1978 році, притискаючись лобами до скла, а їхній новий приятель, як було сказано, чекав у них за спиною, поки вони закінчать свою незрозумілу справу й відведуть його додому. Чергова панель відірвалася від стіни, репнувши, немов розірваний папір, і відкривши дошку оголошень із єдиною полароїдною фотографією на ній. Не королева краси, не Тіна Джин Шлоссінґер, а просто якась жінка задерла спідницю до самих трусиків – досить дурна картинка. Дороге килимове покриття раптом зсохлося, як шкіра, відкривши погляду зачовгані кахлі та білих пуголовків використаних презервативів, що їх залишили парочки, які приходили сюди потрахатися під байдужим поглядом полароїдної жінки, яка, по суті, ніхто, так, артефакт порожнього минулого.

Джонсі продовжував ходити, припадаючи на ушкоджену ногу, яка не боліла так нестерпно з перших днів після нещасного випадку, і розумів усе – та й як тут не зрозумієш. У стегно немов напхали скалок і осколків скла, шия та плечі знемагали від страшенної втоми. Сірий в останньому ривку заганяв його тіло до смерті, і Джонсі нічого не міг вдіяти.

Ловець снів поки залишався непошкодженим. Він розгойдувався під стелею, описуючи широкі дуги, але тримався. Джонсі спрямував погляд на нього. Він вважав, що приготувався до смерті, але не хотів помирати так, у цьому смердючому кабінеті. За його стінами вони колись зробили щось добре, навіть майже шляхетне. Але померти тут, під пильним байдужим поглядом жінки, пришпиленої до дошки оголошень… це здавалося несправедливим. Не має значення, що станеться зі світом, – він, Ґері Джонс, який народився в Деррі, штат Мейн, жив у Брукліні, Массачусетс, а потім опинився на Джефферсон-тракт, заслуговує на краще.

– Будь ласка, я заслуговую на краще, ніж оце! – крикнув він павутинню, що розгойдувалося під стелею, і раптом на столі, який розпадався в нього за спиною, задзвонив телефон.

Джонсі розвернувся, застогнавши від нападу нестерпною пекучого болю в стегні. До цього він телефонував Генрі по апарату зі свого університетського офісу, це був блакитний «Трімлайн». Зараз же на потрісканій стільниці стояв старомодний чорний апарат із набірним диском замість кнопок і наклейкою, яка проголошувала: «ХАЙ БУДЕ З ТОБОЮ СИЛА». Апарат із його дитинства, той самий, який батьки подарували на день народження. 949-7784 – номер, на який відіслали рахунок за розмову з Даддітсом багато років тому.

Джонсі стрибнув до телефону, наплювавши на стегно, молячись, щоб лінія не розпалася, не роз’єдналася, перш ніж він устигне відповісти на дзвінок.

– Алло? Алло! – закричав у слухавку він, розгойдуючись на тремтячій, хисткій підлозі. Весь кабінет тепер то здіймався вгору, то опускався, як судно в бурхливому морі.

З усіх голосів менш за все він очікував почути голос Роберти.

– Так, лікарю, зараз будете говорити.

Пролунало клацання, таке різке, що в Джонсі заболіло вухо, потім запанувала мовчанка. Джонсі застогнав і вже хотів був покласти слухавку, коли пролунало ще одне клацання.

– Джонсі? – Це був Генрі. Ледь чутний, далекий голос, але це був Генрі.

– Де ти? – заволав Джонсі. – Господи, Генрі, тут усе валиться! Я сам розпадаюся на частини!

– Я в крамниці Ґосселіна, – сказав Генрі, – тільки я не там. Де б ти не був, ти теж не там. Ми в лікарні, куди тебе привозили після наїзду… – Тріск, дзижчання, шум, а потім знову голос Генрі, цього разу значно ближче й гучніше. Рятувальне коло в розваленому світі. -…але й не там теж!

– Що?

– Ми в ловці снів, Джонсі! Ми в ловці снів і завжди там були! З сімдесят восьмого року! Ловець снів – це Даддітс, але він помирає! Поки ще тримається, але я не знаю, скільки ще…

Знову клацання, знову мерзенне електричне дзижчання.

– Генрі! Генрі!

– …виходь! – Знову ледве чутно, але голос у Генрі відчайдушний. – Ти повинен вийти, Джонсі! Зустрінеш мене. Біжи по ловцю снів, і зустрінеш мене! Ще є час! Ми можемо притиснути цього сучого сина! Ти мене чуєш? Ми можемо…

Чергове клацання, і в слухавці стало тихо. Корпус його дитячого телефону тріснув, розвалився і виблював кубло з проводів. Усі червоно-помаранчеві. Усі заражені байрусом.

Джонсі поклав слухавку й підвів очі до ловця снів, цієї тендітної павутини, що гойдалась над ним. Раптом згадалася фраза з якоїсь гумористичної передачі, яку вони любили повторювати в дитинстві: «Де б ти не був, там ти і є». Вони повторювали це не рідше, ніж «День інший, лайно те саме» а потім, коли подорослішали і стали вважати себе навченими життям, навіть частіше. «Де б ти не був, там ти і є». Тільки, якщо вірити останньому дзвінку Генрі, це не так. Де б вони, на їхню думку, не були, вони були не там.

Вони були в ловці снів.

Джонсі звернув увагу, що у ловця, який розгойдувався над руїнами столу, від центру йдуть чотири основні промені, численні поперечні нитки тримаються на них, але самі промені тримав укупі центр, серцевина, у якій вони з’єднувалися.

«Біжи по ловцю, і зустрінеш мене! Ще є час!»

Джонсі повернувся й кинувся до дверей.

10

Сірий теж стояв біля дверей – біля дверей приміщення опори. Двері були замкнені, що не дивно, з огляду на пригоду з росіянкою. «Зачиняти двері стайні, коли коня вже вкрали», – так це називав Джонсі. Якби в нього був один із кімів, справа значно спростилася б. Але й зараз він не дуже тривожився. Сірий виявив один цікавий побічний ефект людських емоцій: володіючи ними, ти думаєш наперед, плануєш наперед, щоб уникнути вибуху накопичених емоцій, якщо щось піде не так. Можливо, це одна з причин, завдяки чому цим створінням вдається виживати так довго.

Пропозиція Джонсі здатися – «стати одним із нас», як висловився Джонсі, і вислів цей вразив Сірого своєю таємничістю й екзотичністю – знову й знову спадала на думку, але Сірий уперто її відкидав. Він здійснить свою місію тут, виконає обов’язок. А потім – хто знає? Можливо, сендвічі з беконом. А ще те, що розум Джонсі визначав як «коктейль». Прохолодний, злегка п’янкий напій.

З боку водосховища прилетів вітер, хльоснувши його в обличчя мокрим снігом і на мить засліпивши. Як удар вологим рушником, який повернув його до дійсності, де в нього була незакінчена робота.

Він обережно, боком, підійшов до лівого краю квадратного гранітного ґанку, послизнувся і став на коліна, не звертаючи уваги на кинджальний удар болю в стегно. Не для того він пройшов увесь цей шлях, чорні світлові роки та білі милі, щоб звалитися зі сходів і зламати шию або пірнути у Квеббін і померти від переохолодження в крижаній воді.

Ґанок був нагорі насипу з дробленого каменю. Перехилившись через лівий край, Сірий змахнув сніг із насипу і спробував витягти якийсь нещільний кругляк. Біля дверей тягнувся ряд вікон, вузьких, але не занадто.

Усі звуки приглушувала суцільна пелена важкого мокрого снігу, але Сірий усе ж почув гудіння машини, яке ближчало. Десь їхала ще одна, але та вже зупинилась, здається, в кінці Іст-стрит. Вони наближались, але їм не встигнути. До опори ще не менш ніж миля шляху нерівною, слизькою дорогою. До того часу, як вони дістануться сюди, собака вже буде кинутий у шахту, там він тонутиме й водночас вивергне в акведук байрума.

Намацавши підхожий камінь, він обережно, щоб не впустити пульсуюче тіло собаки в нього на плечах, витяг його, потім відповз від краю сходинки і спробував устати. Не зміг. Куля болю в стегні Джонсі знову розпухла й розжарилася. Неймовірним зусиллям він таки підвівся, хоча біль був таким несамовитим, що віддавав навіть у зубах і скронях.

Сірий постояв трохи, відірвавши ногу від землі, – немов кінь, якому в підкову потрапив камінець, – і притулившись до стіни замкненого будиночка. Коли біль трохи вщух, він каменем вибив скло в лівому від дверей вікні, порізавши при цьому руку Джонсі в кількох місцях. Один поріз був досить глибоким, і кілька великих уламків звисали з верхньої частини вікна, як леза саморобної гільйотини, але на такі речі Сірий уже не зважав. Не відчув він і того, що Джонсі нарешті покинув свою схованку.

Сірий, звиваючись, протиснувся крізь вікно, приземлився на холодну цементну підлогу й роззирнувся.

Прямокутне приміщення футів тридцяти[226] завдовжки. У дальшому кінці вікно, з якого в погожий день, без сумніву, відкривається чудовий краєвид на водосховище, але зараз за ним видно тільки білий сніг, наче його завісили простирадлом. З одного боку висить щось схоже на гігантське сталеве відро, з червоними плямами на боках – не байрус, а окис, який Джонсі ідентифікує як «іржа». Сірий не був упевнений, але припускав, що в цьому відрі у разі необхідності спускають у шахту людей.

Залізна кришка діаметром чотири фути[227] була на своєму місці, точнісінько в центрі підлоги. Він помітив квадратну виїмку на її краї та озирнувся. Біля стіни серед уламків розбитого скла стояли кілька інструментів, серед них був і лом. Цілком можливо, той самий, яким скористалася росіянка-самогубця.

«Наскільки я чув, – подумав Сірий, – бостонці пили її з ранковою кавою напередодні Дня святого Валентина».

Він узяв лом, докульгав до середини кімнати, перемагаючи біль і видихаючи білі хмаринки пари, і сунув у виїмку.

Лом увійшов ідеально.

11

Генрі вішає слухавку, набирає в легені повітря, затримує його… і рветься до дверей з табличками: «СЛУЖБОВИЙ ВХІД» та «НЕ ЗАХОДИТИ».

– Гей! – гукає стара Ріні Ґосселін зі свого місця біля каси. – Хлопчику, ану повернись! Туди не можна!

Але Генрі не зупиняється, навіть не сповільнює кроку, а вломившись у двері, раптом розуміє: так, він справді хлопчик, нижчий за свій остаточний зріст майже на фут, і хоча на носі в нього окуляри, вони далеко не такі сильні, як буде потім. Він хлопчисько, але під пасмами волосся (трохи поріділого ще до тридцяти років) прихований дорослий мозок.

«Я дві, дві, дві м’яти в одному»[228], – думає він, завалюючись до офісу старого Ґосселіна, і скажено кудкудакає, заливається сміхом, як у колишні деньки, коли всі нитки ловця снів були близько до центру, а Даддітс розставляв кілочки. «Я трохи живіт не надірвав, – говорили вони, – трохи живіт не надірвав, це довбаний ульот!»

Він потрапляє в офіс, але це не офіс стариганя Ґосселіна, де людина на ім’я Овен Андергілл колись ставила людині, яку звали не Абрагам Курц, запис сірих чоловічків, які говорили голосами знаменитих людей; це коридор, лікарняний коридор, і Генрі нітрохи не здивований. Це Массачусетська лікарня. У нього вийшло.

Тут вогко й набагато холодніше, ніж має бути у звичайному коридорі, а стіни в заростях байрусу. Звідкілясь долітають стогони: «Мені не потрібні ви, не потрібен укол, мені потрібен Джонсі. Джонсі знав Даддітса. Джонсі помер, помер у «швидкій». Лише Джонсі. Не підходьте. Поцілуйте мене в корму, мені потрібен Джонсі».

Але він не піде. Він старий, підступний містер Смерть і не збирається тулитись осторонь. У нього тут справа.

Він непомітно проходить коридором, де так холодно, що дихання виривається білою парою, хлопчик у помаранчевій куртці, з якої незабаром виросте. Шкода, що в нього немає рушниці, тієї, яку дав йому покористуватися батько Піта, але рушниця зникла, залишилась у минулому, похована під тягарем років, разом із телефоном Джонсі з наліпкою із «Зоряних воєн» (як вони всі заздрили цьому телефону), курткою Бобра з блискавками та светром Піта з емблемою NASA на грудях. Поховані під вантажем років. Деякі мрії, помираючи, вириваються на волю, ось іще одна з гірких істин цього світу. Як їх багато, цих гірких істин…

Він проходить повз парочку балакучих санітарок-реготух, одна з них чомусь доросла Джозі Рінкенгауер, а друга – жінка з полароїдної фотографії, яку вони бачили того дня крізь вікно кабінету братів Трекерів. Вони не помічають його, тому що для них його там немає, він зараз у ловці снів, біжить назад по променю, до самого центру. «Я – Яйцеголов, – думає він. – Кривим був простір, час не так ішов, та рухався вперед Яйцеголов».

Генрі йшов коридором на звук голосу Сірого.

12

Крізь розбите вікно Курц виразно чув цей звук – уривчастий скрекіт автоматичної гвинтівки. Він пробудив давно знайомі відчуття неспокою й нетерпіння: злості через те, що стрілянина почалася без нього, і страху, що все скінчиться, перш ніж він устигне дістатися до місця, і не залишиться нікого, крім поранених, що скиглять «лікаря-лікаря-лікаря».

– Жени, Фредді.

Перлмуттер, який сидів прямо перед Курцом, дедалі глибше занурювався в кому.

– Дорога занадто слизька, босе.

– Все одно жени. У мене таке відчуття, що ми майже…

Він побачив рожеву пляму на чистому білому серпанку снігу, розмиту, як кров із порізу на обличчі, що сочиться крізь крем для гоління, а потім прямо перед ними виник «субару» – ніс у ямі, зад піднятий догори. Наступної секунди Курц узяв назад усі свої недобрі слова стосовно водійської майстерності Фредді. Його заступник усього-на-всього крутнув кермо праворуч і натиснув на газ, коли «Хамві» почав іти юзом. Величезна машина, покірна керму, перемахнула через тріщину на дорозі. Поштовх вийшов настільки потужним, що Курца підкинуло вгору і він так ударився маківкою об дах, що з очей іскри посипалися. Руки Перлмуттера безсило, як у трупа, підстрибнули, голова відкинулася спочатку назад, потім уперед. «Хамві», пройшовши так близько від «субару», що зірвав ручку дверей з пасажирського боку, помчав уперед по вже єдиному, абсолютно свіжому сліду від шин.

«Я вже дихаю тобі в потилицю, Овене, – подумки зловтішався Курц. – Прямо в потилицю, Овене, хай згноїть Господь твої блакитні очі».

Єдине, що непокоїло його, – ота коротка стрілянина. Що б це означало? Але хай там як, а більше не стріляли.

Потім попереду замайоріла ще одна пляма, цього разу оливково-зелена. Другий «Хаммер». Вони пішли, напевне, пішли, але…

– Зброю до бою, – коротко наказав він Фредді збудженим голосом. – Декому час віддавати борги.

13

До того часу, коли Овен дістався до місця, де Іст-стрит закінчується (або, якщо хочете, перетворюється на звивисту лінію, яка зникає на північному сході Фіцпатрік-роуд), він уже чув Курца, і Курц, імовірно, чув його – «Хамві», звичайно, не такий гучний, як «Харлей», але й найтихішою машиною його не назвеш.

Сліди Джонсі остаточно зникли, але Овен іще бачив стежку, що відходила від основної дороги і йшла вздовж берега водосховища.

Овен заглушив мотор.

– Генрі, схоже, звідси доведеться йти пі…

І осікся. Він так зосередився на дорозі, що навіть жодного разу не озирнувся назад і не глянув у дзеркало заднього огляду. Тому виявився абсолютно не готовим до того, що побачить. Не готовим і враженим.

