Кевін Баррі

Місто Боуган

Олівії Сміт

Частина 1. Жовтень

Природа розладу

Не знаю, що з нами не так, але йде все це від ріки. Тут навіть сперечатися ні про що: душок погані в міському повітрі — це все від річки душок. Я про річку Боуган. Злостиві чорні хвилі з ревом накочуються з Великої Пустки, місто проростає з них, як піна, і назване воно на честь річки: місто Боуган.

Він ішов уздовж доків і дихав солодким тліном річки. На боуганському узбережжі перевалило за північ. Кроки в нього були рівні — спокійний, неквапний ритм підошов об бруківку; портові ліхтарі вночі світилися зеленим, кольором сумних снів. Ревіння води зливалося Гартнеттові з двигтінням власної крові, а коли він проминув торгові ряди, уздовж берега завили сторожові пси. Погляньте на псів: шерсть на загривках наїжачена, у жовтих очах лють.

Це виття псів сповістило про його наближення.

Спостерігали за ним здалека — по той бік, у Димополі, двоє кін-полісейських напували з жолоба своїх гнідих. Це вони щойно з місця мокрухи.

— А видиш? — сказав один. — Альбінос сраний.

— Хоч годинник за ним звіряй, — сказав другий.

Хтось звав його Альбіносом, хтось — Цибатим, і це якраз він заправляв Гартнеттовими Стилягами.

Він звернув від доків на Манівці, на сумнозвісні боуганські Манівці, лабіринт невсипущого зла, бездонну павутину вулиць. І з виду він був, як і належить на Манівцях: мартопляс і чепурун, у дженджуристому плащі поверх світло-сірого італьського мохерового костюма. Зуби в нього — що той цвинтар, де постаралися хулігани, але кожен несе свій хрест. Португальські черевики ручної роботи відбивали ритм, і наголос падав на гроші, акцент був такий.

Статки заробив тяжкою працею, ви не уявляєте, що ми тут, у Боугані, можемо розказати про Логана Гартнетта.

Вогкі площі Манівців розкривалися несподівано, як рот у позіхах, і Логан проминав їх усі. Які тільки юродиві не вештаються глибинами Манівців серед ночі. Його проводили поглядом і опускали очі на свої черевики чи міхи з кріпленим вином — з Цибатим воліли не зустрічатися поглядом. Як не дивно, ми його й боялися, і пишалися ним — і те, і те. Він знає, як триматися, кажуть про таких у нас, у Боугані. Він завжди випростаний і гордий, і не дивиться ані направо, ані наліво, тільки вперед, а плечі розведе, як генерал. Він крокував арабською в’яззю вуличок і завулків, з яких сплітаються Манівці, а шкіряні підошви його португальських черевиків виляскували по бруківці.

Так, у цьому лабіринті Логан був у своїй стихії. Тіней він не боявся, матерію місця знав, вивчив усі до одного вигини й повороти.

Дженні Цзинь чекала на нього під глодом на 98-й площі.

Він рушив до дівчини, і вона, ще не піднімаючи голови, вже з самого тільки звуку кроків зрозуміла, хто прийшов. Він усе одно їй посміхнувся хитруватою і довготерплячою посмішечкою, мовби хотів сказати: «А ти все за своє, Дженні?», — і сів на лавці біля неї. А потім накрив долонею її крихітні, вразливі, смертоносні ручки.

Вся лавочка була обшкрябана іменами покійних закоханих.

— Ну, дівонько? — спитав він.

— Той мудозвон, якого прирізали у Димополі, — це К’юзак із Висоток, — сказала вона.

— Нарвався він, Джен?

— А вони завжди нариваються, К’юзаки ці.

Логан стиснув губи у посмішці на знак згоди.

— К’юзаки здавна шахраюваті, дівчинко.

Дженні того року виповнилося сімнадцять, але мудра була не по літах. Обережна, от вона яка була: ще та штучка у низьких джинсах і черевиках на танкетці. Фарбоване пасмами волосся ананасилося в сіточці, зібране у високу ґульку. Вона вийняла хабарик із кишені на цицьці — на ній біла вінілова курточка на блискавці — й підкурила.

— У мене отам за мостом, містере Г., клопотів і так хоч засраною лопатою їж.

— Знаю.

— А тепер ще К’юзаки надуються і надумають мстити. Ну а мені, мєжду прочим, типу, що з того? Та Димополю тільки не хватало, щоб виводок цих мудаків зараз позлазив зі своїх Висоток.

— К’юзаки завжди багато говорять, а мало роблять, Дженні.

— А я, Г., боюся, шо цього разу розмовами не кончиться. Там, над Висотками, К’юзаки, кажуть, три панельки за’мають, а три панельки — це до холери кончєних, яких хлібом не годуй, а дай кулаками помахать, січете?

— Більш ніж, Дженні.

Така в Боугані славна традиція, що клани з Північних Висоток на ножах із кланами з Манівців. Логан керував Манівцями, манівцівський до шпику кісток, і того року саме він був наймогутнішою владою в місті. Аж ось К’юзаки почали вбиватися в силу й зухвальство на своїх Висотках.

— Ну, шо будем мутить, Логане?

Дженні була метка. Таке поколіннями плекають, Цзині — давня димопільська порода. У Димополі були й лупанарі, і травники, і фетиш-салони, і монопольки, і наколочні, й дурман-контори, й китайські ресторани. Димопіль лежав по той бік мосту від Манівців, ген за річкою Боуган: але Гартнеттові Стиляги заправляли й там. А тепер К’юзаки почали нариватися.

— Думаю, треба чимшвидше їм показати, що до чого, Дженні-солодушко.

— Бо вони все ‘дно спустяться, типу того?

— О, навіть не сумнівайся, дівчинко. Спустяться з піною на губах. То чого б не заставити їх спуститися швидше?

Вона обдумала цю тактику.

— Поки вони ше не готові піти на ми, так думаєш? Зіграти, типу, на їхній гордості? Типу: шо там, Стиляги, зарвалися? Тут або око за око, К’юзи, або у вас кишка тонка, типу того?

Логан посміхнувся.

— Ти особлива дитина, Дженні Цзинь.

Від компліменту вона насупилася.

— Красне тобі дякую, Г. К’юзаки, канєш, ващє сюда потикатися не повинні, січеш? Що нам до цих мудаків із Висоток? Чого це вони здуру надулися й губу розкатали, щоб робити вилазки у Допіль? Чого це вони вдруг такі хоробрі — от шо тре питати.

— Ти про що, Дженні?

— Я про то, шо вони слабкість, типу, чують. Думають, шо тобі зараз не до Стиляг.

— А що ж мені ще робити?

Дженні холодно поглянула на нього і зустрілася з ним очима.

— Це не мені судить, містере Гартнетте, пане.

Він усміхнувся й підвівся з лавочки. Відколи він накрив долонею пальці дівчини, в них не виникло й краплі тепла.

— Шо, думаєш підрізать ше К’юзаків? — спитала вона.

Він побіжно озирнувся на неї, і той погляд сказав усе.

— Це ти певен, Г.? Знов у Боугані, типу, зима на крові?

Посмішка сіра-пресіра, всі його сили в тій посмішці.

— Треба ж якось гаяти довгі старі ночі.

І Логан Гартнетт вирішив, що Цзинь варто тримати на оці. У місті, спраглому крові, ніколи не знати, звідки прийде загроза. Він крокував крізь сутінки Манівців. Вулиці зі старою забудовою вузькі, з прямовисними стінами з обох боків, погано освітлені, а через стрімкі скелі навколо здається, що Манівці ще й оточені мурами. Місто наше постало на крутих берегах річки Боуган, що витворюють тут каньйон. Вулиці скочуються до річки, і вона, стрімка і чорна, як болота, що її живлять, шумить унизу чи не кожного завулка, а за кілька кілометрів далі омиває останні кручі і вливається в буркотливий океан. Океан зі самого міста не видно, але озоновий дух його близькості відчувається в зірваному, ніби захриплому повітрі.

І все таке понуре, як буває тільки на заході Ірландії.

Стиляжний бос Гартнетт звернув у певний завулок, блиснув через плече поглядом, мов ножем, — не забуваймо про обережність, а тоді прослизнув у якісь двері. Він тричі натиснув на мідну кнопку дзвінка, спинився, натиснув ще двічі. Зауважив, що зверху з одвірка спускається на павутинці павук, і потішився його зваженим, керованим падінням. Щось хлопака пізно, бо ж уже жовтень, місто стоїть у сутінковому настрої. З-за дверей почулося вовтуження, хтось відсунув кришку вічка й заступив його своєю зіницею — несподівана з’ява, а тоді клацнув і відімкнувся замок, і червоні металеві двері з рипінням — хррррип! — ковзнули вбік у пазах. Треба змастити, подумав Логан, коли перед ним уже стояв Томмі-Мен. Цей куций, як редька, чоловічок із кошлатими грудьми уклонився й пошепки висловив свою повагу.

— Так і думав, що ви особисто прийдете, пане Гартнетте. Годину вже чекаю.

— Кажуть, від рутини до безумства — один крок, Томмі.

— Та шо тільки не мелють, пане Гартнетте.