Генрі й Даддітс злилися в тому, що Овену здалось останніми обіймами: щетиниста щока притиснута до щетинистої щоки, очі заплющені, обличчя та куртки вимазані кров’ю. Не помітивши, щоб хтось із них дихав, Овен вирішив, що вони померли разом: Даддітс – від лейкемії, Генрі, можливо, від серцевого нападу, викликаного перевтомою та постійним, нескінченним тридцятигодинним стресом. Але потім він помітив дрібне тремтіння повік. В обох.

Обнялися. Забризкані кров’ю. Але не мертві. Сплять.

Сплять і бачать сни.

Овен хотів був гукнути Генрі, але роздумав. Генрі відмовився покинути табір у Джефферсон-тракт, не звільнивши в’язнів, і хоча їм це зійшло з рук – дякувати випадку… або втручанню Провидіння, якщо ви вірите, що таке трапляється не тільки в телесеріалах, – піти непоміченими їм не пощастило. Курц причепився до них, як шмаркля з носа, чого, певно, не сталося б, якби Овен і Генрі просто по-тихому дременули в бурю.

«Але все одно вже нічого не зміниш», – подумав Овен, відчиняючи дверцята машини й зістрибуючи на землю. Звідкілясь із півночі, з білої порожнечі снігової бурі, долинув крик орла, який нарікав на негоду. Позаду, з півдня, чулося наближення ревіння автівки Курца, цього настирливого божевільного. Через довбаний сніг неможливо було сказати точно, наскільки він близько. За такої швидкості й густоти сніг стає чимось на зразок глушилки. Курц може бути за дві милі звідси, а може й набагато ближче. І Фредді з ним, клятий Фредді, ідеальний солдат, Дольф Лундґрен із пекла.

Овен обійшов машину, спотикаючись і послизаючись на снігу, проклинаючи все на світі, і відчинив задні дверцята, сподіваючись знайти автомати, а може, й переносний міномет. Ніяких мінометів, ніяких гранат, зате там були чотири автоматичні гвинтівки «MP-5» і коробка з магазинами до них, довгими й вигнутими, на сто двадцять патронів.

Там, у таборі, він грав за правилами Генрі, і завдяки цьому, напевне, їм удалося врятувати кілька життів, але цього разу він учинить по-своєму – якщо він іще не заплатив сповна за бісів таріль Рейплоу, то йому просто доведеться жити з цим боргом. Утім, недовго, якщо Курц досягне бажаного.

Генрі або спав, або був непритомний, або з’єднався з помираючим другом у якомусь дивному єднанні свідомостей. Нехай собі. Генрі, прокинувшись, може перешкодити тому, що має статись, особливо якщо Генрі має рацію й інший його друг іще живий і ховається десь усередині розуму, який тепер контролює прибулець. Овен уже не зупиниться ні перед чим… і без телепатії він не почує благань Джонсі про помилування, якщо він усе ще там. «Ґлок» – гарна зброя, але недостатньо надійна.

«МР-5» розірве тіло Ґері Джонса на шматки.

Овен узяв пістолет-кулемет, порозсував по кишенях куртки три додаткові магазини. Курц уже близько – близько, близько, близько. Овен озирнувся на Іст-стрит, майже чекаючи, що ось-ось зі снігової завіси проступить зеленувато-коричневий привид другого «Хамві», але поки що дорога була порожньою. Хвала Ісусові, як сказав би Курц.

Вікна «Хаммера» вже досить сильно засипало снігом, але Овен, дрібочучи вздовж машини, роздивився невиразні силуети двох тіл на задньому сидінні, як і раніше, з’єднаних обіймами.

– Прощавайте, хлопці, – прошепотів він. – Приємних сновидінь.

Якщо пощастить, вони все ще спатимуть, коли Курц і Фредді прийдуть і обірвуть їхні життя, перш ніж зайнятися головною здобиччю.

Раптом Овен зупинився, послизнувся і схопився за довгий капот «Хамві», щоб не впасти в сніг. Даддітс уже, ясна річ, не жилець, але врятувати Генрі Девліна ще можливо.

«Ні! – сполошився внутрішній голос, коли він рушив до задніх дверцят. – Ні, часу не лишилося!»

Але Овен вирішив ризикнути. Поставити на карту весь світ. Може, якщо заплатити ще трохи, то це зарахується в сплату боргу за таріль Рейплоу або, може, за те, що зробив учора (ці голі сірі фігурки, які стоять навколо розбитого корабля, з піднятими руками, немов здаючись), а може, просто заради Генрі, який сказав, що вони стануть героями, і мужньо намагався виконати свою обіцянку.

«Ніякого співчуття до диявола, – подумав він, відчиняючи дверцята. – Ні, сер, найменшого співчуття до цієї тварюки».

Даддітс сидів ближче. Овен схопив його за комір просторої синьої курточки і смикнув. Даддітс завалився боком на сидіння. Бейсболка спала з голови, відкривши блискучий голомозий череп. Генрі, так і не розімкнувши обійми, впав зверху на Даддітса. Очей він не розплющив, але голосно застогнав. Овен нахилився й люто прошепотів йому у вухо:

– Тільки не вставай. Заради Господа Бога, Генрі, не вставай!

Овен зачинив дверцята, відступив на три кроки, впер приклад у стегно і дав залп. Вікна «Хамві» перетворилися на молоко, потім провалилися. Гільзи розсипалися навколо ніг Овена. Він знову підійшов ближче й подивився крізь розбите вікно на заднє сидіння. Генрі й Даддітс, як і раніше, лежали нерухомо, засипані крихтами скла, усі в крові Даддітса. Як на Овена, вони виглядали, мов справжні трупаки. Лишалося сподіватися, що Курц у поспіху не стане їх розглядати. У будь-якому разі Овен зробив усе, що міг.

Почувши різкий металевий брязкіт, він посміхнувся. Тепер зрозуміло, де Курц: біля тієї промоїни, де закінчив свій шлях «субару». Було б непогано, якби Курц і Фредді влипли носом у зад бісової розвалюхи, та, на жаль, звук був не таким гучним. Але тепер зрозуміло, де вони. За милю від них, щонайменше за милю. Усе не так погано, як він гадав.

– Часу вдосталь, – пробурмотів Овен, і це правда щодо Курца, але як щодо іншої сторони? Де зараз Сірий?

Тримаючи гвинтівку за ремінь, Овен кинувся стежкою в бік опори №12.

14

Сірий відкрив для себе ще одну неприємну людську емоцію – паніку. Він пройшов увесь цей шлях – світлові роки крізь космос, милю крізь сніг – тільки для того, щоб у кінці дороги його підвели слабкі, занедбані м’язи Джонсі й залізна кришка, яка виявилася набагато важчою, ніж він очікував. Він тиснув на лом, доки м’язи спини Джонсі не заволали від болю… і нарешті його зусилля були винагороджені: з-під краю іржавого заліза проглянула вузька смужка пітьми. Зі скреготом люк посунувся – не набагато, всього дюйми на два – по бетону. Потім м’язи поперека Джонсі звело, і він відступив від шахти, кричав крізь зціплені зуби (завдяки своєму імунітету Джонсі зберіг усі до одного) і тримався обома руками за спину, ніби боявся, що вона вибухне.

Лед жалісно заскавчав. Подивившись на нього, Сірий побачив, що дійшло до критичної точки. Пес і далі спав, але черево його роздулося настільки, що одна лапа нерухомо стирчала в повітрі. Шкіра внизу черева натяглася, ось-ось лусне, вени швидко пульсували. З-під хвоста витекла цівка яскравої крові.

Сірий з ненавистю подивився на лом, що стирчав із виїмки в залізному люку. В уяві Джонсі росіянка була тендітною красунею-брюнеткою з темними трагічними очима. Насправді ж вона, певно, була широкоплеча й мала неабиякі м’язи, інакше як вона могла…

Проторохтіла черга пострілів. Якось надто близько. Сірий ахнув і озирнувся. Завдяки Джонсі суто людська гнилятина сумнівів стала частиною його маски. Уперше він усвідомив, що може зазнати поразки – так, навіть тут, коли мета так близько, що він чує її, чує плескіт води, яка починає свою шістдесятимильну підземну подорож. І все, що стоїть між байрумом і рештою світу, – якась кругла залізяка вагою в сто двадцять фунтів[229].

Верескливим, відчайдушним голоском вигукуючи Боброві лайки, Сірий кинувся вперед. Понівечене тіло Джонсі на ненадійній опорі хворого стегна смикалося туди-сюди. Один із тих наближався, той, кого звати Овен, і Сірий не сподівався, що змусить Овена повернути зброю на себе самого. Якби в нього був час і елемент несподіванки, тоді – можливо. Але він не мав ні того, ні іншого. Цей чоловік, який іде за ним, призвичаєний до вбивств, це його ремесло.

Сірий підскочив. Почувся виразний тріск: це стегнова кістка Джонсі, не витримавши навантаження, вивернулася з розпухлого суглоба. Сірий упав на лом усією вагою тіла Джонсі. Край люка знову піднявся, і цього разу кришка проїхала бетоном майже цілий фут. Знову з’явився чорний півмісяць, у який колись ковзнула росіянка. Хоча який півмісяць – так, тоненьке «С», виведене пером каліграфа… але собака пройде.

Нога Джонсі більше не могла втримувати вагу його тіла (і, до речі, де цей Джонсі? Досі ані звуку від його неспокійного господаря), але це не мало значення. Тепер можна й поповзом.

Сірий підповз холодною цементною підлогою до того місця, де лежав сонний бордер-колі, взяв Леда за нашийник і потяг до шахти №12.

15

Зала Спогадів – просторе сховище коробок – теж ось-ось розвалиться. Підлога її здригається, мов від нескінченного повільного землетрусу. Люмінесцентні лампи під стелею блимають, надаючи всьому приміщенню потойбічного вигляду. Деякі штабелі коробок завалилися, перегородивши проходи.

Джонсі щосили мчить лабіринтом, перебігає з коридору в коридор, покладаючись виключно на інстинкт. Він без кінця наказує своєму тілу забути про кляте стегно, врешті-решт, він тепер усього лише чистий розум. Але так само інвалід міг би переконувати ампутовану кінцівку не боліти.

Він летить повз коробки з позначками «АВСТРО-УГОРСЬКА ВІЙНА», і «ВІДОМЧА ПОЛІТИКА», і «ДИТЯЧІ ІСТОРІЇ», і «ВМІСТ ШАФИ НА ДРУГОМУ ПОВЕРСІ». Натикається на гору розсипаних коробок, позначених «КАРЛА», спотикається хворою ногою і волає від болю. Щоб не впасти, хапається за інші ящики (на цих напис «ҐЕТТІСБУРҐ»[230]) і, нарешті, бачить дальній кінець сховища. Дякувати Богові: йому здається, що він біг багато миль.

На дверях – таблички: «БЛОК ІНТЕНСИВНОЇ ТЕРАПІЇ. БУДЬ ЛАСКА, ДОТРИМУЙТЕСЯ ТИШІ» і «ВІДВІДУВАННЯ ЛИШЕ ЗА ПЕРЕПУСТКАМИ». Точно, саме туди його й привезли. Там він прокинувся і почув, як хитромудрий містер Смерть удає, ніби кличе Марсі.

Джонсі влітає в двері й опиняється в іншому світі, який упізнає відразу: білий із блакитним коридор блоку інтенсивної терапії, де через чотири дні після операції він зробив перші невпевнені й болючі кроки. Прокульгавши з дюжину футів по викладеному кахлем коридору, він помічає плями байрусу на стінах, чує жваву музику, явно не призначену для лікарень, здається, це «Роллінґ Стоунз» співають «Співчуття дияволові».

Він тільки встигає зрозуміти, що це за пісня, як у його стегні відбувається атомний вибух. Джонсі здивовано скрикує й валиться на чорно-червоні кахлі блоку інтенсивної терапії, хапаючись за ногу. Відчуття такі ж, як тоді, під час наїзду: спалах червоної агонії. Він катається по підлозі, дивлячись на мерехтливі світлові табло та круглі динаміки, з яких лунає музика («Анастасії марний крик…»[231]), музика з іншого світу; коли біль такий жахливий, усе решта йде в інший світ, біль перетворює на тінь, на пародію навіть любов – про це він дізнався ще в березні й тепер повинен дізнаватися знову. Він катається і катається, вчепившись у розпухле стегно (очі вилазять з орбіт, рот роззявлений), і розуміє, що сталося: Сірий, цей сучий син, знову зламав його стегно.

І тут здалеку, з того іншого світу, долинає знайомий голос. Голос дитини:

«Джонсі!»

З відлунням… викривлений… але не такий уже й далекий. Не в цьому коридорі, а в одному з сусідніх. Чий голос? Когось із його дітей? Може, Джона? Ні…

«Поспішай, Джонсі! Він іде вбити тебе! Овен іде вбити тебе!»

Джонсі уявлення не має, хто такий Овен, та впізнає голос. Генрі Девлін. Але не теперішній Генрі і не той Генрі, яким він бачив його востаннє перед поїздкою до крамниці Ґосселіна з Пітом. Це голос того Генрі, з яким він виріс, того, хто сказав Річі Ґренадо, що вони всім про нього розкажуть, якщо він не припинить, і що ані Річі, ані його друзяки ніколи не зловлять Піта, бо Піт бігає, мов довбаний вітер віє.

«Не можу! – відгукується Джонсі, качаючись по підлозі. Він відчуває: щось змінилося, змінюється, але не розуміє що. – Не можу, він знову зламав мені стегно, сучий син зламав…»

І раптом розуміє, що з ним відбувається: біль відкочується назад. Те саме, що дивитися касету, коли ту перемотують: молоко тече зі склянки в пакет; квітка, яка повинна розквітнути, завдяки диву сповільненої зйомки, навпаки, складає пелюстки.

Причина стає очевидною, коли він опускає очі й бачить свою яскраво-помаранчеву куртку. Цю куртку мати купила йому в «Сірз» перед першою поїздкою до «Діри в стіні», коли Генрі вполював оленя і вони всі разом убили Річі Ґренадо з його приятелями – убили сном, можливо, не навмисне, але все ж убили.

Він знову став дитиною, чотирнадцятирічним хлопчиськом, і позбувся болю. Та й звідки йому взятися, якщо стегно буде зламане тільки через двадцять три роки. І тут у мозку все з гуркотом сходиться: немає і ніколи не було ніякого Сірого. Сірий живе в ловці снів і ніде більше. Він реальний не більше, ніж біль у стегні.

«У мене імунітет, – думає він, устаючи. – На мені немає жодної плямочки байрусу. Те, що відбувається у мене в голові, це не спогади, ні, а справжній дух із машини. Він – це я. Господи Боже, Сірий – це я».

Джонсі підхоплюється і пускається бігти, мало не втрачаючи рівновагу, коли оминає ріг. Але він не падає, він рухливий і швидкий, яким може бути тільки чотирнадцятирічний. І ніякого болю, ніякого болю.

Наступний коридор йому знайомий. Тут стоїть каталка з підкладним судном. Повз неї, обережно переставляючи тонкі ноги, проходить олень, якого він бачив тоді в Кембриджі перед тим, як був збитий машиною. На його оксамитовій шиї – нашийник, на якому гігантським амулетом погойдується його магічна куля. Джонсі мчить повз оленя, який дивиться на нього лагідними здивованими очима.

«Джонсі!»

Уже близько. Зовсім близько.

«Джонсі, швидше!»

Джонсі подвоює швидкість, ноги летять, молоді легені дихають легко й вільно, ніякого байрусу, тому що він несприйнятливий, ніякого Сірого, принаймні в ньому, Сірий у лікарняній палаті і весь час там був, Сірий – це ампутована кінцівка, яку ти продовжуєш відчувати, привид у машині, привид, підключений до апарата життєзабезпечення, і апарат життєзабезпечення – це він.

Він завертає за черговий ріг. Перед ним – троє відчинених дверей. Далі, біля четвертих, зачинених, стоїть Генрі. Йому чотирнадцять, як і Джонсі. На Генрі теж помаранчева куртка. Окуляри, як завжди, сповзли на кінчик носа, і він люто махає рукою.

«Швидше! Швидше, Джонсі! Даддітс довго не протримається! Якщо він помре раніше, ніж ми вб’ємо Сірого…»

Джонсі підбігає до Генрі. Йому хочеться міцно обійняти друга, але часу немає.

«Це я в усьому винен», – каже він Генрі високим юнацьким голосом.

«Неправда», – відповідає Генрі, дивлячись на нього зі знайомим нетерпінням, що в дитинстві вселяло такий жах Пітові, Бобру і Джонсі: на відміну від них, Генрі завжди був трохи попереду, завжди, здавалося, був готовий зірватися з місця й помчати в майбутнє, залишивши їх усіх позаду. А вони завжди гальмували його.

«Але…»

«Ти ще скажи, що Даддітс убив Річі Ґренадо, а ми – його спільники. Він був тим, ким був, Джонсі, і зробив нас тими, хто ми є… але не навмисне. Єдине, що він міг зробити навмисне, – зав’язати шнурки на черевиках, хіба не знаєш?»

І Джонсі думає:

«Омоу о? Омоу сіку?»

«Генрі… Даддітс…»

«Тримається заради нас, Джонсі, я ж сказав. І тримає нас разом».

«У ловці снів».

«Так. То що, будемо стояти тут і сперечатися, поки світ летить шкереберть, чи…»

«Доб’ємо сучого сина», – говорить Джонсі й тягнеться до дверної ручки. Над нею висить табличка з попередженням: «ТУТ ІНФЕКЦІЇ НЕМАЄ. IL N’Y A PAS D’INFECTION ICI», і раптово він розуміє подвійний сенс цього напису, який не кожному щастить розпізнати. Це як оптичні ілюзії Ешера[232]. Поглянь під одним кутом – побачиш правду. Поглянь під іншим – зрозумієш, що перед тобою найжахливіша брехня в усьому всесвіті.

«Ловець снів», – думає Джонсі й повертає ручку.

Кімната за дверима – божевільне царство байрусу, жахливі джунглі, буяння ліан, витких рослин, лоз, скручених у криваво-червоні коси. У повітрі стоїть насичений запах сірки з етиловим спиртом, смородом пускової рідини, залитої в упертий карбюратор морозного січневого ранку. Добре хоча б те, що не потрібно боятися лайнотхорів, тільки не тут, вони на іншому промені ловця в іншому місці й часі. Байрум тепер – проблема Леда, бордер-колі з дуже сумним майбутнім.

Телевізор увімкнено, і хоча екран заріс байрусом, на ньому проглядається примарне чорно-біле зображення. Людина тягне труп собаки цементною підлогою. Курне, засипане мертвим осіннім листям дивне приміщення нагадує склеп із фільмів жахів п’ятдесятих, які Джонсі раніше полюбляв дивитися на відеокасетах. Але це не склеп, тут чути глухий плюскіт – рух води.

Посередині підлоги – кругла іржава кришка з витиснутими на поверхні літерами МУВП: Массачусетське управління водопостачання. Літери випирають навіть крізь червонуватий поріст. Іще б пак! Для Сірого, котрий як фізична сутність помер ще там, у «Дірі в стіні», вони означають усе.

У прямому значенні – весь світ.

Кришка трохи зрушена й відкриває півмісяць абсолютної чорноти. Джонсі усвідомлює, що чоловік, який тягне пса, – він сам, і пес іще живий. Його тіло лишає на цементі пінистий кров’яний слід, а задні лапи смикаються. Немов загрібають.

«Забудь ти про кіно», – гарчить Генрі, і Джонсі переводить погляд на фігуру на ліжку. Сіра істота, прикрита заплямованим байрусом простирадлом по груди. Груди, позбавлені пор, волосся й сосків, здаються гладеньким шматком сірої плоті. Живота під простирадлом не видно, але Джонсі, навіть не дивлячись, знає, що пупка немає, тому що ця тварюка ніколи не народжувалася на світ. Вона всього лише дитяче уявлення про жителя іншого світу, породжене підсвідомістю тих, хто вперше зіткнувся з байрумом. Вони ніколи не існували як реальні створіння, оці прибульці, інопланетяни. Сірі чоловічки як фізичні тіла були створені людською уявою, ловцем снів, і ця думка дає Джонсі деяке полегшення. Він не єдиний, кого обдурили. Хоч щось радує.

І ще дещо його радує: погляд цих моторошних чорних очей.

Це страх.

16

– Я готовий, – спокійно сказав Фредді, зупиняючись біля «Хамві», за яким вони гналися стільки миль.

– Чудово, – кивнув Курц. – Оглянь «ХМВ». Я прикрию.

– Зараз.

Фредді подивився на Перлмуттера, живіт якого знову досяг загрозливих розмірів, потім на «Хаммер» Овена. Причина стрілянини, яку вони чули раніше, стала зрозумілою: «Хаммер» був розстріляний. Залишилося тільки знайти відповідь на питання: хто роздавав, а хто приймав. Від «Хаммера» вели сліди, під безупинним снігом вони швидко згладжувались, але поки ще залишалися помітними. Сліди однієї пари ніг. У важких черевиках. Овен.

– Уперед, Фредді!

Фредді стрибнув у сніг, Курц вислизнув слідом за ним. Фредді почув клацання затвора. Сподівається на свій дев’ятиміліметровий. Що ж, і правильно – хто-хто, а він уміє з ним давати раду.

Фредді раптом відчув, як по спині пройшов холодок, ніби Курц прицілився в нього. Прямо в спину. Але що за нісенітниця? Овен – так, Овен – інша справа. Овен перетнув межу.

Фредді поспішив до «Хаммера», пригнувшись, із карабіном на рівні грудей. Без сумніву, йому не подобалося, коли за його спиною – Курц. Зовсім не подобалося.

17

Поки двоє хлопчаків наближаються до затканого байрусом ліжка, Сірий гарячково натискає кнопку «ВИКЛИК», але нічого не відбувається.

«Мабуть, усі системи забиті байрусом, – думає Джонсі. – Не пощастило. Не пощастило тобі, Сірий».

Він кидає погляд на телевізор і бачить, що його екранний двійник уже підтяг собаку до краю шахти. Може, вони запізнились? А може, ні. Поки сказати неможливо. Колесо ще крутиться.

«Привіт, Сірий, я так хотів познайомитися з тобою», – каже Генрі, витягаючи волохату від байрусу подушку з-під безвухої вузької голови Сірого. Сірий поривається відповзти на інший край ліжка, але Джонсі тримає його на місці, схопивши по-дитячому тоненькі руки прибульця. Шкіра на цих руках не гаряча й не холодна. Вона взагалі не схожа на шкіру на дотик. Вона схожа на…

«На ніщо, – думає він. – На сон».

«Сірий? – промовляє Генрі. – Так ми вітаємо гостей на планеті Земля». І навалюється подушкою на обличчя Сірого.

Під руками Джонсі Сірий пручається, смикається. Десь збуджено пищить кардіомонітор, немов у цього створіння дійсно могло бути серце, яке зараз перестало битися.

Джонсі дивиться на чудовисько, яке помирає, і хоче тільки одного: щоб усе це швидше скінчилося.

18

Сірий дотяг собаку до залізної кришки, яку зумів відсунути. З вузького чорного провалу йшов глухий ритмічний гуркіт протічної води та холодне вологе повітря.

Якби кінець був усьому кінцем, то чим скоріш би сталось це, тим краще[233]. Це з коробки з позначкою «ШЕКСПІР».

Задні лапи пса судомно сіпались, і Сірий чув вологий звук плоті, яку шматували: це байрум продирався одним кінцем і гриз іншим, пробиваючи собі шлях назовні. Під хвостом пса почувся писк, схожий на вереск незадоволеної мавпи. Треба скинути його в шахту, перш ніж він вибереться назовні. Народження у воді – умова не обов’язкова, але так його шанси на виживання будуть набагато вищими.

Сірий спробував був проштовхнути собачу голову в отвір між кришкою і цементом – не вийшло. Шия зігнулась, і безглуздо ошкірена морда пса вивернулася нагору. Продовжуючи спати (а може, і знепритомнівши), собака кілька разів здушено гавкнув.

Але в отвір не пролазив.

– Трахни мене, Фредді! – завив Сірий. На біль у стегні Джонсі він уже майже не звертав уваги і вже точно не помічав, яким напружено блідим стало обличчя Джонсі, що в карих очах стоять сльози від утоми та образи. Зате він як ніколи гостро усвідомлював інше: щось відбувається. «Відбувається в мене за спиною», – сказав би Джонсі. І хто ще це міг бути, як не сам Джонсі, його негостинний господар?

– На ХЕР! – загорлав він клятому, ненависному, впертому, всього-трішечки-завеликому псові. – Ти підеш униз, чуєш мене! ТИ МЕНЕ…

Слова застрягли в горлі. Він більше не міг кричати, хоча йому до нестями цього хотілось. О, як би він хотів зараз закричати, вдарити кулаком по чому-небудь (нехай навіть по вмираючому вагітному собаці)! Але чомусь тепер він не міг не те що крикнути – вдихнути. Що робить із ним Джонсі?

Відповіді він не очікував. Але отримав. Незнайомий голос, повний холодної люті, мовив: «Так ми вітаємо гостей на планеті Земля».

19

Трипалі руки сірої істоти на лікарняному ліжку сіпаються, піднімаються і на мить відштовхують подушку. Чорні очі на позбавленому будь-яких інших рис обличчі скажено горять люттю і страхом. Воно несамовито ловить ротом повітря. І враховуючи, що його не існує в реальності, навіть у мозку Джонсі його немає, принаймні як чогось фізичного, він бореться за життя люто. Генрі хоч і не може співчувати, але розуміє. Сірий хоче того ж, чого й Джонсі, Даддітс… навіть сам Генрі, бо, незважаючи на його чорні думки, хіба його серце не б’ється? Хіба печінка не очищує його кров? Хіба тіло його не пройшло крізь усі невидимі війни з усім, починаючи від звичайної застуди до раку і самого байрусу? Тіло може бути або дурним, або нескінченно мудрим, але в будь-якому разі воно вільне від руйнівного чаклунства думки, воно вміє тільки стояти й боротися, доки не вичерпуються сили. Якщо Сірий і був іншим колись, зараз він уже не інший. Він хоче жити.

«Але навряд чи в тебе вийде, – лагідно, майже заспокійливо повідомляє Генрі. – Не думаю, друже мій».

І знову притискає подушку до обличчя Сірого.

20

Дихальні шляхи Сірого відкрилися. Він вдихнув холодне повітря з шахти… раз… вдруге… і раптово дихання знову обірвалося. Вони душать його. Тиснуть. Убивають.

«Ні!!! Поцілуй мене в корму! Поцілуй мене в срану корму! НІЧОГО У ВАС НЕ ВИЙДЕ!»

Він відтяг собаку і повернув боком, зовсім як пасажир, який уже спізнився на літак, намагається запхнути у валізу останню об’ємну річ.

«Так він пройде», – думає Сірий.

Так. Пройде. Навіть якщо доведеться розчавити товсте собаче черево руками Джонсі і дозволити байруму вирватися назовні. Так чи інакше, ця тварюка потрапить до шахти.

Обличчя роздулось, очі витріщилися, дихання перекрите, єдина жирна вена пульсує посередині чола Джонсі – Сірий проштовхнув собаку глибше в щілину й почав лупцювати його кулаками Джонсі в груди.

«Ну ж бо, пролазь, чорти би тебе забрали, пролазь.

ПРОЛАЗЬ!»

21

Фредді Джонсон сунув ствол карабіна у вікно кинутого «Хаммера», Курц у цей час розсудливо залишався в нього за його спиною (чимось це нагадувало атаку на корабель сірих), чекав, що буде далі.

– Двоє хлопців, босе. Схоже, Овен вирішив скинути баласт, перш ніж рушити далі.

– Мертві?

– Схоже на те. Мабуть, це Девлін і той, інший, по якого вони заїжджали.

Курц підійшов до Фредді, кинув швидкий погляд у розбите вікно й кивнув. Йому вони теж здалися мертвими, двійко білих кротів, зчеплені на задньому сидінні, обидва в крові та скляній крихті. Він підняв був пістолет – контрольний у голову не завадить, – але задумався. Овен міг не почути їхнього мотора. Сніг був дуже важким і мокрим, справжня акустична ковдра, так що все може бути. Але постріли він почує напевно. Опустивши пістолет, Курц повернувся до стежки в снігу.

– Показуй дорогу, салаго, і дивись не послизнись. Ми ще можемо застукати його зненацька. Мабуть, ми ще можемо на це розраховувати, як гадаєш?

Фредді кивнув.

Курц посміхнувся, і від цього його обличчя стало схожим на вишкірений череп.

– Якщо пощастить, салаго, Овен Андергілл попрямує до пекла, навіть не зрозумівши, що вже здох.

22

Телевізійний пульт, прямокутник чорного пластику, вкритий байрусом, лежить на тумбочці Сірого. Джонсі хапає його, голосом, лячно схожим на Бобрів, вигукує:

– На хер це лайно, – і щосили гепає ним об край столу, як людина, що розбиває зварене яйце. Пульт лопається, випускаючи батарейки й залишаючи в кулаку Джонсі надтріснутий пластмасовий уламок. Він запускає руку під подушку, яку Генрі притискає до обличчя істоти, що пручається. І вагається лише мить, згадуючи першу зустріч із Сірим, їхню єдину зустріч. Ручка від дверей до ванної, що лишилася в його долоні, після того як луснув стрижень. Відчуття темряви, коли тінь істоти впала на нього. Тоді все здавалося досить реальним. Реальним, як троянди. Реальним, як краплі дощу. Джонсі повернувся й побачив його… воно… – ким би не був Сірий, перш ніж став містером Сірим, містером Ґреєм, – він стоїть у великій центральній кімнаті. Герой сотень художніх фільмів і документалок «про незбагненні загадки», тільки дуже старий. Старий і хворий. Уже тоді готовий лягти на ліжко в блок інтенсивної терапії.

«Марсі», – сказав він, витягши це слово прямісінько з мозку Джонсі, як корок. Зробивши отвір, крізь який зміг проникнути. А потім вибухнув, як новорічна хлопавка, засипавши все навколо байрусом замість конфеті, і…

«…І я сам вигадав усе інше. Адже саме так і було? Черговий випадок міжгалактичної шизофренії. От і все, за великим рахунком».

«Джонсі! – кричить Генрі. – Якщо збираєшся зробити це, роби!»

«Ну от і все, Сірий, – думає Джонсі. – Готуйся. Тому що розплата…»

23

Сірий уже наполовину проштовхнув тіло Леда до шахти, коли голову заповнив голос Джонсі:

«Ну от і все, Сірий. Готуйся. Тому що розплата – сука».

Горло Джонсі пройняв гострий біль. Сірий підняв руки Джонсі, видаючи булькітливі звуки, які так і не змогли перейти в крик. Він відчув не шию Джонсі, порослу бородою, а власну роздерту плоть. Цієї миті найсильнішим його почуттям була суміш шоку і невіри. То була остання емоція Джонсі, якої зазнав Сірий. «Цього не може бути ». Вони завжди прибували на кораблях отих старих істот, на цих артефактах; вони завжди піднімали їхні руки, здаючись; вони завжди перемагали. Цього не може бути.

І проте якимось чином це сталося.

Свідомість байрума не стільки потьмарилась, скільки розпалась. Помираючи, сутність, яка колись була Сірим, повернулася до свого початкового стану. Коли він перетворився на воно (і за якусь мить до того, як воно стало нічим), Сірий востаннє люто штовхнув тіло собаки в шахту. Воно провалилось, але не до кінця, застрягло у вузькому отворі.

Останньою забарвленою Джонсі думкою байрума було: «Треба було пристати на його пропозицію. Треба було…»

24

Джонсі б’є гострим уламком пульта по голій зморшкуватій шиї Сірого. Горло розкривається, як рот, і з нього пихкає хмарка червонувато-помаранчевого пилку, вона забарвлює повітря червоним, а потім осідає на простирадлі пластівцями пилу й пуху.

Тіло Сірого в руках Джонсі та Генрі один раз смикається, ніби крізь нього пропустили сильний електричний розряд, потім раптом зіщулюється, немов сон, яким воно завжди було, і стає чимось знайомим. Спочатку Джонсі не може збагнути, чим саме, але потім сяйнула думка. Залишки Сірого дуже схожі на презервативи, які валялися на підлозі покинутого кабінету в складі братів Трекерів.