Він відповів Менові блідою усмішкою, відступив убік, рішуче потягнув двері назад — хриииип! — а тоді чоловіки рушили вузьким коридором. Яскраво-червоні стіни запотіли, як на диско, і справді, колись саме диско тут і проводили, ось тільки будівлю давно вже перепрофілювали.

Дні диско в Боугані давно минули.

— Як там поживає ваша жіночка-дамочка, містере Г.?

— Дуже добре, Томмі, а чом би то їй мало бути недобре?

Посмішка в Альбіноса вмить стала напружена, і Мен злякався. І замислився.

— Та просто питаю, містере Г.

— Що ж, спасибі, що спитав, Томмі. Я передам їй твої вітання.

Його очі на мить заволокло пеленою, а тоді коридор загнувся, крутнувся й вивів їх у тьмяно освітлену нору, загуслу від тихих опівнічних голосів.

Це — ресторан «На вечерю» Томмі.

Тут, у Боугані, здибаються сильні світу сього.

Уздовж стін зали стоять лави, підбиті червоним оксамитом. На лавах сидять дебелі хлопаки з важкими щелепами, вдячні за такі півпотемки. Це — місцеві купці, охочі до лаку для волосся, міцної випивки та насичених жирів.

— Пиворізи та баболюби всі до одного, — кинув Логан достатньо голосно, аби ті, хто хоче почути, почули.

По той бік зали було видно вишуканий бар із мідними ручками. Логан велично поплив по лакованому паркету туди, а Томмі-Мен кинувся, аби його випередити, й пірнув під дверцята бару, показавши свій горбик, який заробив, ревно вишуровуючи паркет. Він схопив рушник і поквапом заново витер шинквас там, де щоночі сідав Логан.

— Ти там уже рівчак вичовгав, Томмі.

Логан скинув пальто й повісив на гачок під ручкою бару. Тут усі й побачили перламутрове руків’я шкальпера з бірюзовою інкрустацією: Цибатий його зумисне заткнув за пояс так, аби, коли піджак задереться, ніж привертав увагу. Він пригладив мохер свого італьського костюма і смикнув ниточку, що вибилася. Мрійливо провів великим пальцем по гострій, як у суперзірки, вилиці.

— То що, Томмі, все, як завжди?

Отут Мен таки стрепенувся.

— Я питаю, чи ходять тут слихи, Томмі.

— А, зводи та переводи, та як завжди, містере Гартнетте.

— Так?

— Хто на кого зуб точе. Хто до кого піддобряється. Хто до чого доскакався.

Логан перехилився через шинквас і трохи знизив голос.

— А ззовні, про Велику Пустку, доходять зводи та переводи, Томмі?

Мен прекрасно знав, про що Логанові йдеться — поговір уже пішов.

— То ви, знач, чули про ті зводи та переводи?

— Це ж про які, Томмі?

— Та про такого собі… одного, якого там бачили.

— Скажи ім’я, Томмі.

— Та то пусті балаки, містере Гартнетте.

— Скажи.

— То просто ім’я, містере Гартнетте.

— Скажи, Томмі.

Мен крутнувся, оглядаючи кімнату: нерви в нього ні к чорту.

— Ґант Бродрік, — сказав він.

Логан, передразнюючи Мена, аж затремтів, як те дівчисько, а тоді затарабанив пальцями по шинквасу, вистукуючи швидку мелодію.

— Спочатку К’юзаки, тепер ще й Ґант, — промовив він. — Мабуть, у минулому житті я капітально обісрався. Як думаєш, Томе?

Томмі-Мен усміхнувся і зітхнув.

— Може, і в цьому житті, пане Г.?

— А ти в нас зухвалець, Томмі. Молодець.

Мен, наскільки зумів, прояснішав.

— Шо, жижки трясуться, сер?

— Трясуться, та не від того, Томмі.

Мен повісив на цвяшок ганчірочку, якою витирав шинквас, і свиснув, не дуже вдало симулюючи легковажність. Його обличчя відображало настрої в залі, всі течії й нюанси розмов, які вирували навколо. Для Логана він став барометром міських настроїв. Боуган розкусити не так просто. Це місце відрізане від світу й затяте, та й до того ж ми схильні до вибухів гніву й веселощів, а тому непередбачувані. Мен нервово тарабанив по паркету носаком черевика, але тримався бадьоро.

— Ну, в чому турботи будем топити, містере Гартнетте?

Логан на мить замислився. Він підвів погляд на вентилятор під стелею, що стоїчно рубав блакитний дим.

— Подай-но мені тузин тих твоїх устриць, — сказав, — і чесну мірку «Джона Джеймсона».

Мен схвально кивнув і взявся за роботу.

— Жити треба на повну, містере Гартнетте.

— Точно, Томмі. Інакше яка різниця між нами й худобою на полях?

Повернення Ґанта

Цей зухвалий, обурений скрип — це боуганський естакад-потяг на останньому повороті на вулицю де Валери[1]. Естакад-потяг біг зміїним вигином вулиці, і його вікна по дорозі до центру блимали тьмяним жовтим світлом. Основний відтинок дороги був безлюдний, стояла тиха ніч, ані вітерець не шелесне. Тихо було й у вагоні, де сидів Ґант. Через ряд від нього сиділи дві слізливі повійниці — десь із півночі, з по-кошачому вигнутими вилицями, а попереду — пияцюга в замацаному комбінезоні Муніципалітету. Перед світанком, наприкінці дороги, в естакад-потязі йому завжди ставало сумно, і це не змінилося. Транспорт скреготав, ніби з нього душу виймали. Коли сидиш сам самотою, поринувши в поетичні думи, то тебе цей скрегіт точно доконає. А ми в Боугані таким часто зловживаємо — ніхто не вміє так плекати поетичні думи, як ми.

Ґант витер чоло тильним боком широкої долоні. Чогось його раптом кинуло в піт. У потязі було жарко — під лавами двигтіли, як імбецили, застарілі обігрівачі, — й наплив тепла приніс також наплив почуттів: Ґанту випав гарячий сезон. Присмак украденої юності став у горлі, як напад нудоти, і в естакад-потязі на блідому світанку Ґант тремтів. Але потяг мчав повз знайомі вулиці, й на зміну болісним спогадам зненацька прийшла радість — він повернувся! На вустах у Ґанта засяяла посмішка захвату. Він втягнув липке повітря й прислухався до повійниць.

— А я ж у того мудозвона язикатого втюрилася по вуха! — вищала одна.

— Засранець він, дівко, от ти й свята правда, — розраджувала її друга. — У мудака в кожному районі по дівці, січеш? Розвів тебе, як шмаркачку.

Він знов опинився серед міських голосів, і їхній ритм сповільнював його розпанахані думки. Він відчував дивну щасливу втому: вийшов-бо з Великої Пустки через болотяну пітьму. Втішився, що біля Висоток вдалося сісти на естакад-потяг і витягнути ноги. Ґант знову, було, поселився в Пустці. Але зараз вернувся у світ Боугана.

Неподалік у вагоні муніципальник виговорював сум крізь п’яну дрімоту — здається, повторював якесь жіноче ім’я (цікаво, вона така ж зелена й косоока, як втрачене Ґантове кохання?), а місто розгорталося перед ними панорама за панорамою, доки естакад-потяг мчав уздовж вулиці де Валери: тут крамниця з закритими віконницями, тут меморіал героєві війни, тут реклама ліків проти подагри, тут мартин сидить на ліхтарі, як привид.

Розгорався ранок, і коли естакад-потяг зі скреготом влетів на кінцеву біля доків, тьмяні ліхтарі згасли. Потяг зупинився, пружинистий поштовх гальм засвідчив, що вони в центрі, у самому Боугані, а запах дизелю ослабнув і зник.

Він дочекався, доки повійниці та п’яниця вийдуть, і тільки тоді вийшов сам, із розпашілим обличчям, тілесний і тілистий, але його сягнистій ході високого чоловіка не бракувало грації. Плинно так рухався, січете? Ґант був просто взірцем старосвітського стилю.

Офіційно це була станція імені святого Франциска Ксав’єра[2], а так її всі прозвали Жовтим домом. Ґант на ходу принюхався до повітря цього місця, що завжди тхнуло злом. Щойно перевалило за шосту ранку, а вокзал уже кишів невгамовним життям, і гамір наростав із кожною миттю. Продавці волоських горіхів, трагічно вмостившись на ковдрі на пошрамованих кахлях підлоги, настирливо виставляли кукси своїх ампутованих кінцівок і хрипко вигукували ціни. Повсюди лунав боуганський діалект: рівні різкі приголосні, наспівні густі голосні, було в тому щось карибське. Стоячи на перевернутому ящику від помаранчів, якийсь старий натягував акордеон і співав про кохання своєї далекої юності. На ящику виднівся танжерський штемпель — цей торговий маршрут досі відкритий, а в старого, який, на Ґантову думку, однією ногою вже стояв у пащі вічності, не легені були, а міхи.

Ґант зморгнув ще одну сльозу: він був кремезний, але м’якосердий, різкий, але ніжний.

Ранковий випуск «Боуганського месника» вже підвезли, але кіоскер не розгортав пакунки, а слухав, заплющивши очі, похмуру сонату, що линула з бездротового транзистора, — о такій порі ведучі радіо «Вільний Боуган» надавали перевагу класиці й меланхолії. Він, кіоскер, тихо закивав головою, коли вступила скрипкова партія.