«Він…»

«…мертвий!» – так хоче закінчити Джонсі, але раптом його пронизує напад дикого болю. Цього разу не в стегні, а в голові. І горлі. Шию здавило вогняне намисто. І вся кімната стає прозорою, так, зовсім прозорою. Він дивиться прямо крізь стіну й заглядає в приміщення будиночка з шахтою, де собака, застряглий у дірці, народжує огидне червоне створіння, схоже на суміш тхора і величезного, просякнутого кров’ю хробака. Джонсі чудово знає, що це таке: один із байрумів.

Стікаючи кров’ю, лайном і плівковим лахміттям власної плаценти, поблискуючи бездумними чорними очима («Його очі, – думає Джонсі, – очі Сірого»), тварюка з’являється на світ, витягає тіло, намагається звільнитись, упасти в темряву, назустріч дзюрчанню води.

Джонсі дивиться на Генрі.

Генрі дивиться на Джонсі.

На мить юні й перелякані очі зустрічаються… а потім і вони зникають.

«Даддітс, – голос Генрі доноситься звідкись здалеку. – Даддітс відходить. Джонсі…»

Прощавай. Можливо, Генрі хоче сказати «прощавай». Але не встигає – обидва розтанули.

25

Була мить запаморочення, коли Джонсі перебував ніде, – відчуття повного відключення. Він вирішив, що, напевне, це смерть, що він із Сірим убив себе, сам собі перерізав горлянку, так би мовити.

Повернув його біль. Не в горлі, цей біль минув, і можна було знову дихати, він навіть чув, як повітря виходить і входить до нього великими сухими ковтками. Ні, цей біль – старий знайомий. Боліло стегно. Біль зловив його і жбурнув назад у світ, розкрутивши навколо розпухлого, верескливого стрижня, як м’яч на тетербольній[234] жердині. Під колінами в нього бетон, усі руки в шерсті, у вуха б’є моторошний, нелюдський скрекіт.

«Принаймні ця частина реальна, – подумав він. – Ця частина не в ловці снів».

Цей жахливий пронизливий звук.

Джонсі побачив тхороподібну істоту, вона звісилась у темряву й утримувалась у верхньому світі лише хвостом, який ще не вийшов із собаки. Джонсі кинувся вперед і схопив руками слизьке тремтливе тіло якраз тієї миті, коли воно звільнилось остаточно. Потім подався назад, намагаючись не звертати уваги на пульсуюче жаром стегно, тримаючи волаючу, вертку тварюку над головою, як карнавальний приборкувач із удавом. Вона вигиналася на всі боки, намагаючись дістати зубами до зап’ясть Джонсі, але пошматувала тільки рукав куртки, з якого вилетіли білі, майже невагомі клаптики набивки.

Джонсі повернувся на сповненому болю стегні і побачив людську фігуру в розбитому вікні, крізь яке проник Сірий. Незнайомець із витягнутим від подиву обличчям був у куртці камуфляжного забарвлення і тримав пістолет-кулемет.

Джонсі щосили відкинув вертлявого скаженого тхора, що було неважко. Пролетівши футів десять, він із вологим ляском упав на підлогу й миттю поповз назад, до шахти. Тіло собаки перекривало отвір, але не повністю. Місця залишалося достатньо.

– Стріляй! – заволав Джонсі чоловікові зі зброєю. – Заради Бога, стріляй, поки воно не дісталося води!

Але чоловік у вікні немов заціпенів. Остання надія людства стояла, наче прикипіла, дурнувато роззявивши рота.

26

Овен просто не міг повірити в те, що відбувалося прямо перед його носом. Якась червона тварюка, моторошний, потворний, безногий тхір. Одна річ – чути про подібне, зовсім інша – бачити. Воно поповзом підбиралося до отвору посеред підлоги, в якому застряг собака, витягнувши вгору лапи, немов просячи про помилування.

Чоловік – а це, мабуть, Тифозний Джонсі – кричить, вимагаючи, щоб він застрелив тварюку, а в Овена просто не піднімаються руки, вони неначе налилися свинцем. Ще трохи, і тварюка вислизне; після всього, що сталося, те, чому він сподівався запобігти, зараз станеться в нього на очах. Як у пеклі.

Він спостерігав, як створіння, звиваючись, ковзає вперед, видаючи моторошне мавпяче цвірінькання, що відгукується, здається, в самому центрі мозку; як Джонсі щосили незграбно намагається перегородити отвір, щоб схопити її або принаймні відігнати. Марно. Заважав собака.

Овен знову дав команду рукам підняти зброю і прицілитись, але нічого не вийшло. «МР-5» так само міг перебувати в іншій галактиці. Він ось-ось випустить цю тварюку. Стоятиме тут, як стовп, і дозволить їй утекти. Господи, допоможи йому.

Господи, допоможи їм усім.

27

Генрі, прокинувшись, але ще не прийшовши до тями, сів і притулився до спинки заднього сидіння «Хаммера». У волоссі застрягли якісь крихти. Він струсив їх, усе ще захоплений сном про лікарню («тільки це був не сон», – подумав він), і гострий укол болю повернув його в якусь подобу реальності. Скло? У нього була повна голова уламків автомобільного вікна. Такі ж уламки вкривали сидіння. І Даддітса.

– Даде?

Марно, зрозуміло. Даддітс помер. Напевне, помер. Останні рештки енергії він витратив на те, щоб звести Генрі і Джонсі в лікарняній палаті.

Але Даддітс застогнав. Очі його розплющились, і, зазирнувши в них, Генрі знову повернувся на снігову дорогу-тупик. Очі Даддітса – два червоні криваві нулі. Очі як у пророчиці-сивіли.

– Убі! – скрикнув Даддітс. Руки його насилу піднялись і зробили прицілювальний жест, ніби він тримав гвинтівку. – Убі-ду! Є у ас спав аато!

У відповідь звідкись із лісу долинули два постріли. Пауза. Третій постріл.

– Даде? – прошепотів Генрі. – Даддітсе?

Даддітс побачив його. Навіть повними крові очима Даддітс побачив його. Генрі більш ніж відчував це: на мить він навіть сам побачив себе очима Даддітса. Те саме, що дивитись у чарівне дзеркало. Він бачив Генрі, яким він був колись: хлопчина, який дивиться на світ крізь черепахові окуляри, надто великі для його обличчя, які постійно зісковзувають на кінчик носа. Він відчував любов Даддітса до нього – просте, нехитре почуття, не скаламучене ані сумнівом, ані егоїзмом, ані навіть вдячністю. Генрі обійняв Даддітса і, відчувши невагомість тіла старого друга, заплакав.

– Тобі завжди щастило, приятелю, – упівголоса вимовив він, шкодуючи, що поруч немає Бобра. Бобер міг би зробити те, що не під силу Генрі, – заколисати Даддітса. – Ти завжди був щасливчиком, ось що я думаю.

– Енні, – пробурмотів Даддітс і торкнувся рукою щоки Генрі. Він усміхався, і його останні слова були вимовлені зовсім чітко: – Я люблю тебе, Енні.

28

Попереду ляснули два постріли – хльосткі удари карабіна. Не так уже й далеко. Курц зупинився. Фредді футів за двадцять попереду завмер біля знака, який Курц тільки зараз розгледів: «РИБОЛОВЛЯ З ОПОРИ СУВОРО ЗАБОРОНЕНА».

Третій постріл, потім тиша.

– Босе? – сказав Фредді, – Попереду якась будівля.

– Когось бачиш?

Фредді похитав головою.

Курц підійшов до нього, поклав йому руку на плече і навіть у таку хвилину трохи повеселішав, коли Фредді здригнувся від несподіванки. Здригнувся? Що ж, недарма. Якщо Ейбові Курцу вдасться пережити наступні п’ятнадцять-двадцять хвилин, у прекрасний новий світ він має намір вирушити на самоті. Ніхто не заважатиме його рухові, жодних свідків останньої партизанської операції. Фредді може щось підозрювати, але напевно не знає. На жаль, телепатія минула. На жаль для Фредді.

– Схоже, Овен знайшов кого ще вбити, – прошепотів Курц Фредді на вухо, в якому ще залишалося кілька завитків Ріплі, вже побілілих і сухих.

- Ідемо за ним?

– Господи, ні, – вигукнув Курц. – Викинь це з голови. Схоже, настав час – на жаль, таке трапляється в житті майже кожного, – коли ми повинні відступити. Сховаємося за деревами. Подивимося, хто залишиться, а хто повернеться. Якщо хтось узагалі повернеться. Дамо їм десять хвилин, згоден? Гадаю, десяти хвилин більш ніж достатньо.

29

Мозок Овена Андергілла наповнили безглузді, але добре чутні слова: «Скубі! Скубі-Ду, де подівся ти? Є в нас справ багато!»

Карабін піднявся. Не він його підняв, але коли сила, що підняла зброю, покинула його, Овен із легкістю продовжив рух. Він поставив зброю на одиночні постріли, прицілився і двічі спустив курок. Перша куля вдарила в підлогу перед головою тхора і зрикошетила. Полетіли уламки цементу. Тварюка відскочила, повернулася, побачила його й вищирила повну пащу гострих голок.

– Правильно, красуне, – кивнув Овен. – Посміхнись у камеру.

Друга куля вліпила прямісінько в безрадісну усмішку тхора. Істота відлетіла назад, вдарилася об стіну і сповзла на підлогу. Але, навіть позбувшись рудиментарної голови, тіло зберегло інстинкти. Воно знову, вже повільніше, поповзло вперед. Овен підняв зброю і, цілячись, подумав про Рейплоу, Діка та Айрін. Гарні люди. Хороші сусіди. Коли тобі була потрібна склянка цукру або пінта молока (або плече, на якому можна поплакати), варто було лише сходити в сусідній будинок, і все влаштовувалося.

«Вони кажуть, це удар!» – крикнув містер Рейплоу, а Овену почулося «це дар». Діти постійно все плутають.

Так що це було за Рейплоу. І за хлопчиська, який усе плутав.

Овен вистрілив утретє. Куля влучила прямо в середину байрума і розірвала його тіло надвоє. Криваві шматки посмикались… посмикались… і завмерли.

Покінчивши з тварюкою, Овен підняв карабін вище, описавши дулом коротку дугу в повітрі. Цього разу він навів мушку в самісінький центр лоба Ґері Джонса.

Той не кліпаючи дивився на нього. Овен утомився – майже до смерті, за його відчуттями, – але до цього хлопця йому, схоже, було далеко. Джонсі підняв порожні руки.

– Можете мені не вірити, – почав він, – але Сірий мертвий. Я перерізав йому горлянку, поки Генрі душив його подушкою… Точнісінько як у «Хрещеному батьку».

– Невже? – позбавленим будь-якої інтонації голосом промовив Овен. – І де ж ви, власне, виконали цю страту?

– У Массачусетській лікарні нашої свідомості, – відповів Джонсі і розсміявся. Більш сумного сміху Овен у житті не чув. – Де коридорами тиняється олень, а по телевізору не показують нічого, крім старого кіно під назвою «Співчуття дияволові».

Овен злегка смикнувся.

– Стріляй, якщо повинен, солдате. Я врятував світ… з твоєю невеликою підтримкою в останньому раунді, зрозуміло. Якщо хочеш, можеш відплатити мені за послугу й у звичайний спосіб. До того ж покидьок знову зламав мені стегно. Невеликий прощальний подарунок від дядька, якого тут не було. Біль… – Джонсі вишкірив зуби. – Біль нестерпний.

Овен іще трохи цілився, потім опустив зброю.

– Нічого, від цього не помирають, – посміхнувся він.

Джонсі безсило відкинувся на лікті, застогнав і так-сяк переніс вагу тіла на здоровий бік.

– Даддітс мертвий. Він вартий нас двох разом узятих… Навіть більше… І тепер він мертвий. – Він на мить прикрив очі, потім опустив руку. – Господи, який це пиздець. Так сказав би Бобер. Повний пиздець. Це термін, протилежний до «офігенсько», розумієш, що Бобровою мовою означає надзвичайне задоволення, можливо, але не обов’язково сексуального характеру.

Овен не міг уторопати, про що балакає цей тип. Цілком імовірно, він просто марить.

– Даддітс, можливо, й мертвий, а ось Генрі – ні. За нами женуться люди, Джонсі. Погані люди. Ти їх чуєш? Знаєш, де вони?

Лежачи на холодній, усипаній листям підлозі, Джонсі похитав головою.

– Боюсь, я повернувся до стандартних п’яти чуттів. Екстрасенсорне сприйняття відійшло зовсім. Данайці можуть приносити дари, але потім, як індіанці, забирають їх назад. – Він розсміявся. – Чорт, за такі жарти мене можуть з роботи вигнати. Невже ти все ще хочеш узяти й пристрелити мене?

Овен звернув на останнє питання не більше уваги, ніж на семантичні відмінності між словами «пиздець» і «офігенсько». Курц наближався – ось у чому зараз потрібно було розібратися. Він не чув шуму мотора, але такий снігопад заглушував усі звуки, крім хіба що дуже гучних, як постріли, наприклад.

– Мені потрібно повернутися на трасу, – сказав він. – Залишайся тут.

– У мене є вибір? – відповів Джонсі й стомлено заплющив очі. – Господи, як би мені хотілося повернутись у свій теплий, затишний кабінет. Ніколи не думав, що скажу таке, але от сказав.

Овен розвернувся і, ковзаючи та спотикаючись, збіг сходами. Унизу він дивився на ліс обабіч стежки, але не надто уважно. Якщо Курц і Фредді залягли в лісі, десь між ним і «Хаммером», усе одно він навряд чи встигне їх помітити вчасно, щоб зробити що-небудь. Можна побачити сліди, але до того часу він настільки наблизиться до них, що ці самі сліди виявляться останнім, що він узагалі побачить. Залишилося сподіватися, що вони ще не встигли сюди дістатись. Довіритися старенькій фортуні, чому ні? Він багато разів потрапляв у найкрутіші халепи, і старенька фортуна завжди йому допомагала. Може, й цього разу…

Перша куля вдарила його в живіт і відкинула назад, випнувши дзвоном спину його куртки. Він ледь присів, щоб не впасти й не впустити «МР-5». Болю не було, відчуття таке, ніби отримав потужний удар нижче пояса великою боксерською рукавичкою на руці підлого супротивника. Друга куля чиркнула по голові, обпекла шкіру, немов на відкриту рану хлюпнули спиртом. Третій постріл влучив у праву верхню частину грудей, і це був повний атас – ноги його підкосилися, руки випустили карабін. Сил піднятися не залишилось.

Що там казав Джонсі? Про те, що тому, хто врятував світ, платять у традиційний спосіб. Загалом, не так уже й погано: Ісус он помирав шість годин, та ще й під прибитою нагорі табличкою зі знущальним написом, не кажучи вже про те, що коли настав час коктейлів, йому піднесли крутий розчин оцту.

Він лежав на краю вкритої снігом стежки, немов крізь туман чуючи якісь крики, не свої. Звук був такий, ніби волала якась гігантська розсерджена блакитна сойка.

«Це орел», – подумав Овен.

Йому вдалося зробити вдих, і, хоча у видиху було більше крові, ніж повітря, він зумів піднятися на ліктях. І побачив дві постаті, які виринули з-за заростей беріз і сосен, пригинаючись, як під час бойової атаки. Один кремезний, широкоплечий, другий – худорлявий, сивоволосий, аж світиться від радості. Джонсон і Курц. Бульдог і гончак. Отже, фортуна відвернулася. Зрештою, колись фортуна так чи інакше відвертається.

Курц став біля нього на коліна, блискаючи очима. В одній руці він тримав паперовий трикутник, зроблений із газетного аркуша, потертий і трохи пом’ятий від довгого перебування в задній кишені Курца, але все ж цілком упізнаваний. Паперовий капелюх. Ковпак блазня.

– Не пощастило, друже, – зронив Курц.

Овен кивнув. Що правда, то правда. Дуже не пощастило.

– Бачу, ви знайшли час зробити мені подаруночок.

– Знайшов. Але ти принаймні зробив, що хотів? – Курц показав підборіддям на приміщення опори.

– Дістав його, – насилу вимовив Овен. Рот заповнився кров’ю, він виплюнув її, спробував знову вдихнути й почув, що більша частина повітря з присвистом вийшла з нового отвору в його тілі.

– Що ж, – благодушно мовив Курц, – добре те, що добре закінчується, чи не так?

Він обережно примостив капелюх на голову Овена. Кров одразу ж почала вбиратися в папір і поповзла вгору, пофарбувавши червоним примітку про НЛО.

Десь над водосховищем знову пролунав крик. Можливо, з одного з острівців, які насправді були верхівками пагорбів і колись височіли над затопленою рівниною.

– Це орел, – повідомив Курц і плеснув Овена по плечу. – Вважай себе щасливчиком, хлопчино. Господь послав тобі вісника війни, щоб він заспівав тобі…

Голова Курца вибухнула фонтаном крові, мозку й кісток. Овен устиг побачити останній вираз у блакитних, облямованих білими віями очах чоловіка – вражена невіра. Постоявши трохи на колінах, Курц повалився ниць тим, що залишилося від його обличчя, на сніг. Позаду нього стояв Фредді Джонсон, карабін його ще був піднятий, із дула струмував димок.

«Фредді», – спробував сказати Овен, але не зміг вимовити ані звуку. Однак Фредді кивнув, мабуть, прочитавши по губах.

– Не хотів, але цей покидьок збирався зробити те саме зі мною. Це й без читання думок було зрозуміло. Після стількох років.

«Закінчуй уже», – спробував сказати Овен, і Фредді знову кивнув. Можливо, Фредді все ж зберіг якусь крихту цієї чортової телепатії.

Овен згасав. Утомлений і знесилений. На добраніч, милі дами, на добраніч, Девіде, на добраніч, Чете. Спи, милий принце[235]. Він ліг спиною на сніг, і це було все одно що впасти в найм’якшу пухову перину. Звідкись здалеку знову долинув крик орла. Люди зазіхнули на його територію, потривожили сніговий осінній спокій, але ось-ось вони підуть, і водосховище знову буде лише в його владі.

«Ми були героями, – думає Овен. – Будь я проклятий, якщо це не так. Хрін з нею, з твоєю шапкою, Курце, ми були ге…»

Він так і не почув останнього пострілу.

30

Пролунав іще один постріл, і знову запанувала тиша. Генрі сидів на задньому сидінні «Хамві» поруч із мертвим, намагаючись вирішити, що робити. Шансів на те, що вони перестріляли один одного, мало. Шансів на те, що хороші хлопці – поправка, хороший хлопець – перестріляв поганих, ще менше.

Коли Генрі дійшов цього висновку, першим його бажанням було скоріше вискочити з «Хаммера» і сховатись у лісі. Але тут він глянув на сніг («довіку б цього снігу не бачити», – подумав він) і відмовився від цієї думки. Якщо Курц, чи хто там був із ним, повернеться в найближчі чверть години, сліди все ще буде виразно видно. Їм залишиться просто йти по ланцюжку і пристрелити його, як скаженого пса. Або тхора.

«Отже, добудь зброю. І пристрель їх першим».

Це вже краще. Він, звичайно, не Ваєтт Ерп[236], але стріляти вміє. Стріляти в людей – це далеко не те саме, що стріляти в оленів, і не треба бути психоаналітиком, щоб це зрозуміти, проте він був упевнений, що за нормальної видимості без вагань пристрелить цих хлопців.

Він уже потягся до ручки, коли почув здивований прокльон, глухий удар і черговий постріл. Цього разу дуже близько. Генрі вирішив, що хтось послизнувся й гепнувся на дупу, випадково спустивши при цьому курок. Може, сучий син просто застрелився? Чи на це слабка надія? Хіба це не було б…

Де там! До Генрі долинуло тихе бурмотіння: схоже, той, хто впав, піднявся і продовжив іти. Залишався єдиний вихід, і Генрі ним скористався: знову ліг на сидінні, прилаштував, як міг, руки Даддітса в себе на плечах і вдав мертвого. Навряд чи, звичайно, цей трюк спрацює. Погані хлопці проходили повз машини, вочевидь, не помітивши, що він іще живий, але тоді вони так поспішали, що зі штанів вистрибували. Тепер же їх навряд чи обдурять кілька дірок від куль, розбите скло і кров, що витекла з бідолахи Даддітса.

Почулося негучне рипіння снігу під чиїмись ногами. Судячи зі звуку, всього одна людина. Імовірно, мерзенний Курц. Останній, хто залишився в живих, цар гори. Наближається темрява. Смерть серед білого дня. Більше не його стара подруга – тепер він тільки вдавав мертвого, – але все одно наближається.

Генрі заплющив очі… внутрішньо стиснувся…

Кроки протупали повз «Хамві», не затримуючись.

31

Стратегічні цілі Фредді Джонсона були на цей момент надзвичайно практичними й невибагливими: він хотів дістатися до бісового «Хамві» й розвернутися, жодного разу не застрягши. Якщо це вдасться, йому хотілося минути промоїну на Іст-стрит (там, де настав кінець «субару», за яким гнався Овен) і не застрягнути в ній самому. Якщо ж він дістанеться до шосе, обрії трохи розширювалися. Думка про Массачусетську автомагістраль промайнула в нього у мозку саме в той момент, коли він відчинив дверцята і ковзнув за кермо «Хаммера» свого боса. І-90 тягнеться вздовж величезних територій. Є де сховатися.

Щойно він зачинив дверцята, огидний запах утробних газів і етилового спирту вдарив в обличчя, як ляпас. Перлі! Клятий Перлі! Через усю цю метушню він зовсім забув про це гаденя.

Фредді повернувся, підняв карабін… але Перлі лежав нерухомо. Не варто витрачати на нього кулю. Можна просто викинути його в сніг, і справу зроблено. Якщо пощастить, Перлі замерзне на смерть, навіть не прокинувшись. Він і його маленький дру…

Але Перлі не спав. Не був непритомним і навіть не впав у кому. Перлі був мертвий. І він… якось усох, чи що. Майже муміфікувався. Тонкі, зморшкуваті щоки втяглися. Очниці – глибокі лунки, наче під тонким серпанком зімкнутих повік очні яблука провалились усередину голови, яка тепер більше нагадувала порожнє відро. І він притулився до дверцят під якимсь дивним кутом: одна нога піднята, зігнута і майже лежить на другій, наче він так і помер, намагаючись видати свій знаменитий пук однією половинкою. Штани його потемнішали, немов вимазані брудом, сидіння під ним було мокрим. Від калюжі до Фредді тяглися червоні струмочки.

– Якого х…

Із заднього сидіння пролунав оглушливий рев, ніби хтось увімкнув потужну стереосистему на повну. Кутом правого ока Фредді вловив якийсь рух. У дзеркальці заднього огляду виникло чудовисько, неймовірно жахливе. Воно відірвало Фредді вухо, потім пробило щоку, пірнуло в рот і крізь ясна вчепилось у нижню щелепу. А потім лайнотхір Арчі Перлмуттера відірвав шматок від обличчя Фредді, як голодна людина відламує ніжку курчати.

Фредді закричав і розрядив карабін у двері «Хаммера» з пасажирського боку. Піднявши одну руку, він спробував відірвати від себе тварюку, але пальці ковзали по слизькій новонародженій шкірі. Тхір відхилився, відкинув голову і вмить проковтнув відірване, як папуга – шмат сирого м’яса. Фредді намацав ручку дверцят зі свого боку, але перш ніж він устиг її смикнути, тварюка завдала нового удару і цього разу вгризлась у м’язисту плоть у тому місці, де з’єднуються плече і шия. З розсіченої яремної вени фонтаном ринула кров. Спершу вона потрапила на стелю «Хамві», а потім закапала з неї червоним дощем.

Ноги Фредді засмикалися, стрімкою чечіткою забили в широку педаль гальма «Хамві». Тварюка на задньому сидінні знову відскочила, затрималася, точно продумуючи свій наступний хід, і, ковзнувши змією по плечу Фредді, впала йому на коліна.

Фредді скрикнув, коли тхір одним махом відтяв йому все причандалля… і замовк назавжди.

32

На задньому сидінні другого «Хамві», повернувшись упівоберта, Генрі спостерігав, як б’ється і смикається нечітка фігура за кермом припаркованої поруч автівки. Він тихо радів густому снігу та крові, яка бризнула на лобове скло іншого «Хамві», частково перекривши огляд.

Він і так забагато бачив.

Нарешті фігура за кермом перестала рухатись і завалилася на бік. Невиразна масивна тінь піднялася над нею, ніби тріумфуючи. Генрі знав, що це таке. Він уже бачив одну на ліжку Джонсі в «Дірі». І в тому «Хамві», який гнався за ними, розбите одне з вікон. Навряд чи тварюка могла похвалитися розвиненим інтелектом, але скільки часу в неї піде на те, щоб зреагувати на свіже повітря?

«Вони не люблять холоду. Він їх убиває».

Це так. Але Генрі не хотів залишати її в живих, і не тільки тому, що водосховище було надто близько, аж чути плескіт води по камінню. У декого назбирався чималий борг, і тепер тільки він міг виставити рахунок. Розплата – сука, як часто зауважував Джонсі, і зараз саме час сплачувати рахунки.

Він перехилився через сидіння. Ніякої зброї. Потягся далі і відкрив «бардачок». Нічого, крім купи старих рахунків, квитанцій на бензин і пошарпаної книжечки в м’якій обкладинці під заголовком «Як стати найкращим другом самому собі».

Генрі відчинив двері, ступив на сніг, і ноги миттю вилетіли з-під нього. Він упав на дупу, подряпавши спину об високе крило «Хаммера». Трахни мене, Фредді. Генрі піднявся, знову послизнувся, але, вхопившись за відчинені дверцята, зумів устояти. Далі він, обережно переставляючи ноги, обійшов машину, не відриваючи погляду від її двійника, який стояв позаду і всередині якого все ще вовтузилася несамовита тварюка, яка дожирала водія.

– Залишайся на місці, красуне, – сказав Генрі й зареготав. Сміх прозвучав дико, та це не зупинило його. – Знеси парочку яєць. Я ж Яйцеголов, зрештою. Твій добрий сусід Яйцеголов. Може, принести тобі «Як стати найкращим другом самому собі»? У мене є примірник.

Він уже заливався сміхом так, що й говорити не міг. Ковзав на підступному мокрому снігу, як хлопчисько, що біжить після уроків покататися з гірки. Чіплявся за бік «Хаммера», хоча, крім як за дверцята, особливо чіплятися не було за що. Спостерігав, як стрибає і вовтузиться тварюка… А потім вона раптом зникла. Ой-ой. Куди, чорт забирай, вона поділась? «У якомусь тупому фільмі жахів Джонсі на цьому місці звучала б моторошна музика, – подумав Генрі. – “Напад лайнотхорів-убивць”». Від цієї думки він знову почав реготати.

Нарешті йому вдалося дістатися до кузова. Тут була кнопка, яку слід було натиснути, щоб відчинити заднє вікно… хіба що його замкнули зсередини. Хоча це навряд. Хіба Овен не таким чином залазив? Генрі не пам’ятав. Хоч убий. Він явно не був собі найкращим другом.

Продовжуючи пирскати сміхом, він натиснув на кнопку, і заднє вікно відчинилося. Генрі зазирнув усередину. Дякувати Богу, гвинтівки. Армійські карабіни на зразок того, що Овен узяв у свою останню розвідку. Генрі взяв один і став оглядати. Запобіжник – є. Перемикач режимів – є. Магазин із маркуванням «АРМІЯ США. КАЛІБР 5.56. 120 НАБ.» – є.

– Так просто, що навіть байруму під силу, – мовив Генрі й зареготав так, що аж узявся за живіт і склався навпіл, але відразу ж послизнувся і ледь не гепнувся знову. Ноги боліли, спину ломило, серце нило від болю… і все ж він сміявся. Він Яйцеголов, він Яйцеголов, він – гієна, що сміється.

Генрі підійшов до водійського боку «Хамві» Курца, тримаючи карабін напоготові (відчайдушно сподіваючись при цьому, що зумів зняти його з запобіжника). У голові в нього все ще грала напружена музика, але він сміявся. Дверцята бензобака він побачив, куди б вони поділися? Але де Ґамера, Жах із космосу[237]?

І, немов почувши його думки, – а Генрі зрозумів, що то цілком імовірно, – тхір з розмаху врізався головою в заднє вікно. Те, яке, на щастя, не було розбитим. До закривавленої голови прилипло волосся та клаптики плоті. Моторошні чорні очі-намистинки втупились у Генрі. Чи знала істота, що має запасний вихід? Можливо. І, можливо, розуміла, що скористатися ним означає швидку смерть.

Воно вищирилося.

Генрі Девлін, який колись отримав премію «Співчуття і милосердя» від Американської психіатричної асоціації за публіцистичну статтю «Кінець ненависті», надруковану в «Нью-Йорк Таймс», у відповідь вишкірив свої зуби. Виявилося приємно. Потім він показав йому середній палець. За Бобра. І за Піта. Теж із величезним задоволенням.

Ледве він підняв карабін, як тхір – може, й безмозкий, але не повністю позбавлений розуму – пірнув униз. Не біда, Генрі все одно не збирався стріляти крізь вікно. Навіть краще, якщо ця тварюка опиниться на підлозі. «Просувайся ближче до бензину, дорогенька», – думав він. Великим пальцем руки він переставив карабін на автоматичний режим і дав довгу чергу в бензобак.

Гуркіт пострілів оглушив його. На місці кришки бензобака з’явилася величезна рвана діра і нічого більше. «От і вір після цього голлівудським фільмам. У них ця срань з одного пострілу вибухає», – подумав Генрі й наступної миті почув шелестіння, яке швидко перейшло в утробне шипіння. Він відступив на два кроки, і його ноги знову вилетіли з-під нього. Цього разу падіння врятувало йому очі і, можливо, життя. Задок «Хамві» Курца вибухнув усього лише секундою пізніше, виплюнувши з-під днища величезні жовті пелюстки полум’я. Задні шини вистрибнули зі снігу, вікна вистрілили уламками скла, всі вони пролетіли над самою головою Генрі. Потім його обпалило жаром, і він швидко поповз убік, тягнучи за ремінь карабін і несамовито регочучи. Гримнув другий вибух, і морозне повітря наповнилося свистом уламків.

Генрі піднявся, хапаючись за гілля ялини, що досить доречно опинилася поряд, мов за перекладини драбини; постояв, сміючись і відсапуючись: ноги болять, спина болить, у шиї дивно ломить. Уся задня частина «Хамві» Курца була охоплена полум’ям. Він чув, як усередині скажено джерґоче палаюча тварюка.

Обійшовши на чималій відстані палаючій «Хамві», він наблизився з пасажирського боку і прицілився в розбите скло. Насупився, постояв так трохи, потім зметикував, чому все це нагадує повний ідіотизм. Тепер усі вікна в «Хамві» розбиті. Усі, за винятком лобового. Генрі знову вибухнув сміхом. Який же він бовдур, бовдур! Ну і йолоп!

Тварюка в наповненій пекельним полум’ям кабіні, як і раніше, розгойдувалася з боку в бік, немов п’яна. Скільки патронів лишилося в магазині, якщо довбана тварюка вирветься назовні? П’ятдесят? Двадцять? П’ять? Але хай там скільки, він повинен упоратися. Він не ризикне повернутися до другої вантажівки по новий магазин.

Але довбана тварюка так і не вилізла.