Якби за тонку душу призи роздавали, то всі медалі були б у нас, мешканців півострова.

Ґант влився у вир натовпу. Обличчя, голоси, рух — усе чітко сигналізувало, що він знову вдома — у місті зболеному й дуже гарному. Він шукав її в кожній жінці, яку проминав, у кожній дівчині. Купив пачку сіг у пані з солідним вінтажем, що загорнулася в зелений дощовик, — Анні до цього місця наче пришита.

— Три шилінги… і два пенси? — сказала вона.

І була в її голосі запитальна інтонація, ніби вона впізнала його, попри відстань у стільки мертвих років.

— Здачі не треба, мила, — сказав він.

Захриплий від почуттів голос і акцент нагадували, що й він — син цього півострова, попри довгі роки блукань. Роки смутку, роки крові — цей Ґант спізнав багато болю. Звідкись долинула пісня з втраченого часу, і він прошепотів слова:

Там, де зорі, немов самоцвіти в вінцеві,

Коли вечора присмерк вкриває вже-е все[3]…

Повійниці, що ридали в потязі, на вокзалі його обігнали. Вони вже взяли себе в руки й на бігу малювалися перед складаними косметичками з дзеркальцем, виписуючи на обличчі хоробрість. Він знав, що повійниці прямують у Димопіль, куди саме сповзаються на ранкову зміну робітники, і провів їх поглядом, доки вони не вийшли з Жовтого дому. Ви тільки погляньте: кістляві сідниці швидко витанцьовують під тонкими шовковими спідничинами; литки прегарні, бо добру половину свого короткого життя дівчата провели на дванадцятисантиметрових шпиляках. Поглянувши отак на дівчат, він розчулився. Він і сам замолоду заправляв у борделі. Свого часу Ґант керував і Димополем, просто-таки цілим містом правив.

І казали в Боугані, що Ґант правив справедливо.

Він спинився хильнути смолистої кавуні біля головного входу до Жовтого дому. Подавав її якийсь вправний карлик з ліцензованого кавомобіля. Ґант заворожено спостерігав, як карлик меле зерна, засипає у стару машину, ставить білу чашечку під носик. Карлик теж видавався знайомим — приплюснутий лоб, боксерський ніс, навдивовижу чуттєві губи. Ґант готовий був заприсягнутися, що ліцензію на цей хромований мобіль тримав свого часу ще батько цього карлика. У Боугані справжня тяглість поколінь. Він випив кавуню залпом і стрепенувся. Подякував, заплатив, звів брови від гіркого смаку й визирнув у жовтневий ранок. Мартини шаленіли на бруківці при доках.

Щось із тими чайками не так, це всі знають. У їхніх очах горить безумство, вони шугають до землі з неперекладними, сповненими зла криками. Боуганські мартини — тупі мудаки. Як же він за ними скучив. Він сміявся вголос і був готовий розплакатися, спостерігаючи, як ранковий вітер жбурляє птахів по небу, але ніхто на нього навіть не озирнувся — і так ясно, що психів у Жовтому домі завжди доста.

Ґант рушив до Димопільського мосту, вийняв із кишені клапоть паперу й розгорнув. Цей почерк — великі, нервові, дитячі літери — за роки не змінився, й каракулі склалися в оці слова:

Каварня «Го Пі Цзинь Оу-Кей».

Там Ґант мусив зустрітися з дівчатком. Добрий час обрали для зустрічі — він розчиниться в юрмі. Він пам’ятав, що Димопіль о такій порі чорний. Останні зміни на бійнях і пивоварнях саме закінчуються. Боуган бодяжить сосиски, й Боуган бодяжить пиво. Ми ж, урешті, стоїмо на широті коло шістдесяти градусів, зими тут люті, без внутрішнього вогню не вижити, а який же внутрішній вогонь без м’ясної дієти й питва рікою? Хай би під яким кутом стояли стрілки годинника, фабрики працюють, а серед робітників побутував звичай рушати після зміни у Допіль — трошки розвіятися. Хлопаки з броварень бредуть у світанковій імлі з задурманеними за цілу ніч від хмільних випарів очима, а тим часом хлопчаки з бійні від зорі до зорі вовтузилися по пахви у крові, завантажуючи вози м’ясникам із манівцівського ринку, аж ось ті вози нарешті покотилися масною бруківкою, везучи свою криваву кладь:

Гляньте, ось облуплені голови овець, ось жилаві окости свиней, ось лискучі підноси печінок і селезінок, реберець і нирок, легень і язиків — м’ясоїди в душі і серці, ми, боуганці, з’їдаємо все, до останньої крихти.

Ґант, чоловік широкоплечий, згорбився на ранковому холоді. Ричання приреченої худоби линуло, як трубний клич, — обори тягнуться ген уздовж берега. Ґант переступив через рівчак, у якому пінилася свіжа кров.

І як, питається, чоловікові мислити цивілізовано в такому місті? — спитав себе він.

Він не підводив погляду. Не час нюні розпускати, він має діло. У нього було таке лице, на якому прикмети віку легко проступають і легко відступають. Інколи виглядав як хлопчик, інколи — як ветхий старець. Норов у Ґанта ще той, хоч п’явок став. Настрій аж зашвидко змінюється. Звідси й його обережність. При ньому був міх густого вина. Він відкрутив кришечку і сьорбнув життєдайного пійла, як ліків. У Ґантові, звісно, текла кров пайкі[4], навіть ім’я про це свідчило, ну але хто ж у цьому місті не має в собі тої крові. Ви тільки подивіться на нашу поведенцію — горбимося, крокуємо войовничо, туманні очі кольору ліщини — добропорядних офіцерів з таких не буде. Раз ми вже заговорили про кості, то в Ґанта кості старі. Він був на п’ятдесят років ближчий до раю, ніж при народженні.

А життя все котилося вперед і котилося.

Червонолиці юнаки сунули розсміяними парочками і щасливими трійками до пішохідного мосту. Боуганські панове зазвичай приземкуваті і кремезні, міцно стоять на ногах. Димопіль — їхній понурий рай. Тут є одна приказка про чоловіка, який котиться вниз:

Ото, кажемо ми, йде хлопака вже до Допільського мосту.

Горбатий міст збудовано з вапняку з Великої Пустки. Ґант ступив на нього, і зійшов до найвищої точки над чорною водою, над млосним плином річки Боуган, і спустився в Димопіль. У кожного району — свій упізнаваний дух, своя мелодія, і в нього серце стислося й душа раптом затрепетала не в такт, як буває, коли ступаєш у цю дільницю.

Димопіль розрісся своїми генделиками, своїми макаронними, своїми салонами, де лоскочуть п’яти. Своїми вогкими монопольками, своїми фетиш-студіями. Своїми стрілялками та хвойдарнями, своїми букмекерськими. Всі вони тісненько тулилися одне до одного на вузеньких вуличках. Старі похилені димарі шалено шкірилися на кутні проти ранкового неба. У світанковому присмерку вулиці наповнилися знайомими обличчями. Ґантові раптом здалося, ніби він ніколи нікуди звідси не йшов. Може, він ще й вкурить всі тутешні комбінації. Може, та дівчина з роду Цзинь усе йому пояснить.

Ґант поквапом озирнувся через плече — інтуїції треба довіряти — і побачив, що муніципальник з потяга сів йому на хвіст і явно протверезів. Отже, його вже засікли. Ґант дорікнув собі за те, що так повівся. От свята невинність! Хоча те, що за ним ходять назирці, трохи навіть полегшує ситуацію. Це свідчить: його ім’я ще щось та й значить. Він спинився й перепочив, зіпершись на стінку генделика. Муніципальник теж зупинився й почав невимушено розглядати брудні листівки.

Щоби скинути хвоста, Ґант зайшов у хвойдарню, де його оповив коронний допільський запах — предковічна суміш мазі від висипів і дурману з Великої Пустки, копійчаний запах.

Він заплатив таксу вишкіреній курвомадамі, і піднявся до ничок нагорі, і там на рогожі кінчив разок із північнячкою — чи то пак прикінчив час.

— Тобі самотньо? — спитала вона.

— Так самотньо, шо готовий собі мізки видерти, — сказав він, а вона засміялася й підкурила йому косячину. — А ти в нас ше та штучка? — спитав, глибоко затягуючись.

— Хочеш іще прокинути?

Коли знову вийшов на вулицю, муніципальника ніде не було видно, й Ґант рушив до Го Пі. Місто сяяло в новому ранковому світлі, овид мрів у серпанку, але Ґант знав, що наша ціль і наше прокляття — це те, що лежить далі, поза цим усім.

Далі тяглася Велика Пустка.

Шлюб

Правили Гартнетти з готичної хати на Бовісті — ребристих і неоковирних старих руїн, вишкірених кутами й димарями. Вузькі високі вікна дивилися з осудом, дах поріс плющем, добре допасована цегла у блакиті пізнього жовтневого ранку відливала медвяним. Вона стояла в ряду бундючних старих хат на зеленому бульварі над бовістинськими кручами. Боуганські достойники будували свої бовістинські резиденції тилом до міста, хоча гроші, на яких стояли будинки, вицідили саме з його вулиць, але Логан Гартнетт із дружиною народилися на Манівцях і на даху, у тіні димарів розбили садочок — із видом на улоговину міста, ніби на знак ностальгії. Там вони проводили силу часу.