Генрі постеріг хвилин п’ять. Потім вирішив для надійності постояти ще стільки ж. Падав сніг, «Хамві» горів, випускаючи в біле небо клуби чорного диму. Він дивився на пожежу і думав про карнавал «Дні Деррі», Ґері Ю. С. Бондс співає «Нью-Орлеан», ось з’являється велетень на ходулях, ось легендарний ковбой, і Даддітс від збудження не може встояти на місці і скаче, як заведений. Думав про Піта, який чекав їх біля школи, склавши човником руки, і старанно вдаючи, що курить. Про Піта, який мріяв стати капітаном першої експедиції НАСА на Марс. Думав про Бобра і його куртку «Фонзі», про Бобра і його зубочистки, про Бобра і про те, як він співав колискову Даддітсу, – кораблик дитинки, немов срібна мрія, – про Бобра, який обійняв Джонсі на весіллі в того й наказав йому бути щасливим, щасливим заради всіх них.

Джонсі.

Остаточно переконавшись у тому, що тхір мертвий – спопелів, – Генрі покрокував стежкою подивитися, чи живий іще Джонсі. Він не плекав особливих надій… але раптом виявив, що вірить у краще.

33

Лише біль утримував Джонсі на цьому світі, і спочатку йому здалося, що змарніла людина з патьоками сажі на щоках, яка стала біля нього на коліна, – це сон або останнє породження його уяви. Тому що людина ця була дуже схожа на Генрі.

– Джонсі? Агов, Джонсі, ти мене чуєш? – Генрі поклацав пальцями перед очима друга. – Земля викликає Джонсі.

– Генрі, це ти? Дійсно ти?

– Це я.

Генрі кинув погляд на собаку, який усе ще стирчав зі вхідного отвору шахти №12, і знов обернувся до Джонсі. З безмежною ніжністю він відкинув з його чола мокре від поту волосся.

– Старий, ну ти… – почав Джонсі, але тут світ похитнувся. Він заплющив очі, зосередився, знову розплющив. – …Ну ти й з’їздив до магазину. Хліба не забув купити?

– Ні, тільки сосиски загубив.

– Довбаний ульот. – Джонсі уривчасто зітхнув. – Наступного разу поїду сам.

– Поцілуй мене в корму, приятелю, – промовив Генрі, і Джонсі з усмішкою занурився в темряву.

Епілог
День праці

Всесвіт – сука[238].

Норман Маклін

«Ось і ще одне літо скінчилося», – подумав Генрі.

Утім, у цьому не було нічого сумного: літо видалося чудовим, та й осінь очікується непогана. Правда, з’їздити на полювання цього року не вийшло, і, безперечно, варто очікувати на візити нових друзів із військового відомства (друзі з військового відомства найбільше хвилювались, аби в нього на шкірі не з’явилася червона рослинність), але все одно осінь буде гарною. Прохолодне повітря, сонячні дні, довгі ночі.

Іноді в опівнічні години до Генрі з’являлася його стара подруга, але, коли це траплялося, він просто сідав у кабінеті з книжкою в руках і чекав, доки вона піде. Зрештою та завжди йшла. Зрештою сонце завжди сходило. Те, що недоспиш однієї ночі, доспиш іншої, але сон обов’язково прийде, як кохана. Про це Генрі дізнався минулого листопада.

Він пив пиво на ґанку котеджу Джонсі й Карли у Вері, там, на березі Пеппер-понду.

Південний край Квеббінського водосховища був милі за чотири звідси. Й Іст-стрит, зрозуміло, теж.

На руці, яка тримає банку «Курз», три пальці. Два довелося відтяти через обмороження, яке він заробив, чи то коли йшов на лижах Просікою з «Діри в стіні», чи то коли тягнув Джонсі до вцілілого «Хамві» на нашвидку спорудженій волокуші. Схоже, тієї осені доля призначила йому волокти людей по снігу, правда, з різними результатами.

Біля вузької смужки берега Карла Джонс чаклує над пательнею для барбекю. Малюк Ноел у провислому підгузку дибуляє навколо похідного столика зліва від неї і життєрадісно розмахує обвугленою сосискою. Інші діти Джонсів, віком від трьох до одинадцяти років, хлюпочуться у воді й кричать одне на одного. Генрі завжди вважав, що біблійна заповідь «плодитись і розмножуватись» не позбавлена здорового глузду, але зараз йому здавалося, що Джонсі й Карла дещо перестаралися з її втіленням у життя.

У нього за спиною грюкнули сітчасті двері. На ґанок вийшов Джонсі з відром із льодом і банками пива. Кульгав він уже не так сильно; цього разу лікар послав під три чорти те оснащення, що сиділо у нього в стегні, і замінив його на сталь і тефлон, запевнивши Джонсі, що це все одно рано чи пізно довелося б зробити, але «якби трохи обережності, можна було б і зі старим ще років п’ять походити». Операцію йому зробили в лютому, незабаром після їхнього з Джонсі шеститижневого «відпочинку» серед людей із військової розвідки та психіатрів.

Військові запропонували зробити операцію з заміни суглоба за рахунок Дядька Сема – що мало б стати чимось на зразок завершального акорду допиту, – але Джонсі з вдячністю відмовився, пославшись на те, що не бажає позбавляти свого ортопеда роботи, а страхову компанію – задоволення сплачувати рахунки.

До цього часу в них обох залишилось одне бажання: скоріше вибратися з Вайомінгу. Квартирки були в цілому непогані (якщо, звичайно, звикнути до життя під землею), харчування тягло на чотири зірки (Джонсі набрав десять фунтів, Генрі – майже двадцять), та й прем’єрами найновіших фільмів їх балували. Тільки от атмосфера трішки тхнула доктором Стрейнджлавом[239]. Для Генрі ці шість тижнів минули набагато гірше, ніж для Джонсі. Джонсі страждав переважно від болю в скаліченому стегні; спогади про те, як йому довелося ділити тіло з Сірим, на диво швидко зблякли, перейшовши в розряд снів.

Спогади Генрі, навпаки, ставали все яскравішими. І найжахливішими були пов’язані з корівником. Військові, які проводили допити, виявилися людьми душевними, на відміну від Курца з його бандою, але Генрі не міг забути про Білла, Маршу і Даррена Чайлза, містера Забористий-Косяк-з-Ньютона. Вони часто приходили до нього в снах.

Як і Овен Андергілл.

– Підкріплення, – повідомив Джонсі і, поставивши відро з пивом, скривившись і покректуючи, опустив себе на продавлену плетену гойдалку поруч із Генрі.

– Ще одну, і досить, – сказав Генрі. – Мені за годину повертатися до Портленда, не хочу, щоб мене напідпитку за кермом зловили.

– Залишайся на ніч, – запропонував Джонсі, спостерігаючи за Ноелем. Малюк плюхнувся на траву під столом і, здається, намагався запхати в пупок залишки сосиски.

- І слухати, як твої бешкетники до півночі, а то й довше, на головах ходять? – усміхнувся Генрі. – Або дивитися ретроспективу фільмів жахів Маріо Бави[240]?

– Та я вже якось відійшов від жахів, – відповів Джонсі. – Сьогодні в нас фестиваль Кевіна Костнера. Починаємо з «Охоронця».

– Ти ж начебто сказав, що не дивишся жахів.

– Дотепнику. – Знизавши плечима, Джонсі з усмішкою додав: – Загалом, вирішуй сам.

Генрі мовив, піднімаючи банку:

– За друзів, які не з нами.

Джонсі підняв свою.

Вони цокнулись і випили.

– Як Роберта? – поцікавився Джонсі.

Генрі всміхнувся.

– Непогано. Під час похорону я боявся…

Джонсі кивнув. Під час похорону Даддітса вони підтримували її під руки, що було дуже доречно, бо Роберта насилу трималася на ногах.

– …але зараз вона оговтується. Думає відкрити крамничку товарів для творчості. Як на мене, гарна ідея. Звичайно, вона сумує за ним. Після смерті Алфі Даддітс був її життям.

- І нашим теж, – додав Джонсі.

– Так. Мабуть.

– Мені так соромно, що ми кинули його на стільки років. У нього була лейкемія, а ми, чорт забирай, навіть не знали…

– Знали, звичайно, – коротко заперечив Генрі.

Джонсі глянув на нього, здивовано піднявши брови.

– Гей, Генрі! – гукнула Карла. – Тобі який бургер?

– Тільки не сирий! – гукнув він у відповідь.

– Слухаю, ваше величносте. Серденько, візьми малюка, а то на цю сосиску вже дивитися лячно. Забери її й відведи його до батька.

Генрі збіг сходами, вивудив Ноела з-під столу і поніс на ґанок.

– Енні! – весело пискнув півторарічний Ноел.

Генрі завмер, відчуваючи, як по спині біжить крижаний холодок. Немов його покликав привид.

- Із ії, Енні! Із ії! – Ноел для дохідливості стукнув Генрі по носі виваляною в бруді сосискою.

– Дякую, я почекаю на свій бургер, – відмовився він і продовжив шлях.

– Не іси мою осиску?

– В Енні буде своя осиска, сонечко. Може, віддаси мені оцю каку? Як тільки інші будуть готові, отримаєш нову.

Він викрутив сосиску з ручки малюка, потім посадовив його на коліна Джонсі й зайняв своє місце. До того часу, коли Джонсі закінчив виколупувати з пупка свого синочка гірчицю та кетчуп, малюк уже майже заснув.

– Що означає «знали, звичайно»? – продовжив розмову Джонсі.

– Та ну тебе, Джонсі! Може, ми кинули Даддітса або намагалися кинути, але невже ти думаєш, що він коли-небудь залишав нас? Ти віриш цьому після всього, що сталося?

Дуже повільно Джонсі похитав головою.

– Дещо забувалося, дещо ми переросли, але Річі Ґренадо нікуди не подівся. Він діяв на нас так само, як таріль родини Рейплоу – на Овена Андергілла.

Джонсі не потрібно було просити пояснити, у Вайомінгу в них було більш ніж досить часу, щоб розповісти один одному ті частини історії, яких бракувало.

– Знаєш, є старий вірш про людину, яка намагалась обігнати самого Бога. «Небесний гончак»[241] називається. Даддітс, звичайно, не був Богом, боронь Боже, але він був нашим гончаком. Ми бігли так швидко й далеко, як могли, але…

– Так і не змогли вирватися з ловця снів, еге ж? – договорив Джонсі. – Ніхто з нас так і не зумів. А потім прийшли вони. Байрум. Дурні, без мозку, спори в космічних кораблях, побудованих якоюсь іншою расою. Вони ж цим були, так? Вони всі цим були?

– Гадаю, ми ніколи цього не дізнаємося. Минулої осені ми знайшли відповідь тільки на одне запитання. Протягом століть ми дивилися на зірки й питали себе, чи самотні ми у Всесвіті. Що ж, тепер ми знаємо, що не самотні. Отака радість, правда? Джеррітсен… пам’ятаєш Джеррітсена?

Джонсі кивнув. Авжеж, він пам’ятав Террі Джеррітсена, психолога з військово-морського відомства, з тієї команди, що допитувала їх у Вайомінгу. Він іще постійно жартував з того, що дядечко Семмі постійно посилає його в таку глушину, де найближча вода – коров’ячий ставок Ларса Кілборна. Джеррітсен і Генрі стали близькими – якщо не друзями, то лише тому, що не дозволяла ситуація. Нехай із Джонсі та Генрі добре поводились, усе одно у Вайомінгу вони не лише гостювали. Зате Генрі Девлін і Террі Джеррітсен були колегами, а подібні речі завжди мають значення.

– Джеррітсен від самого початку припускав, що відповіді є на два запитання: ми не самотні у всесвіті і ми не єдині розумні істоти у Всесвіті. Я довго намагався переконати його, що другий постулат базується на хибному посиланні, наче дім, побудований на піску. Не думаю, що мені це вдалось, але я хоча б посіяв у його душі зерно сумніву. Чим би не був байрум, вони не кораблебудівники; а раса, яка створила кораблі, цілком могла зникнути. Або ж вона перетворилася на байрум.

– Сірий не був дурним.

– Став таким, тільки-но проникнув у твою голову, тут я з тобою згодний. Сірий був тобою, Джонсі. Він украв твої емоції, твої спогади, твою любов до бекону.

– Я тепер його навіть до рота не беру.

– Мене це не дивує. Він викрав твою індивідуальність, а це включало й виверти підсвідомості. Твоя любов до фільмів жахів Маріо Бави і вестернів Серджіо Леоне, усе, що в тобі збуджувалось від страху й насильства… старий, Сірий обожнював такі речі. Та й що дивного? Усе це – примітивні інструменти виживання. І як останній представник свого виду у ворожому середовищі, він хапався за будь-яке знаряддя, до якого міг дотягтися.

– Повна маячня.

Відраза до подібної ідеї була виразно написана на обличчі Генрі.

– Ні. У «Дірі в стіні» ти бачив те, що й очікував побачити, а це прибулець із «Секретних матеріалів» або «Близьких контактів третього ступеня». Ти вдихнув байрус… Я впевнений, принаймні такий фізичний контакт відбувся. Але ти виявився абсолютно несприйнятливим до нього, як і щонайменше п’ятдесят відсотків представників людської раси. Підхопив ти щось на зразок наміру, сліпої необхідності. Блін, цьому немає відповідної назви, тому що немає відповідної назви для них. Але, гадаю, він проник у тебе, бо ти вірив, що він там був.

– Хочеш сказати, – уточнив Джонсі, дивлячись поверх голівки сплячого сина, – що я ледь не знищив людство через якусь псевдовагітність?

– О ні, – заперечив Генрі. – Якби це було саме так, усе минулося б безслідно, не важче, скажімо, за… дисоціативну фугу. Але думка про Сірого застрягла в тобі, як муха в павутинні.

– У ловці снів.

– Так.

Обидва замовкли. Незабаром Карла покличе їх їсти сосиски та гамбургери, картопляний салат і кавун під блакитним щитом нескінченно прозорого неба.

- І ти хочеш сказати, що все це збіг? – запитав Джонсі. – Що вони випадково опинилися на Джефферсон-тракт саме тоді, коли там опинився я? І не тільки я. Ти й Піт з Бобром. Плюс Даддітс лише за кількасот миль на південь, не забувай. Тому що Даддітс утримував нас разом.

– Даддітс завжди був двосічним мечем, – сказав Генрі. – З одного боку – Джозі Рінкенгауер: це Даддітс-рятівник, Даддітс-герой. З іншого – Річі Ґренадо: Даддітс-убивця. Тільки щоб убивати, Даддітсу були потрібні ми. Я в цьому впевнений. Ми мали глибшу підсвідомість. Ми надавали ненависть і страх, страх того, що Річі Ґренадо дійсно дістане нас, як обіцяв. У нас завжди було більше темряви, ніж у Даддітсі. В уявленні Даддса зло – це неправильно переставляти кілочки в крибеджі, та й то він робив це більше для забави. Усе ж таки… пам’ятаєш той випадок, коли Піт натягнув Даддітсу шапку на очі і той врізався в стіну?

Джонсі пригадував… дуже невиразно. Сталося це в торговельному центрі. Коли вони були молоді й тинятися по магазинах вважалося розвагою. День інший, лайно те саме.

– Після цього дуже довго Піт незмінно програвав, коли ми грали в гру Даддітса. Даддітс завжди зменшував його очки, і ніхто нічого не запідозрив. Напевне, вважали це простим збігом, але у світлі всього, що сталося, у мене виникають певні сумніви.

– Думаєш, навіть Даддітс знав, що розплата – сука?

– Він навчився цього в нас, Джонсі.

– Даддітс дав Сірому точку опори. Точку розумової опори.

– Так, але ще він дав тобі схованку. Не забувай цього.

Ні, подумав Джонсі, цього він ніколи цього не забуде.

– З нашого боку все почалося з Даддітса, – продовжував Генрі. – Ми стали не такими, як усі, з того дня, як зустріли його. Ти й сам знаєш, що це правда. Випадок із Річі Ґренадо просто був найяскравішим, найгучнішим. Якщо згадувати наше життя, побачимо й інші приклади, я впевнений.

– Дефаньяк, – тихо промовив Джонсі.

– Це хто?

– Той студент, якого я зловив на брехні перед самим нещасним випадком. Зловив, хоча мене навіть там не було в день іспиту.