Погляньте на них у ранковому світлі — такі елегантні, такі бездітні.

Логан сидів за кованим столиком. На ньому були високі шнуровані черевики кольору бичої крові, зумисне м’яті димно-сірі шкари й тонкі шкіряні підтяжки на світло-синій сорочці. У приватному житті він схильний до сумнівів. Він грів руки об чашку чаю й дивився на дружину.

— Вештаєшся містом, дівчино?

— А ти чого питаєш?

— Питаю, та й усе, Маку.

— А ти хочеш, щоб я тобі, блін, за кожну хвилину звітувалася?

Маку — скорочено від Іммакулата, і у позирку краєм її ока жарить іберійське полум’я. Її батько, португалець із рибальського судна, кинув якір у боуганськім білім світі. Побрався з манівцівською, але Маку — смаглява, тонка, з граційною поставою — несе в собі його спадковий смуток. Одне її око завжди наполовину повернуте назустріч іншому, але виглядає привабливо.

— Я просто питаю, чи ти буваєш у місті.

— А як же не бувати.

— Із ким бачишся у місті?

Ранок був прохолодний, тож вона вдягла приталену безрукавку з лисячого хутра. Вона поралася з секатором коло трояндових кущів, що вилися на стіні. Питання проігнорувала. Іноді їй хотілося заколоти вже саму думку про нього. Просто поміж лопаток — солодкий укус боуганського шкелпа на вісім дюймів. Але він такий хитрий, що йому завжди вдавалося її власкавити.

Від різкого, кислуватого трав’яного присмаку чаю він скривився. Вона підійшла до столу й налила чашку і собі. Вона давала чаю настоятися, доки не стане брунатний, як старі черевики.

— Це кропива, — пояснила вона.

— Здивуй мене, — сказав він. — А на кавуню тут можна й не сподіватися?

— Це корисно для нирок.

— Радий це чути.

Судячи з вигляду, він сьогодні очей не склепив, але нічого нового в цьому нема. Задрімає на годину чи дві, не більше — і знову прислухається до міста. Через чорні мішки під очима він здавався виснаженим, але це, на його думку, тільки підкреслювало його змарнілу елегантність. Маку мала що про це сказати, але не перечила Логанові.

— Мені й самому скоро час рушати, — промовив.

— А то там без тебе каша не звариться.

Боуган простягався внизу, тихий, як завжди в цю пору. У жовтні бували такі сумирні дні, коли на місто бодай на мить спускалася подоба спокою. Закалатали церковні дзвони, які не розбили, а, навпаки, підкреслили сонну атмосферу ранку.

— Мені ж треба з цими горлорізами говорити, ні?

— Тобі завжди є з ким говорити, — сказала вона. — Ех, Стиляги, Стиляги…

Це був останній теплий ранок, коли ще можна сидіти надворі. Логан сьорбав чай і кривився. Йому муляла скабка нової тривоги, бозна-де підчеплена, і Маку це подобалося, хоч вона й знала, що розколупувати цієї вавки не варто. І так скоро вийде.

— До Манюні підеш?

Він зітхнув.

— Треба, мабуть, зайти.

Манюні Гартнетт, його матері, перевалило за 89, але вона була зухвало здорова. Свого часу Манюня була найбільшою шельмою на цілі Манівці, але тепер оселилася в номері на горішньому поверсі «Боуганського гербового» готелю. Вона вже кількадесят років не розсовувала завіси.

— Поцілуй її від мене, — сказала Маку.

— Вона чекає не дочекається.

Маку тішилася щоразу, коли опускала долоню на свій плаский живіт. Якщо зважити на обставини, то вона непогано тримається. Логан — той завжди казав, що її стегнами можна горіхи колоти. Він примружено подивився на неї. У ранковому світлі шкіра в нього майже прозора. Отепер він готовий розповісти, що його непокоїть.

— Ну, — сказала вона.

Він посміхнувся: як же добре вона його знає.

— Це, мабуть, просто пащекують.

— На балаканині це місто і тримається, Логане. Що сталося?

— Подейкують, Ґант повернувся.

До цього вона не була готова.

— Ґант Бродрік?

— А ти знаєш іще якихось Ґантів?

Вона взяла себе в руки, аби голос не затремтів.

— Хто таке каже?

— Ходять чутки. Котиться поголос. Перегуди пішли. Кажуть, він повернувся з Пустки.

— Брешуть, як дишуть, — сказала вона.

— Швидше за все.

Коли Ґант правив у Боугані, Маку була в нього при боці.

Боуган зачарував її батька, бо це місто вміє зачарувати: відвідай раз і скучатимеш довіку. Він відкрив бар на вулиці де Валери. Назвав кафе «Альядос», на честь площі у своєму рідному місті. Одружився, народилася дівчинка, що повернула йому частку колишньої юності, а його життю — світла. Минали роки, Стиляги з Манівців стали завсідниками «Альядосу». Який хлопака зі Стиляг не зауважив кралю, що запускає кавомашинку, розливає пиво й розставляє блюдця з гарбузовим насінням? Шкіра така, ніби по ній мазутом пройшлися, звичайно, але ж боуганка до мозку кісток, і за її гострим поглядом і гострим язичком теж стояв Боуган.

Боуганська цвіль сильніша за кров.

— Хвилюєшся?

Він щиро поглянув на неї, знизав плечима і знову підставив лице ранковому сонцю.

— Якби це була правда, — сказав він, — то час вибрали б якийсь інший.

— Чого це?

— К’юзаки, дівчинко, воду мутять. Зараз на мене зусібіч, блін, можуть посипатися замахи.

— Ти ж тогó й вибрав це життя, Логане.

— Ми вибрали. Ага.

Він не питав її прямо, що вона думає про повернення Ґанта. Навіть у найтривалішому шлюбі лишаються вразливі точки. Ґанта не було в Боугані двадцять п’ять років.

Того ранку вона мала занести вазони з тераси на даху в дім — скоро здіймуться сильні вітровії. Взялася до роботи, ніби не було в неї у житті жодних інших турбот, але очей не підводила й від нього відверталася.

У ній вирували думки, у неї стискалося серце.

Тьмяно-зелене і блакитне гілля вазонів шепотіло до неї у ранковому сонці.

Зібрання у висотках

Просто по той бік улоговини, в якій лежало місто, навпроти Бовісти, простягалися зухвало-розлогі Північні Висотки. Боуганських аборигенів з роками наплодилося стільки, аж їм стало тісно у вузьких завулках Манівців — а що ви думали, зими довгі, ночі темні, а натури ми романтичні, — тож на Висотках побудували панельки й туди виселили надмір. Огляньтеся в далеке минуле — й побачите, що майже всі клани з Манівців і Висоток споріднені, і, можливо, саме це й пояснює глибину їхніх конфліктів.

Висотки — місце понуре, похмуре і посічене лютими вітрами. Між іншим, замало пишуть про те, як це — жити у вітряному місці. Коли десь віють такі урагани, як вітровії з Великої Пустки, і то віють по 49 тижнів на рік, то це має не лише фізичні, а й філософські наслідки. На такому вітрі складно не втратити самосвідомість. Нездоланний наступ вітру вибиває думки з колії. Так постають нервові й норовливі люди, схильні до дивних вивертів логіки. Саме так жили на Північних Висотках (та й живуть донині).

Але якраз того полудня, коли стильний Стариган Менніон чимчикував обшарпаними бульварами північняцьких територій, ще стояло жовтневе затишшя. По обидва боки кожного бульвару депресивними напівмісяцями височіли панельки, на узбіччі подекуди гралися діти, а собаки перебігали полохливими зграйками, але здебільшого стояла тиша, адже Висотки за самою своєю природою — місце нічне.

Стариганю було під сімдесят, але вдягався, як молодий. На ньому були низькі шкари, високі чоботи з підбитими закаблуками, вельветова жилетка і старосвітська кепка, зухвало збита набакир, як у шмаровоза. У Стариганя були зв’язки по цілому місту: він у Боугані був за посередника. Він однаково затишно почувався, і перетираючи справи у вітальні в хаті на Бовісті, і забиваючи стрілку в панельці Висоток. На Манівцях і чорт не міг чхнути, щоб він не дізнався, і миша не могла проскочити через Димопільський міст. Він був за корєша костюмчикам із ділового району й вітався, черкаючись кулаками, з тими безжурними єлейними хлопчиками, які працюють на Діловому бульварі в Новому Боугані, але й міг усе доброзичливо перетерти з найтемнішими, найпорепанішими трударями з Великої Пустки. Горлянка в Менніона — чудодійний інструмент, що відтворює тон і ритм співрозмовника, зберігаючи теплу підбадьорливу інтонацію. Як почуєте його на Діловому бульварі, руку дасте навідруб, що в нього є акції «Першого боуганського комерційного»; почуєте його в Пустці — й руку дасте навідруб, що він витесаний з болотяного торфу.

Старигань, скажімо прямо, в політику бавився.

Він підійшов до кола панельок, де засідала банда К’юзаків. Панок на ім’я Вилупок К’юзак чекав його на хирлявому зеленому клапті землі перед будинками, драматично прихилившись до вигорілої будки генератора. Він курив. Забачивши Стариганя, жбурнув під ноги недопалок і розтоптав, а тоді обидва обійнялися — по-чоловічому, коротко.

— Життя як? — спитав Старигань.

Прізвисько дісталося Вилупку недарма. Він дивився на місто крихітними, мовби пропаленими очицями на широкому й рихлому, як каша, обличчі.

— Один хлопака мій розжився ранов сантиметрів на тридцять через цілі груди, — сказав він. — У Димополі.

— Ага, чув-чув про пригоду, — сказав Старигань. — Вилупку, він оклигає?

— Ну, по диско точно нескоро шастатиме. А це, містере Менніоне, небіж мій. Братчика мого синок, ага? Кровиночка ж? Братчик мій з глузду йок, а баба його глитає кінські транки, як цукерочки, січете?

Був він, Вилупок К’юзак, лисий і дебелий. На ньому була безрукавка, треніки і боксерські черевики — стандартна того сезону форма крутеликів з Висоток, а вуса — недоладно стилізовані під каліпсо.

— Я б тобі, Вилупку, порадив, якщо можеш, поки що в бій не кидатися.

Менніон говорив тихо, щоби заспокоїти співрозмовника, та марно — Вилупок прагнув помсти.

— У Цибатого, містере Менніоне, нікого з хлопаків не підрізали. То хай Цибатий зарубає собі на лобі, що це йому легко з рук не зійде, ага?

Старигань кивнув із розумінням. Прихилився до будки обіч Вилупка К’юзака, й вони удвох втупилися у місто, що дихало внизу.

— У Боугані вже довгенько триває Затишшя, — сказав Старигань. — Багатьох вкурвило б, якби воно пішло вітром, ага?

— Це шо, я шкелпом вимахував?

— Ти ж знаєш, що торгівлю димопільську тримає Гартнетт.

— Тятко Сус йому право дав, чи шо?

Старигань закотив очі.

— Давай не будемо сюди поки що втягувати Тятка.

Вилупок відіпхнувся від будки, сердито повів лопатками й повернувся просто до Стариганя.

— Я хочу, щоб йому от шо передали, і то одна нога тут, друга там, чуєш?

— Валяй.

— Ти йому так і передай, шо панельки за мене горою. У мене свої люди в кожному колі. І Макніс зі мною, й Кавана, й Гіні. Так йому й передай, шо час на репарації. Невинного хлопака підрізали, га?

— Вилупку, Вилупку, не буде ніяких…

— Репарації, Менніоне! Я ті кажу. Так йому і скажи, шо мусим поділить торгівлю димопільську по-братськи.

— А знаєш, що він мені скаже, Вилупку?

— Паняй.

— Скаже, що Вилупок К’юзак навмисне шле провокаторів у Димопіль. Йому потрібні мýчні, і він їх отримає, аби здобути перевагу, це ясно як білий день. Скаже, що в тебе кулаки чешуться порушити Затишшя.

— Шо, отак прямо і скаже?

І К’юзак повернувся йти. Ніби в нього корона на голові. Тож Старигань почав спочатку.

— Вилупку, тебе ж ніхто не просить підставити другу щоку, січеш? Просто скажи, що хлопака твій від рук відбився. Що вліз туди, куди не треба було.

— Це братчика мого малий, Менніоне. Братчик мій здурів, баба його слину пускає, нализавшись кінських…

— Та попустися нарешті, Вилупку. Давай, ти не будеш порушувати Затишшя, й ми кожен робитиме своє.

— Так йому й передай: я готовий сісти й обговорити, як ділитимем Димопіль.

— Сумніваюся я, що хтось щось ділитиме, Вилупку.

К’юзаків палець з обгризеним нігтем різко тицьнув його у груди, а потім:

— Якщо він хоче, щоб над Манівцями майорів його стяг, ну? Якщо він хоче й далі глитать устриці внизу в Томмі й лизатися зі своєю ненормальною косоокою бабою…

— Тільки не втягуй у це його жінку.

— Хоче й далі вітер цмулити? Значить, сяде як миленький і обговорить сраний поділ сраного Димополя!

Старигань заплющив очі. Найгірше бувало, коли хлопці набиралися зухвальства.

— То що, ти хочеш, щоб я пішов до Альбіноса з прямими погрозами, га?

Вилупок К’юзак посміхнувся так, як навіть хвойди по канавах не посміхаються.

— Ти йому скажи, що панельки за мене горою.

— Не роби цього, Вилупку.

— Що посієш, те й пожнеш, Стариганю.

— Так кажуть, ага.

— То, може, настав і йому час пожинати, січеш? Ходять тут чутки, що один чолов’яга вдосвіта йшов до нього…

— Оце цього самого ранку?

— Цього ж. На поїзді в центр приїхав.

— Ти про кого, Вилупку?

— Та про чолов’ягу, якого Цибатому не можна з ока спускати, от і все.

— Питаю, про кого це ти, Вилупку.

— Цибатий його як облупленого знає. І жона його знає, ага?

Старигань мовчки підніс долоню як попередження.

— Ти не перший, хто вирішив, наче Гартнетт ослабнув. Попередники твої годують зараз червів на могильнику.

— Ти просто передай, Менніоне.

Старигань кивнув і провів К’юзака поглядом. А той, пердун старий, харкнув гноєм і витягнув треніки з дупи. Старигань похитав головою і зітхнув — на Північних Висотках ніхто не вмів поводитися як належить.

Зимовий несупокій уже закипав. Проллється кров, і то скоро. Але й то правда — раптом зрозумів Старигань, — що занадто довге, занадто затяжне затишшя теж місту не на користь.

Не можна містові занадто довго противитися своїй природі.

Прохатарі в «Альядосі»

Над вулицею де Валери зійшло сонце, й освітило кожне високе вікно вулиці, й забілило, засліпило своїм позирком, перетворюючи їх на блискучі невидющі очі. Світло, здається, дробило на атоми саме повітря цього місця. Повітря тут було густе, морське, поживне. Здавалося, його можна хапати жменями. Хижоокі мартини фіґлювали в повітрі, кричали, сварилися, а вулиця внизу загусла від пообіднього життя.

Так, аж ось і вони: дебелорукі жінки та приземкуваті кремезні чоловіки. Ось вони йдуть — понурі ляхи та бабери з Манівців. Ось вони йдуть — модняві африканці й йолопи, що повиповзали з боліт. Ось вони — вітром гнані цигани й мадагаскарці, яких хвилями винесло на ці береги. Ось вони, жінки з Висоток, що спускаються 98 сходинками, аби купити жовту пресу, колготки й макрель, — адже на цьому трималося життя у панельках. Ось вони, костюмчики з Ділового бульвару, прийшли понюхати простішого життя. Димопільські лярви у перерві між напливами клієнтів переходять міст — випити кавуні, з’їсти тістечко у своїх пліткарських норах. Ті, хто набивалися у Стиляги, спацерували у найкращому одязі, вистукували ритм підборами. Всі сходилися до вулиці де Валери, саме тут перепліталися всі шляхи, і так, Логан Гартнетт теж прийшов з пообіднім припливом. Він тримався…

Як правитель.

Його холодна посмішка обшукувала вулиці, як промінь ліхтаря. Він відзначив усі знайомі обличчя на вулиці де Валери. Він зауважив хирляву стареньку з Манівців. Однією рукою вона штовхала дитячий візок із собакою, а другою притискала до грудей цвітну капусту. Проходячи, він нахилився до неї.

— Як ви, Меґґі? Й далі хлопцям голови морочите?

По обіді Логан ставав майже сентиментальним — і до нього дотягнулася гнилизна. До давніх знайомих він шепотів так, ніби сто років не бачилися.

Біля фармації Гендерсона:

— Що поробляєм, Денісе? Нема новин від твого дружка?

Біля м’яса-й-риби Мігана:

— Ну як, легеня дає вам попуску, місіс Нотт?

Біля «Стародавнього трикутника»:

— І коли шви знімати, Теренсе?

На ньому був допасований до фігури костюм ніжного, по-осінньому попелястого кольору, що вдало відтіняв трупно-бліду шкіру. А січете, як він ходе? Як король, точняк: так він і простував до кафе «Альядос».

Вулиця де Валери змією звивається від підніжжя Північних Висоток і аж до річки. Вона розділяє Манівці та Нове місто. Рента тут дешева, зайвих питань ніхто не ставить — дрібні бізнеси виникають умить і зникають так само швидко. Є тут знахорки. Є такі, що козиною кров’ю зцілюють подружні проблеми. Є темні печери музмагазинів, що спеціалізуються на прадавніх каліпсівських платівках на 78 обертів, — ми тут, у Боугані, вмієм покрутити стегнами, варто тільки почати. Є ворожки. Є шкуродери, що торгують наборами викруток. Із валіз на ослінчиках батогами тягнуться здешевлені нитки, стоять клітки з живою птицею, сувенірні крамниці виблискують кольорами на славу Тяткові Сусу. Були тут і травники, й овочівники, й більярдоми. Таким життям жила вулиця де Валери, й Логан Гартнетт мав на той час над нею владу.