– От бачиш? Але все-таки саме Даддітс зламав цього дрібного сірого сучого сина. Скажу більше: мені здається, саме Даддітс урятував мені життя на Іст-стрит. Гадаю, цілком можливо, що коли колега Курца зазирнув у «Хамві», щоб перевірити, як ся маємо, – я маю на увазі перший раз, – у голові в нього сидів маленький Даддітс, який нашіптував: «Не хвилюйся, старий, іди у своїх справах, вони мертві».

Але Джонсі ще не розлучився з колишньою думкою.

- І ти хочеш сказати, те, що байрум встановив зв’язок з нами – не з кимось іншим, а з нами, – лише випадок? Що це такий собі збіг? Саме так вважав Джеррітсен, хоча ніколи не говорив цього вголос. Але його думка була й без того цілком зрозумілою.

– Чому ні? Чимало вчених, блискучих мислителів на кшталт Стівена Джея Ґулда[242], впевнені, що людство існує завдяки ще більш довгій і неймовірній низці збігів.

- І ти в оце віриш?

Генрі підняв руки. Він не знав, як відповісти, не звернувшись до Господа, який знову крадькома з’явився в його житті в останні кілька місяців. З чорного ходу, як виявилось, і в тиші багатьох безсонних ночей. Але невже для того, щоб хоч якось пояснити те, що трапилось, обов’язково закликати цього древнього deux ex machina[243]?

– Я вірю в те, що Даддітс – це ми, Джонсі. L’enfаnt с’еst moi… toi… tout lе mondе…[244] Раса, вид, рід; гейм, сет, матч. Ми всі, в сумі своїй, – Даддітс, і всі наші найшляхетніші прагнення – не що інше як спроба не випустити з очей жовту валізку для сніданків і вміння вдягати взуття правильним боком: «Омоу о? Омоу сіку?» А до чого зводяться наші найбільші гріхи в космічному масштабі? Неправильно порахувати чийсь криб, виставити кілочки не туди, куди треба, а потім удати з себе дурника.

Джонсі спостерігав за ним у захваті.

– Усе це або надихає, або лякає. Не можу вирішити, що саме.

– Та це й не має значення.

Трохи поміркувавши, Джонсі запитав:

– Якщо всі ми – Даддітс, хто співає нам? Хто нам співає колискову, допомагає заснути, заколисує, коли нам сумно і страшно?

– О, цим усе ще займається Бог, – відповів Генрі й мало не вилаявся. Ось знову, незважаючи на всі старання.

– То це Господь не дав останньому тхору провалитись у шахту? Тому що, якби ця тварюка опинилась у воді, Генрі…

Якщо бути точним, останнім був тхір, виведений Перлмуттером, але це дрібниця, яка, за великим рахунком, не має значення.

– Так, неприємності були б, безперечно. На кілька років закриття Фенвей-парку стало б для Бостона найменшою з проблем. Але щоб це знищило все людство? Не думаю. Ми для них – неосвоєна територія. Сірий знав це, твої зізнання під гіпнозом…

– Не треба про це.

Джонсі прослухав записи кількох сеансів і вирішив, що згода на гіпноз була його найбільшою помилкою, яку він зробив під час перебування у Вайомінгу. Чути себе в образі Сірого – а під глибоким гіпнозом ставати Сірим – було те саме, що слухати злісного привида. Часом він думав, що виявився єдиною людиною на світі, яка по-справжньому розуміла, як це – бути зґвалтованим. Деякі речі краще забути назавжди.

– Вибач.

Джонсі відмахнувся – гаразд, усе добре, – але все-таки сильно зблід.

– Просто я хочу сказати, що тією чи іншою мірою ми всі – біологічний вид, який живе у ловці снів. Мені самому не подобається, як це звучить, цей фальшивий трансценденталізм ріже слух, але для цього явища теж немає правильних слів. Колись, імовірно, ми придумаємо потрібне визначення, ну а поки згодиться й ловець снів.

Генрі повернувся й подивився назад. Джонсі зробив те саме, трохи піднявши Ноела. Над дверима котеджу висів ловець снів. Генрі привіз його в подарунок, і Джонсі негайно прибив до одвірка, як у часи вампірів селяни-католики вішали на двері розп’яття.

– Можливо, їх просто тягло до тебе, – припустив Генрі. – До нас. Так само, як квіти повертаються до сонця або як залізні ошурки шикуються в лінію, коли потрапляють у магнітне поле. Напевне, втім, важко сказати: надто відрізняється від нас байрум.

– Вони повернуться?

– О так, – відповів Генрі. – Вони або інші. – Він підняв голову до літнього блакитного неба, що ще й не думало темніти, хоча день уже наближався до завершення. Звідкись із боку водосховища долинув крик орла. – Мабуть, у цьому можна не сумніватись. Але не сьогодні.

– Хлопці! – гукнула Карла. – Обід готовий!

Генрі взяв малюка у Джонсі. На коротку мить торкнулися їхні руки, торкнулися їхні погляди, торкнулися їхні думки. На одну коротку мить вони знову побачили лінію. Генрі усміхнувся. Джонсі відповів усмішкою. Вони спустилися сходинками й пішли разом по галявині, Джонсі – трохи накульгуючи, а Генрі – з сонною дитиною на руках, і тієї миті єдиною темрявою були їхні тіні, що тяглися за ними по траві.

Ловелл, штат Мейн

29 травня 2000 року

Авторська нотатка

Я ніколи не був вдячний своїй професії більше, ніж під час роботи (16 листопада 1999 р. – 29 травня 2000 р.) над «Ловцем снів». Усі ці шість із половиною місяців я відчував великі фізичні незручності, і книга допомагала мені відволіктися. Читач побачить, що ці фізичні незручності відображені в сюжеті, але найкраще я пам’ятаю бездоганне відчуття спокою, яке ми знаходимо тільки в снах.

Багато людей допомагали мені. Одна з них – моя дружина Табіта, яка просто відмовилася погоджуватися на первинну назву цього роману, якою був «Рак». Вона заявила, що така назва потворна і взагалі це погана прикмета. З часом я перейняв її точку зору, і більше вона не називає роман «ота книжка» або «ота, про лайнотхорів».

Я також у великому боргу перед Біллом Пулою, який звозив мене до Квеббінського водосховища, і його товаришами: Пітером Балдраччі, Террі Кемпбеллом і Джо Макґінном. Ще одна група людей, яка, мабуть, вважає за краще залишитися безіменною, вивезла мене в околиці бази Національної гвардії ВПС і легковажно дозволила сісти за кермо «Хамві», запевняючи, що я на цьому чудовиську просто не зможу застрягнути, навіть якби захотів. Я не застряг. Хоча кілька разів був близький до цього. Повернувся я з голови до ніг забризканий брудом, але щасливий. Вони також попросили сказати вам, що «Хаммери» краще поводяться в бруді, ніж на снігу. Цю особливість я використав у книжці задля розвитку сюжету.

Також слід подякувати Сюзен Молдоу і Нен Ґрем зі «Скрібнер», Чаку Веррілу, редактору книжки, і Артурові Ґріну, моєму агенту. І не варто забувати про Ральфа Вічинанцу, агента з прав за кордоном, який знайшов не менш ніж шість способів сказати «Тут інфекції немає» французькою.

І останнє. Ця книжка написана за допомогою найкращого у світі текстового процесора: авторучки «Вотермен». Написання рукою чернеток настільки довгої книжки допомогло мені поринути у світ мови так, як зі мною не траплялося вже кілька років. Одного разу (коли вибило електрику) я навіть писав уночі при світлі свічки. У двадцять першому столітті такі можливості бувають дуже рідко, і тому їх потрібно цінувати.

І тим, хто дійшов до цього місця, дякую за те, що прочитали мою історію.

Стівен Кінг

Авторські права

«Вмираюча людина» («Dying Man») – автор Теодор Рьотке (Theodore Roethke), © 1956 р., «Atlantic Monthly Co.», «Пробудження» («The Waking») – автор Теодор Рьотке (Theodore Roethke), © 1953 р. Зі збірки «Вибрані вірші Теодора Рьотке» («Collected Poems of Theodore Roethke»). Надруковано з дозволу «Doubleday», підрозділ «Random House, Inc.».

«Скубі-Ду, де подівся ти?» («Scooby Doo Where Are You») – автори Девід Мук (David Mook) і Бен Ралей (Ben Raleigh), © 1969 р. (поновлено) «Mook Bros. West Ben Raleigh Music Co.». У Сполучених Штатах від імені «Mook Bros. West» правами розпоряджається «Warner-Tamerlane Publishing Corp.», усі права збережено. У Сполучених Штатах від імені «Ben Raleigh Music Co.» правами розпоряджається «Wise Brothers Music LLC», усі права збережено. Права у всьому світі за винятком Сполучених Штатів, контролює «Unichappell Music, Inc.». Усі права збережено. Використано з дозволу. «Warner Brothers Publications U.S. Inc.», Маямі, Флорида, 33014.

«Співчуття дияволові» («Sympathy for the Devil») – слова і музика: Мік Джаґґер (Mick Jagger) і Кіт Річардз (Keith Richards), © 1968 р., поновлено 1996 р., «ABKCO Music Inc.».

«Ставок Макелліґота» («McElligots Pool») – автор Доктор Сьюз™ (Dr. Seuss™). Авторське право належить «Dr. Seuss Enterprises L.R.» 1947 р., поновлено 1975 р., передруковано з дозволу «Random House, Inc.».

«Я морж» («I Am the Walrus») – автори Джон Леннон (John Lennon) і Пол Маккартні (Paul McCartney), © 1967 «Sony/ATV Tunes, LLC». Усіма правами розпоряджається «Sony/ATV Music Publishing», 8 М’юзік-сквер, Зах. Нашвілл, Теннессі 37203.

«Так, ми можем, можем» («Yes We Can Can») – слова і музика: Аллен Тусант (Allen Toussaint), © 1970 (поновлено 1998 р.), 1973 р. «SCREEN GEMS-EMI INC.». Усі права збережено. Міжнародне авторське право збережено. Використано з дозволу.

«Той, кого там не було» («The Man Who Wasn’t There») – автор Г’юз Мірнс (Hughes Mearns), © 1925, «Doubleday Co.» використано з дозволу Петри Кабо (Petra Cabot).

notes

Примітки

1

«Волосся янгола» – феномен, неодноразово описаний уфологами: павутиноподібна драглиста речовина, що її інколи виявляли на територіях, над якими спостерігали НЛО. За певний час субстанція зникає.

2

«The Ventures» – американський гурт, заснований у 1958 році. Відомий виконанням інструментальних рок-композицій.

3

Clyde Jackson Browne – американський вокаліст, гітарист, клавішник, композитор, автор текстів, продюсер.

4

5 футів 10 дюймів = 178 см.

5

«Rexall» – північноамериканська мережа аптек.

6

«Redbook» – «Червона книга», щотижневий огляд роздрібних продажів, у якому публікуються статистичні дані з великих супермаркетів.

7

5 футів 7 дюймів = 170 см.

8

420 фунтів = 190 кг.

9

Фраза з реклами вафель.

10

300 фунтів = 136 кг.

11

190 фунтів = 86 кг.

12

Ricki Pamela Lake – американська актриса і ведуча власного ток-шоу.

13

80-100 фунтів = 36–45 кг.

14

«M1 Garand» – американська самозарядна рушниця.

15

70 ярдів = 64 м.

16

8 унцій = 228 г.

17

10 футів = 3 м.

18

6 футів 2 дюйми = 188 см.

19

30°F = -1°C.

20

–20°F = -29°C.

21

6-8 дюймів = 15–20 см.

22

50 миль = 80 км.

23

5 футів 6 дюймів = 168 см.

24

Трибли (tribbles) – у серіалі «Зоряний шлях»: невеликі пухнасті істоти кулястої форми, що мають чарівну зовнішність.

25

Euell Gibbons – відомий американський натураліст і письменник, який пропагував натуральне харчування.

26

170 фунтів = 77 кг.

27

25°F = -4°C.

28

«Mad» – американський сатиричний журнал, випускається з 1952 року.

29

60 миль за годину = 96,5 км/год.

30

22,2 милі = 35,7 км.

31

100 футів = 30 м.

32

3 дюйми = 7,5 см.

33

Garth Brooks, Shania Twain – популярні виконавці кантрі-музики.

34

10 миль = 16 км.

35

Крибедж – картярська гра на набирання очок, підрахунок яких ведуть на спеціальній дошці з кілочками.

36

«Bicycle Playing Cards» – популярна марка гральних карт, випускаються з 1885 року. Символом цієї марки є велосипед (bicycle).

37

75 футів = 23 м.

38

400 фунтів = 181 кг.

39

1,5 милі = 2,4 км.

40

50 ярдів = 46 м.

41

Tom T. Hall – американський письменник і кантрі-співак. «I Like Beer» («Я люблю пиво») – одна з його найвідоміших пісень.

42

Раніше в англомовних країнах монголоїдами називали людей із хворобою Дауна. Зараз цей термін вважається образливим.

43

Настільна гра з фішками та кубиками на складному ігровому полі.

44

«KC and the Sunshine Band» – американський музичний гурт. Був утворений у Флориді в 1973 році, працював у жанрах фанку та диско. Пісня цього гурту «That’s the Way I Like It» («Так мені подобається») у 1975 році очолила хіт-парад журналу «Billboard».

45

Arthur Herbert Fonzarelli (Фонз, Фонзі) – харизматичний персонаж американського комедійного телесеріалу «Щасливі дні». Роль виконував актор Генрі Вінклер.

46

Farrah Leni Fawcett – американська актриса, яка отримала всесвітню популярність після ролі в телесеріалі «Ангели Чарлі».

47

Імовірно, автор має на увазі фільм 1978 року «The Norseman» («Вікінг»), у якому розповідається про те, як в ХІ столітті група вікінгів вирушає до Америки на пошуки зниклого короля. Одного з вікінгів грав чорношкірий актор.

48

Переінакшені слова старовинної англійської дитячої пісеньки «Ride a cock horse to Banbury Cross» («Скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері»).

49

«It’s a Small World After All» – один з атракціонів у Диснейленді, у якому ляльки, які репрезентують різні народи світу, співають пісню з тією ж назвою.

50

Мається на увазі фільм 1956 року «Вторгнення викрадачів тіл».

51

100 фунтів = 45 кг.

52

6 футів 5 дюймів = 195 см.

53

Початок пісеньки з мультсеріалу «Скубі-Ду». Перші строчки звучать так: «Скубі-убі-Ду, де подівся ти? Є в нас справ багато. Скубі-убі-Ду, нам допоможи! Будемо чекати».

54

15 футів = 4,5 м.

55

1 фут = 30 см.

56

Мається на увазі мюзикл «Звуки музики» («The Sound of Music»), в основу якого покладено історію родини фон Траппів.

57

«ZaRex» – солодкий фруктовий сироп, який можна розводити водою або додавати до інших напоїв.

58

60 ярдів = 55 м.

59

6-8 дюймів = 15–20 см.

60

20 футів = 6 м.

61

«ET phone home» – фраза з фільму Стівена Спілберґа «Інопланетянин».

62

«TV Guide» – щотижневий журнал, що публікує програму телепередач та оглядові статті на тему телебачення й культури.

63

«The Sopranos» – американський кримінально-драматичний серіал. Транслювався на каналі HBO з 1999 до 2007 року.

64

Arthur Garfunkel – американський співак, який здобув популярність, виступаючи в складі дуету «Simon and Garfunkel».

65

50 ярдів = 45 м.

66

Не ображайте нас (фр.).

67

Будь ласка! Не ображайте нас! Не чіпайте нас, ми беззахисні (фр.).

68

Walter Cronkite – американський тележурналіст і телеведучий, протягом дев’ятнадцяти років вів вечірні новини на телеканалі CBS.

69

Jack Webb – американський актор, телепродюсер, режисер і сценарист.

70

Тут інфекції немає (фр.).

71

6 футів 6 дюймів = 1,98 м.

72

70 фунтів = 32 кг.

73

Одну секунду (італ.).

74

Maximilian Delphinius Berlitz – німецький і американський лінгвіст і педагог, розробник популярної методики навчання іноземних мов на основі повного занурення учня в середовище мови, яку він вивчає.

75

Tom Brokaw – американський телеведучий, журналіст, головний редактор нічних новин (NBC) з 1982 до 2004 року.