Він підійшов до «Альядосу». Натовп обходив кафе широкою дугою, засвідчуючи належну повагу. Парадний вхід до «Альядосу» був із вулиці Дев, а задній — із Манівців. Стільки років минуло, а Гартнеттові Стиляги досі збиралися тут по обіді. Він, як завжди, звернув убік, щоб зайти із заднього ходу, — він був істота ритуалів і звичок. За низькими цинковими столиками розсілися його хлопці. Вони курили, і сьорбали кавуню з крихітних білих чашечок, і заїдали сезамом чи гарбузовим насінням із блюдець з тонкої дельфтської порцеляни, і зітхали, і знічев’я гортали журнали мод. «Альядос» уже давно не належав родині Маку, її батько помер, але лишив по собі відчуття туги за старою країною, присмак saudade[5].

Логан сів за свій звичайний столик під задньою стіною довгої, погано освітленої зали. Звідти було добре видно обидві пари дверей — він обережний. Куртку він повісив на гачок на стіні за спиною. На стіні висіли побляклі світлини стародавніх футбольних команд. Вони тут ще з тих давноминулих днів, коли Боуган, бувало, вигравав на всеірландських чемпіонатах. Дівчина — найпростіша, яку тільки зумів знайти, не хотів-бо, щоб хлопці відривалися від діла, — принесла йому кавуню і блюдце насіння. Він люб’язно посміхнувся на знак подяки. Відколи зайшов Логан, Стиляги притихли. Тож він до всіх них посміхнувся. Він слав посмішку по периметру кімнати — не посмішка, а шедевр священичого благословення. Тільки ніхто на це не купився, адже Логанова посмішка мінилася нюансами. Перш ніж вона завершила коло по кав’ярні, її послання — її новини — змінилися багато разів: тут трошки повернутися, тут трошки нахилитися, залежно від того, на кого впав погляд.

Ні в кого не залишилося жодних сумнівів щодо того, яке хто місце займає серед Гартнеттових Стиляг.

Логан дзенькнув нігтем по чашечці — й вона приємно задзвеніла. Многотерпеливо зітхнув. Оглянув нігті — давно час підновити манікюр. На його лиці з тонкими рисами проступила лише йому властива маска байдужості. Вона мовби підкреслювала його мученицьку відданість місту, його віру.

За звичаєм, прохатарі приходили в «Альядос» по обіді, й на високих табуретах коло бару покірно чекали на свою коротку аудієнцію з Логаном. Про початок аудієнції звістувало те, що Гартнетт трошечки зводив бліду брову. Сьогодні було тихо, на нього чекало лише кілька чоловіків. Логан дав першому знак, що можна підходити, — й по вимощеній плиткою підлозі до нього рушив м’ясник Джер Рід, худий, як хорт.

Не довіряв він, Логан, худому м’ясникові.

Рідові дозволили сісти за Логанів стіл. Він вмостився на краєчку стільця і зблизька виглядав так, наче втратив спокій. Логан обережно взяв його за руку й не відпустив долоні.

— У тебе клопоти, м’яснику?

— Та не жирую, містере Гартнетте.

— Бідолашний мій.

М’ясник підвів погляд, ніби таємниця його бід крилася у закіптюженій стелі «Альядосу».

— У мене, пане… ситуація.

— Це я знаю, Джере.

— А сталося, містере Г., отаке…

— Це я знаю, Джере.

Він і далі тримав м’ясника за руку й ніжно-преніжно погладжував, не відводячи погляду від очей бідолашного мудака.

— Це ж через твою дружину, Джере. Через Ейлін. Вона з Деккі Кантіллоном заприязнилася, правда ж?

Рід скривився, тамуючи сльози. Те, що про ситуацію знали всі на світі, лише посилювало його приниження.

— Із твоїм кузенком рідним, Джере?

Рід захаркотів глибокими рваними схлипами. Логан поклав руку на кістляві м’ясникові плечі. Зауважив, як ті сіпаються й опадають зі схлипами, і відзначив, що це відчуття йому подобається.

— То от яка в мене біда, пане!

— Бідна моя дитино Тятка Суса… Ох, Деккі, Деккі, Деккі… А Деккі… він на рибному базарі працює, так же?.. Ага… Не можна торговцям рибою довіряти, Джерарде. Я так завжди казав. І тобі скажу. Це все через те, що вони днями витріщаються у ті мертві лискучі очка. Як тут розумом не поїхати?

— Я тільки на минулому тижні довідався, пане Гартнетте… відтоді ні хвилі не спав.

— Та я й сам про це довідався хіба тижнів два тому, Джерарде.

Чоловіка прошив звіриний біль. А Логан посміхнувся, коли під його рукою худе тіло стрепенулося від шоку.

— Страшні і темні в мене думки, містере Гартнетте!

— Можу уявити, Джере. Він, мабуть, їй і так і сяк відлизує, от що я тобі скажу.

М’ясник розридався, вже не стримуючись.

— Ви так думаєте, містере Гартнетте?

— Як кішечка — блюдце від молока, я тобі скажу.

М’ясник підвівся і стиснув кістляві кулачки, але Логан ніжно всадив його назад.

— Темні в мене, курва, думки, пане! Претемні!

Логан опустив палець йому на губи й обережно дмухнув. Підніс губи до м’ясникового вуха.

— Джерарде, відклади ці думки заради мене, чуєш? Я все тобі залагоджу, Джере.

— Правда, містере Г.?

— Так, Джерарде. Я нагляну за рибником. А ти наглядай за зрадливою пиздою, раз уже з нею побрався.

Тьмяні лампи «Альядосу» освітлювали його бліду шкіру так, що під нею сірів скелет, кістяна машинерія Логана Гартнетта. Він підбадьорливо посміхнувся. У Боугані його підбадьорення немало значило.

— Тільки треба бути дуже обережним, Джере. Чуєш, що я тобі кажу?

— Чую.

— Ти подумай. Якби цього твого кузенчика спіткала якась біда, то по кого, думаєш, припхалися б жиртяї-полісейські?

— Хочете сказати, всі все знають, містере Гартнетте?

— Всі до останньої собаки, Джерарде.

— Ох, містере Гартнетте…

М’ясник схилив голову, сльози котилися щоками та крапали на цинковий столик, але Логан зловив їх усі до одної.

— То кому полісейські припечуть п’яти, га?

— Чую, що ви кажете, містере Гартнетте.

— Я про все подбаю, Джерарде. Ти мені повір. А тепер вертайся на роботу й викинь це з голови, як сильний чоловік, чуєш?

— То тяжко, містере Гартнетте.

— Знаю, що тяжко, Джерарде. Чи то пак можу собі уявити.

— Дякую, містере Г.

М’ясник підвівся йти.

— Ти, Джере, звичайно, знаєш, що я у слушну мить із тобою зв’яжуся.

— Знаю.

— Послуга за послугу, Джерарде.

— Так, містере Гартнетте, пане.

Так у тому місті вершилися долі людські. Логан Гартнетт позіхнув, і потягнувся, і розмішав у кавуні півложечки демарри. «Альядос» плив крізь неквапке пообіддя. Стиляги лінькувато обговорювали кровопролиття, курвів і нову лінійку майток. Зачісували один одного, підбирали нові проділи. Логан спершу поринув у понурі думи й зазирнув у туманні глибини своєї душі, а потім бровою сповістив іншому прохатарю про початок аудієнції. Наступний одразу зіскочив зі свого високого табурета. Це був Домінік Ґлісон, він же Здоровань Дом, редактор єдиної в місті газети — «Боуганського месника». Звісно, в тому, що «Месник» лишався єдиною міською газетою, була велика заслуга Логана Гартнетта. Гасло газети звучало як «Правда чи помста», а над ним стояв герб — двоє воронів.

У жирнозадого Дома було вічно заклопотане обличчя, а ще він завжди тихо шаркав ідучи. Ще навіть не підсівши за стіл до Цибатого, він уже завів своєї сумної пісні, ніби інтриги міського життя йому стали поперек горла. Їв Дом тільки м’ясо, і червоне обличчя це виказувало. Зі собою він приніс келишок мускату та слово від редактора для завтрашнього ранкового випуску. Він поклав примірник перед Логаном, і сів, і широким жестом вийняв шовкового носовичка з осіннього пальта з рукавами до ліктя, й витер сухий, як кістка, лоб.

— Ангіна в мене, — скорботно прохрипів він.

Логан нетерпляче відмахнувся від тексту.

— Підсумуй мені, Домініку.

Товстий газетяр нахилився вперед і натягнув на лице сиру награну гримасу.

— Я, містере Г., груддю ляжу на барикаду проти того плану провести на Бовісту трамвай.

Сьорбнув мускату і підморгнув. Пройшовся пальцями по столу до блюдця з гарбузовим насінням, але Логан широким змахом руки відштовхнув його пальці, й Дом скривився, похухав на них і натягнув гримасу ображеної невинності. Логан мимоволі посміхнувся.

— І чому ж це, Доме?

— Кажу, що от де-де, а на Горбі товстоміхів трамвая точно не треба, сер.

У «Меснику», що виходив на такому собі простолюдському арго, Бовісту завжди називали тільки так.

— Я кажу, що краще б боуганські можновладці кинули ті бабки на розвиток естакад-потяга чи на допомогу порєдним простим людям… — Здоровань Дом склав свої пухкі пальці так, ніби грав на маленькій скрипочці. — …з Північних Висоток.

— Молодець, Доме. Ми хочемо, щоби Висотки почувалися, як сир у маслі.

— Ми, звичайно, так просто кажемо, ну. Ніхто й не подумає, що Муніципалітет — це послуха, Логане. Трамвай на Бовісту?

Він щасливо стиснув м’яку долоню в кулак.

— Трамваю на Бовісту бути!

— Це добрі новини, Домініку. Нам більше не доведеться тягати свої старі кості на той паскудний пагорб.

Новинар, природно, також облаштувався в хаті на Горбі товстоміхів і стрепенувся з полегшею.

— У мене, Логане, через той горб легені — як биті пляшки від стауту.

— Ну ти й настраждався, Домініку.

— Та що ми все про мене, пане. Тут доходять до мене чутки, що скоро клешнями махатимуть, січете?

Домінік підніс свою ліву клешню й драматично нею труснув.

— Це ти так сам із собою дома робиш, Доме?

Новинар аж очі вибалушив від напускного обурення.

— Як я вам два центи кину, ви говоритимете тихіше?

Здоровань Дом розслабився на стільці і зітхнув, обвівши кафе своїми свинячими очицями. Зітханням він прямо сказав усе, що думав: що це місце його погубить.

— Я хотів вас спитати, містере Г…

— Так, Доме?

— Про ту ситуйо з К’юзаками.

— Про яку ще ситуйо з К’юзаками, Домініку?

Дом захихотів.

— Нам от що цікаво, Логане, — чи є хоч якась надія, ну… шо… все не одразу завариться?

— І кому ж це «нам», Доме?

Ґлісон обурено втупився в нього.

— Я від імені боуганського народу говорю, пане Гартнетте!

Логан схилився до нього, перейшов на довірливий шепіт.

— Це не я, Домініку, посилаю через міст юнаків, аби ті стали мучениками. Це не я під’юджую панельки.

Дом розтиснув кулаки, показав відкриті долоні. Він тихо застогнав, очі закотилися йому так, що виднілися лише білки, — то він показував, що це місто вимагає обережності, і чесну душу така обачність стомлює.

— Я, Г., знаю, що вони дрочили всі до одного, а ще носа деруть. Але ми просто кажем…

— Знов оце «ми», Доме?

— Гаразд, містере Гартнетте. Правду кажучи, я тут представляю Муніципалітет.

— Он воно що.

— Переговори Боуганського муніципалітету з ДН вийшли на критичну стадію, містере Гартнетте.

ДН, так боуганські на Дальший Народ кажуть.

— Знаю.

— ДН сього року нас до дійки не підпуска, Г.

— Наскільки я розумію, так.

— Так шо нам зараз найменше треба, шоб ото одна половина міста спробувала пожерти другу. У міста й без того репутація препаршива, Логане.

— То ти, Доме, кажеш, що Муніципалітет хоче, аби Затишшя протривало, бодай доки з ДН не видоять усе?

— Гарно сказано, містере Гартнетте.

Логан сплів свої елегантні пальці під підборіддям.

— Я — чоловік розважливий, Доме. Я б уже рясту не топтав, якби не був розважливий. Єдина наша біда в тому, що на Висотках засів псих, і в нього аж чешеться, щоб здійняти тут сраний кавардак до самого неба. А я відступити не можу.

— Я це прекрасно знаю, Логане.

— І! За містом, у Великій Пустці, взагалі маніяк блукає, і в нього свій план.

— Це ви про Ґанта Бродріка.

— Так, Домініку. То от що я тобі скажу. Якщо ви хочете, щоб Затишшя ще протрималося, то я своє зроблю, але тільки за однієї умови.

— Кажіть, пане.

— Нарий мені щось на Ґанта.

Огрядний газетяр про людське око вдав, що задумався.

— Ох, Логане… У Ґанта вашого не життя, а пісня, там, у Пустці…

— У тебе ж там є контакти, Доме.

— Так, але…

— Я вишлю своїх хлопців. Твій найкращий контакт із ними зустрінеться. І хай тільки спробують, Доме, не сказати, де саме Ґант ховається. Хай би під яким граним каменем він ховався, ми це мусимо знати.

У Дома затремтіли жижки.

— Містере Гартнетте, у боуганських пам’ять довга. Якщо Ґантові хоч волосина з голови…

— Мені треба, щоб ти на цього цабе мені все нарив, Доме. Все почув?

— Як дзвін церковний, містере Гартнетте.

— Добре. Ще справи у нас є?

Вони посміхнулись і потисли один одному руки, й газетяр пішов. Логан поліз у нагрудну кишеню куртки, вийняв червоний носовичок і витер долоні. Після того ще полузав насіння, випив кавуні й оцінив, як усіма зманіпулював. Він посміхнувся юним паничам зі Стиляг. Вони, як завжди, спостерігали за ним зі звичним шанобливим розгубленим захватом.

У той день, коли вони зможуть розуміти його з першого погляду, він їх втратить.

Рандеву у Великій Пустці

Це на наступний день було: двоє ковбоїв — один Вовчик Станнерс, другий Мудак Берк — ступило на Горішній Плай. Плай — це головний шлях через гнилизну Великої Пустки, присипана попелом стежка на дві смуги, прохідна майже за будь-якої погоди. Звідти менші стежки тягнулися в горби й униз, до верескових завулків, де в котеджах, що просідали від вогкості, втрат і смутку, жили вимучені душі. Хлопці рішуче крокували вперед під зливою, бо дощ тут нікого не дивував. Низькі хмари насувалися з Атлантики й розбивалися об горби пустківського масиву. Болото оживало, роззявляло неситу пащу, глитало дощ. Хлопці чвакали через грязюку, з відразою позираючи на багно на високих чоботях. Свіже срібло дощу вільно збігало горбами, напувало терплячі озера, насичувало також макові поля. Навіть посеред зливи з-за хмарного фронту прозирало сонце — на кілька секунд, полохке, як малеча, воно підсвічувало дощові барви. Жовтий квіт дроку в розпал літа вже вибляк у пам’яті. Від резервації пайкі — «рези», як кажуть боуганські, линула густа тиша, тиша зловісна; хлопці вважали на пайківські землі на сході. Ніхто не зна, що звідтам може прилетіти.

— Я от шо в голові хочу вкласти, — сказав Мудак.

— Ну, почалося, — буркнув Вовчик.

— І як ми, курва, будем шукати те цабе, Вовче?

— Нам наводку дадуть, Мудаче.

— Нє, але ти слухай, Вовче, нам же шо Пустка, шо Хуюстка, та?

— Пельку стули, Мудаче.

Це й були лейтенанти Гартнеттових Стиляг на марші. Їхнє завзяття похитнулося.

— Нє, я серйозно, Вовчику. Там цеї Пустки-Хуюстки — хоч лопатою їж, січеш?

І справді, простір обурливо широкий. Очерети навколо озерець ледь похитувалися на вітерці. Велика Пустка славилася реп’яхами, камінням і болотними дірами, що несподівано заковтували мандрівців. Вона була зіткана з нескінченних вогких ланів. Поля розділяли грубі, абияк зліплені докупи стіни сухої кладки, що зазвичай уривалися, коли до кінця поля лишалася ще добра третина шляху. Лінько якийсь збирав ті стіни, а не добрі пресвітеріани.

— А шо ми знаєм про цабе? — спитав Мудак.

— Ґант Бродрік, — сказав Вовчик. — Наполовину пайкі, наполовину білий. Ще в незапам’ятні часи ушився зі світу білого. Це він стояв колись при стерні, ще до Цибатого. А ще шури крутив із жоною Цибатого, січеш?

Мудак огидно закотив очі.

— Кажуть, вона у свій час була справжня пані, ага?

— Та вона й зараз нічо так.

— Ну та, нічо.

— Я б її з ліжка не випхав, навіть якби вона анчоуси їла, тіпа.

— Та ну тебе, Вовчику. Оте її око, повернуте таке, ні? Смакотулька.

На кам’яній стіні Вовчик і Мудак спинилися перепочити. Вони перекурили, милуючись краєвидом. Неподалік зграйка сільських хлопчаків гасала маленьким городиком. Наближалися вступні екзамени в полісію, а щоб потрапити в боуганську полісію, треба вміти перестрибнути через ворота ферми з шести дощок, такі, як роблять піщані пайкі, що живуть на дюнах між містом і океаном. Хлопці трюхикали підтюпцем уздовж нерівного периметра поля, один час від часу відривався від групи, розганявся і стрибав на ворота. Розплачувалися за це коліна, лікті та підборіддя. Боуганська полісія вся до одного складалася з таких бульбожерів.

— Нічогенький улов, — сказав Вовчик Станнерс.

— Перший клас, — сказав Мудак Берк.

Вовчик і Мудак — міські хлопаки за своєю природою. Не тієї вони статури, щоб нипати хащами. Якби на те його воля, Мудак сидів би на бетонній тумбі на боуганській набережній з розкуреною люлькою зілля й недобрим поглядом міряв би річковий рух. Якби на те його воля, Вовчик патрулював би Манівці і Допіль Стилягам на славу — і щоб під ногами був бетон — і трощив би голови тим молокососам-північнякам.