76

Rich Little – канадський артист і пародист.

77

«Jeopardy!» – телевізійна вікторина. Уперше з’явилася на екрані 30 березня 1964 року на каналі NBC у США.

78

«Boeing CH-47 Chinook» («Чинук») – американський важкий військово-транспортний вертоліт. Широко використовується армією США з початку 1960-х років.

79

«Bell OH-58 Kiowa» – американський легкий вертоліт. З 1969 року застосовується армією США.

80

Eddie Vedder – лідер гурту «Pearl Jam».

81

David Letterman – ведучий популярної в Америці програми «Вечірнє шоу з Девідом Леттерманом» на телеканалі CBS.

82

«Jar of Flies» – третій студійний міні-альбом американського рок-гурту «Alice in Chains».

83

William Laws Calley, Jr – офіцер американської армії, який брав участь у знищенні мирних мешканців села Мілана під час війни США у В’єтнамі. Був засуджений і зізнався в убивстві двадцяти двох мирних мешканців.

84

«Alice’s Restaurant Massacree» – сатирична пісня американського фолк-співака Арло Ґатрі, а також знятий за нею однойменний комедійний фільм.

85

200 ярдів = 183 м.

86

На розташованому в місті Пасадіна стадіоні з 1902 року проводиться щорічний матч найкращих команд студентського американського футболу.

87

50 ярдів = 46 м.

88

4 фути = 1,2 м.

89

Тут і далі Генрі цитує пісню «I Am the Walrus» гурту «The Beatles».

90

Edwin Thomas Booth – відомий американський актор ХІХ ст. У наш час найчастіше згадується як брат Джона Вілкса Бута, убивці президента Лінкольна.

91

Alistair MacLean – британський письменник, автор численних гостросюжетних романів морської та шпигунської тематики, багато з яких екранізовано.

92

Al Jolson – американський актор, зірка Бродвею 1920-х років.

93

Мається на увазі 39-й президент США Джиммі Картер, який у молодості займався вирощуванням арахісу.

94

Друже мій (фр.).

95

«Wonder Bread» – північноамериканська марка хліба. Хліб із цією назвою одним із перших почали продавати нарізаним.

96

Генрі згадує вірш Роберта Фроста «Інша дорога», але помиляється з порою року. Насправді перший рядок звучить так: «В осінньому лісі на роздоріжжі».

97

Висновок, що не відповідає засновкам (лат.).

98

10 футів = 3 м.

99

Чарльз – річка у штаті Массачусетс, розділяє міста Бостон і Кембридж.

100

«Here Comes the Sun» – пісня Джорджа Гаррісона з альбому «The Beatles» «Abbey Road».

101

Массачусетський технологічний інститут.

102

«These Foolish Things (Remind Me of You)» – популярна джазова композиція.

103

Що й потрібно було довести (лат.).

104

Lawrence Welk – відомий американський музикант і телеведучий.

105

Мається на увазі людина-яйце Шалам-Балам із «Аліси в Задзеркаллі».

106

Боузер (також відомий як Король Купа) – персонаж відеогри і головний негативний герой серії відеоігор «Mario». Має вигляд злостивої черепахоподібної істоти.

107

Очевидно, автор посилається на американський фільм жахів 1978 року «Магія». Фільм оповідає про ілюзіоніста й черевомовця, який божеволіє під впливом своєї ляльки і тікає в гори Катскіллс.

108

Хай живе відмінність (фр.).

109

Мається на увазі відома дитяча пісенька і гра-лічилка «The Farmer in the Dell», у якій учасники вибувають ланцюжком фермер – дружина – дитина – няня – корова – собака – кішка – мишка і сир, який залишається на самоті.

110

I-95 – міжштатова автомагістраль у Сполучених Штатах Америки.

111

Бойскаут першого ступеня.

112

Bruce Dern – американський кіноактор, почав зніматись у 1960-х роках.

113

Мається на увазі фільм «Паттон» (1970), у якому актор Джордж Кемпбелл Скотт зіграв американського генерала Джорджа Паттона.

114

Риба (фр.).

115

Тут: Земля (лат.).

116

У 1963 році в Оксфорді, штат Міссісіпі, відбулися масові заворушення і зіткнення між урядовими силами і південними сегрегаціоністами, які протестували проти зарахування Джеймса Мередіта, чорношкірого військового ветерана, до Міссісіпського університету.

117

Курц навмисне або випадково плутає мови. Вираз mano a mano – іспанський і означає «рука до руки», тобто в цьому разі – без сторонніх.

118

20 ярдів = 18 м.

119

Pillsbury Doughboy – рекламний персонаж і товарний знак компанії «Pillsbury». Має вигляд анімованої фігурки з тіста в кухарському ковпачку.

120

«Timex» – американський годинник.

121

Секретна військова база на півдні штату Невада.

122

«On the Good Ship Lollipop» – пісня з кінофільму «Сяйливі оченята» (1934), у якому її виконала шестирічна актриса Ширлі Темпл.

123

Мері Маллон, також відома як Тифозна Мері, – перша людина в США, яку було визнано здоровим рознощиком черевного тифу. За час роботи кухарем заразила сорок сім осіб, троє з яких померли.

124

«Kmart» – мережа недорогих магазинів, одна з найбільших у США.

125

Соната (залеплон) – снодійний, седативний препарат.

126

«Good night, Mrs. Calabash, wherever you are» – фраза, якою закінчував свої радіопередачі славнозвісний американський співак, актор і комік Джиммі Дуранте.

127

Автор змінює батьківщину Анни Сейдж. Насправді вона була родом із Румунії.

128

200-300 ярдів = 180–270 м.

129

10 футів = 3 м.

130

Franz Anton Mesmer – славнозвісний гіпнотизер XVIII – початку ХІХ століття.

131

30 футів = 9 м.

132

«Sears» – велика американська мережа магазинів роздрібної торгівлі.

133

Рамі – картярська гра, мета якої – викласти карти в певних комбінаціях.

134

«Божевільні вісімки» – гра, у якій гравці викладають карти по черзі за принципом, подібним до доміно (універсальною картою є вісімка).

135

До нескінченності (лат.). Ідеться про віршик Джонатана Свіфта: «Бліх кусають блошенята, / Тих – якісь свої дрібнята, / Й лік вести цим паразитам / Ми могли б ad infinitum».

136

3 дюйми = 7,5 см.

137

Гора Шайєнн – гора в штаті Колорадо. Усередині неї в спеціальному бункері розташований Центр об’єднаної системи протиповітряної і протикосмічної оборони Північної Америки.

138

«MH-6 Little Bird» – американський легкий багатоцільовий гелікоптер, використовується у війську для виконання різних тактичних завдань.

139

Масове вбивство цивільного населення в сільській громаді Мілай – військовий злочин, скоєний американськими солдатами під час війни у В’єтнамі.

140

Синку (фр.).

141

Матері й батькові (фр.).

142

«Musterole» – знеболювальна мазь, рекомендується для втирання в разі застудних захворювань, м’язових болів і артритів.

143

«Cheerios», «Shredded Wheat» – марки солодких подушечок.

144

100-110 °F = +38… +43 °C.

145

Фірма Карріера та Айвза у ХІХ ст., до поширення фотографії, друкувала яскраві зображення різних цікавих сцен із життя на зразок «Катання на ковзанах у Центральному парку», «Звільнення паровоза зі снігового полону» тощо.

146

Банші – фольклорний персонаж, привид-плакальник, чиї завивання під вікном віщують смерть когось у домі.

147

50 миль на годину = 80 км/год.

148

5 футів = 1,5 м.

149

«Dysart’s» – американська мережа закусочних і ресторанів.

150

John Wayne Gacy, Jr – американський серійний убивця, також відомий як «убивця-клоун». На його рахунку тридцять три жертви, у тому числі кілька підлітків. Джон Вейн Ґейсі став прототипом клоуна Пеннівайза в іншому романі Стівена Кінга «Воно». У тому ж романі діють Білл, Бен, Бев, Едді, Річі, Стен, Майк, імена яких зазначені на вищезгаданому п’єдесталі.

151

Спосіб дій (лат.).

152

Відкидне шкіряне крісло з підголовником і окремою підставкою для ніг. Конструкція дизайнера Чарльза Імса.

153

Pedro Martіnez – американський бейсболіст домініканського походження.

154

United States Marine Corps – морська піхота США.

155

Те саме, що Дядько Сем, – узагальнена назва уряду Сполучених Штатів.

156

Чоловіча сорочка в африканському стилі.

157

«Some Enchanted Evening» – відома пісня з мюзиклу «Південь Тихого океану» Роджерса і Гаммерстайна.

158

Fred Waring – популярний американський музикант, керівник оркестру, радіо- й телеведучий.

159

0°F = -18°C.

160

«Rogaine» – засіб проти облисіння.

161

20 ярдів = 18 м.

162

«Evian» – французька мінеральна вода преміум-класу.

163

Овен жартома називає стрільців не «мушкетери», а «мишкетери». Мишкетери – учасники американської телевізійної програми «Клуб Міккі Мауса», яка транслювалася з 1955 до 1996 року.

164

Annie Oakley – американська снайперка, світова знаменитість кінця XIX – початку XX століття.

165

«Firehouse Five Plus Two» – популярна в 1950-х роках джазовий гурт, до якого входили працівники студії Волта Диснея.

166

35 миль/год = 56 км/год.

167

4 милі = 6,5 км.

168

Pogo – герой американських сатиричних коміксів, антропоморфний опосум.

169

Військова версія автомобіля «Хаммер», перебуває на озброєнні армії США.

170

20 футів = 6 м.

171

150 ярдів = 137 м.

172

Команда супергероїв, яка з’являється в коміксах видавництва «DC Comics».

173

«The Fantasticks» – популярний в Америці мюзикл Гарві Шмідта і Тома Джонса за романом Едмона Ростана «Романтики».

174

«G.I.Joe» – лінія іграшкових фігурок солдатиків.

175

Брати Френк і Джо Гарді – детективи-аматори, персонажі серії дитячих книжок, яка виходить у США з 1927 року. Денні Данн – персонаж серії науково-фантастичних і пригодницьких книжок, які написали Реймонд Абрашкін і Джей Вільямс.

176

New Deal – економічна політика, яку проводила адміністрація президента Рузвельта для стимулювання економіки США під час Великої депресії.

177

10 футів = 3 м.

178

Oprah Winfrey – знаменита американська телеведуча й медіамагнатка. У 1986–2011 роках вела своє ток-шоу «Шоу Опри Вінфрі».

179

Місто на сході штату Канзас.

180

«Farm Aid» – щорічний музичний фестиваль, який організував легендарний кантрі-виконавець Віллі Нельсон із метою збирання коштів для американських фермерів.

181

«Allis-Chalmers» – американська компанія з виробництва промислового обладнання.

182

Фраза «дорогоцінні тілесні соки» і концепція зараження води фігурують у сатиричному антимілітаристському фільмі Стенлі Кубрика «Доктор Стрейнджлав, або Як я перестав боятись і полюбив бомбу».

183

50 миль = 80 км.

184

40 миль/год = 64 км/год.

185

Цитата з Омара Хайяма.

186

35 миль/год = 56 км/год.

187

Найбільш доречне слово (фр.).

188

40 миль = 64 км.

189

100 миль = 161 км; 2 милі = 3,2 км.

190

20 футів = 6 м.

191

«O Canada» – гімн Канади.

192

Персонажі оповідання Едґара По «Барильце амонтильядо».

193

«Donovan’s Brain» – американський фільм жахів 1953 року, знятий за однойменним романом Курта Сіодмака.

194

Pecos Bill – персонаж американських казок.

195

Так собі (фр.).

196

60 миль/год = 96 км/год.

197

70 миль/год = 113 км/год.

198

Kenneth Bruce Gorelick – американський саксофоніст, входить у десятку артистів, чиї альбоми найкраще продаються в усьому світі.

199

Федеральна комісія зв’язку.

200

Ідеться про те, що результати президентських виборів 2000 року були визначені голосуванням виборців Флориди.

201

Порося Поркі – персонаж мультфільмів.

202

Серія катастрофічних пилових бур, які пройшли територією США й Канади в 30-х роках XX століття і викликали масовий відтік населення з розташованих у преріях штатів.

203

55 миль = 88 км.

204

75 миль = 120 км.

205

20 миль = 32 км.

206

Bay State – інша назва штату Массачусетс.

207

Ратґерський університет, найбільший вищий навчальний заклад штату Нью-Джерсі.

208

«Hertz» – велика американська компанія з прокату автомобілів.

209

Міжнародний аеропорт імені генерала Лоґана в Бостоні.

210

13 футів = 4 м, 11 футів = 3,35 м.

211

125 футів = 38 м.

212

47-поверховий готель на Мангеттені.

213

З роману Томаса Вулфа «Поглянь на дім свій, янголе».

214

Patty Loveless (справжнє ім’я Петті Лі Ремі) – популярна американська кантрі-співачка.

215

Сецесія – вихід південних штатів США з Союзу в 1860–1861 роках, після чого почалася Громадянська війна.

216

Персонаж роману Джона Стейнбека «Грона гніву».

217

Окефенокі – величезне болото на межі штату Флорида (слововживання відсилає до того самого факту, що й вищезгадане «флоридське президентство»).

218

Прізвисько Рональда Рейґана, яке закріпилося за ним із 1940 року, коли він зіграв знаменитого футболіста Джорджа Ґіппера в біографічній стрічці «Ньют Рокні – справжній американець».

219

Так (ісп.).

220

Алкогольний напій, популярний у Новій Англії, особливо в Мейні, де впродовж останніх двадцяти років продавався найкраще з-поміж усіх алкогольних напоїв.

221

18 миль = 29 км.

222

«Skoal» – марка жувального тютюну.

223

«Holsum Bread» – американська марка хліба, який продається нарізаним.

224

100 футів = 30 м.

225

21 серпня 1863 року Вільям Квонтрілл із загоном південців у кількості 448 осіб напав на місто Лоуренс у штаті Канзас, жителі якого активно виступали за скасування рабства. Загін знищив майже половину будинків у місті, було вбито 142 людини.

226

30 футів = 9 м.

227

4 фути = 1,2 м.

228

Фраза з реклами м’ятних таблеток «Certs», одного з найпопулярніших в Америці освіжувачів дихання.

229

120 фунтів = 54 кг.

230

Ґеттісбурґ – місто в штаті Пенсільванія, де 1–3 липня 1863 року відбулася найкривавіша битва за всю Громадянську війну в США.

231

Рядок із пісні «Співчуття дияволові», у цьому фрагменті йдеться про революцію в Росії та вбивство царської сім’ї.

232

Мауріц Корнеліс Ешер – нідерландський художник-графік, відомий своїми літографіями та гравюрами, в яких дослідив особливості психологічного сприйняття складних тривимірних форм і простору.

233

В.Шекспір «Макбет», акт 1, сцена 7 (переклад: Б.Тен за участі В.Гуменюка).

234

Тетербол – гра для двох учасників, які по черзі б’ють по прив’язаному до жердини м’ячу, один за годинниковою стрілкою, другий – проти. Перемагає той, хто першим закрутить м’яч навколо жердини в бік суперника.

235

«Good-night, sweet prince» – слова з Шекспірового «Гамлета», акт 5, сцена 2.

236

Wyatt Earp – легендарний шериф і картяр часів освоєння Дикого Заходу, герой численних вестернів.

237

Тут автор змішує персонажа серії японських фантастичних фільмів про гігантську летючу черепаху на ім’я Ґамера і назву американського фільму жахів 1958 року «Воно! Жах із космосу».

238

З книги Нормана Макліна «Молоді люди і вогонь».

239

«Dr. Strangelove» – американська чорна комедія з сатиричним зображенням мілітаризму і початку ядерної війни.

240

Mario Bava – італійський режисер і оператор «золотої доби» італійського горрор-кінематографу.

241

Містична поема англійського поета Френсіса Томпсона.

242

Stephen Jay Gould – американський біолог, історик науки і один із найпопулярніших авторів у науково-популярному жанрі.

243

Бог з машини (лат.).

244

Дитина – це я… ти… весь світ… (фр.).