— Аж мороз за шкурою, Вовче.

— На те воно й Пустка-Хуюстка, еге ж, Мудаче?

Хлопці неохоче підвелися й рушили далі Високим Плаєм. Вони посунули глибше на звалища Пустки. Дійшовши до певного повороту, звернули й вийшли до стежки через гірський хребет, яка оминала гранітну брилу. Серед болотистих рівнин вони, хлопці ці, виглядали, як циркові клоуни.

На Мудаку були:

Срібні високі чоботи, так що жевжик крокував, ніби ринви переставляв, низько на стегнах — пояс із піхвами для кинджала, і пальто на три чверті з фарбованої шафраном овечої шкіри. Він був високий і сухий, мов бур’ян, який неможливо вивести. Ще він був до чортиків сентиментальний, і такий же жорстокий. Його войовничі очі зеленіли, як химерні квіти. Йому було сімнадцять років, і він вбачав магічне значення у числі «9». У ньому жевріли амбіції, яким він навіть імені не знав. Його справжнє кохання: непередбачувана сучка-німчурка на ім’я Ангеліна.

На Вовчику були:

Чорні високі бутси, тісні вибілені джинси з жилетом точно в тон, високо на стегнах — пояс із піхвами для кинджала, і синє пальто від «Кромбі» з чорним оксамитовим коміром. Вовчик був короткий, присадкуватий і рудий. Він аж бринів від енергії. У нього були дроздині макові очиці, вирячені, як у людини з проблемами зі щитовидкою, й лоб не ширший за дюйм, але напхом напханий щуриною хитрістю. Йому також було сімнадцять, і часом при світлі місяця він виказував чудернацьку сентиментальність. Він хотів стати єдиним власником міста Боуган. Його цілковито нове, цілковито справжнє кохання: міс Дженні Цзинь з Гартнеттських Стиляг і каварні «Го Пі Цзинь Оу-Кей».

— Обійдем отой-о горб, — сказав Вовчик, — і побачим, шо треба, та?

— Знайшов, кого питать, — відповів Мудак. — Я тобі шо, ці болота грьобані на грьобології вивчав?

Вони простували до низенької корчми при Восьмимильному мосту. Там мусили зустрітися з навідником. Вони йшли далі крізь вогке повітря.

— То шо, як про мене… — протягнув Мудак.

— Нє, про тебе не цікаво, — сказав Вовчик.

— Як про мене, — не вгавав Мудак, — то Логан Г., то він, бля, губу розкатав, ага?

— Логан Г. — він від початку такий був, Мудаче. Якщо губу не розкатати, то й Боуганом тобі не правити, січеш? Такі тримають ніс за вітром.

Мудак розгублено похитав головою у лижній шапочці.

— Але шо той пердун старий, Ґант, йому зробе? У кого ж на Логана вуду знайдеться, ну? Він, Цибатий наш, добре захищений.

— А з нами навіть не рахуються, Мудаче. Ми ж, тіпа, просто на побігеньках. Поки що.

Вони вийшли до річки Боуган. Чорна смолиста вода, що живилася просто з боліт, жебоніла свої банальності. Мудак дослухáвся і нервувався, водив кінчиком язика по нервових потрісканих губах. Нарешті зважився висловити, що його хвилює:

— А в тебе з тою тьолкою Дженні, тіпа, все серйозно, Вовче?

— Нерозлучники, Мудаче.

— Тож от я й помітив, шо вечорами тебе менше видно.

— Скучив?

— Нє, ну вона ципа шо нада і все таке, ага. Я ж тебе не виню, малий.

— Я б їй радо дитинку зробив.

— Шо, да? Китайоза і рудий? Ото мале виглядало б, шо капєц.

— Писок стули, Мудаче.

Вони простували вперед, до скелястих обріїв. І плинула річка, і височів у сірій імлі гірський масив, і шкрябав шкарбани хлопаків розхитаний вітром вереск, і до Восьмимильного моста вони нарешті добрели.

— Бульбожерська база, — сказав Вовчик Станнерс.

Під високими кам’яними арками мосту товклися п’яні і цмулили темне вино з міхів. Нещасні душі у лижних шапочках, протертих на сідницях штанях, у стародавніх светрах. Хлопці, проходячи, зміряли їх несхвальним поглядом.

— Страшно дивитися, як люди можуть опуститися, — сказав Мудак.

— Самоповаги в них нема, от у чому проблємка, — сказав Вовчик.

Вони зійшли короткими кам’яними сходами до старого Восьмимильного шинку. Шинок стояв низько, над самісінькою водою, й берег закривав його від вітровію. Освітлював його тільки торф, що тлів у каміні, і хлопці, зайшовши, примружилися у присмерк.

Двері зарипіли зачиняючись і хряпнули за ними. У вогкій духоті шинку від їхніх мокрих пальт почали здійматися віхтики пари, як привиди червів.

Очі поволі звикали до тьмяного освітлення. Потрібну людину видивилися у дальньому кутку. Як і домовлено, той читав «Месника» і махнув хлопцям, коли ті зайшли. Це був нервовий Старигань із такими плечима, що тільки пляшки молока тягати. Перед ним стояв кухоль з бренді. По темних кутках ошивалися старі болотяні п’яниці у плоских кепках, але очей не підводили. Вовчик і Мудак перетнули кімнату й посідали на високі табуретки по обидва боки від старого. Вовчик замовив два кухлі бурштинового по пів пінти у дебелорукої кобилки з Великої Пустки за шинквасом. Вона подала кухлі повільно, пускаючи бісики розкосими очима, — дівчина, звичайно, плекала мрії про те, як її колись заберуть до міста. Хлопці підкреслено не зважали. Нарешті Вовчик прошепотів навідникові краєчком вуст:

— Я так розумію, що чоловік із газети тобі дещо передав.

— Містер Ґлісон передав.

— То ти знаєш, чого ми тут? — спитав Мудак.

— Через наводку, яка вам треба.

— І ти для нас маєш, що треба, голубе?

— Ага, мужик, шо його ви шукаєте, засвітився.

— Засвітився коли і де?

— А як я й скажу, то вам шо? Ви шо, Пустку Велику знаєте, вумні?

— Я питаю, коли і де?

— Він тіки на нічні прогулянки ходе.

— Де ходить, голубчику?

— Ходе собі й ходе, багато ходе.

Мудак зірвався.

— І якого ж хріна ця хрінь про прогулянки, хрінопикий?

— Пусткою ходе.

— От чого-чого, а Пустки-Хуюстки, — протягнув Вовчик, — тут скіки хоч.

— А окопався він де, голубчику?

— Цього не знають.

Хлопці аж попіднімали руки. Очима порадилися між собою. У них уже була спокуса пустити кров, ось тільки не хотілося потім про це доповідати Логанові Гартнетту. І бульбожер це прекрасно знав. Бульбожери — вони хитрі, як черви в нужнику.

Мудак підтиснув під себе руки, прикусив нижню губу. Вовчик, що був у їхній парі за дипломата, змінив підхід.

— А ви, пане, буває, заходите у Димопіль, та?

— Отепер, — сказав бульбожер, — ви й заговорили про те, як масло на хліб мазать.

— І що вас цікавить по той бік мосту, пане?

У Стариганя очі засяяли.

— Та мені б лизнути дурману з живота худенької курви.

Вовчик серйозно кивнув, ніби з пошани до вишуканого смаку бульбожера.

— Знайдіть нам, що просим, — і виберете собі худеньку, яку схочете. Хоч весь сезон перебирайте.

— Сезон?

— Тепла у вас буде зима, — сказав Мудак. — Завалить худенькими по саме боже-благослови, ще й на дурман-люльку лишиться, січете?

Старигань зітхнув, перед його водянистими очима постали спокусливі видива.

— Боже-боже, а скіки я намучився на маковому дурмані…

— А щойно докурите люльку, — піддразнював його далі Мудак, — вам дадуть стіки зілля, скіки в легені влізе, і ще й елю донесхочу.

— Але це — тіки якщо ви нам розвідаєте, де той окопався, — сказав Вовчик.

Бульбожер втупився в останні краплі недопитого бренді.

Покрутив келих у руках.

Допив.

Вовчик кивнув кобилці за шинквасом, аби несла ще. Вона так і зробила. Бульбожер зробив ковточок зі свіжого келиха, посмакував, делікатно повів ніздрями. Сказав:

— Отой чоловік, про якого ми говорим, то його всі шанують тут, у Пустці. У нього досі друзів багато.

— Чуємо-чуємо, голубчику.

— І такого чоловіка? Такого чоловіка, якого на сраній Пустці кожен пес знає, — такого чоловіка хочуть запопасти два психи малі зі Стиляг? Ви тіки не обижайтесь.

Вовчик примирливо підніс долоню.

— Не ображаємося, пане.

— Я от шо кажу. Якщо тут хтось хоче запопасти Ґанта Бродріка, то це нічо доброго не принесе, пойняли?

— Імені не кажіть, — сказав Вовчик.

Навідник розтер одну юдину долоню другою.

Спробував рішення на зуб.

— То що, знайдете нам срану наводку? — спитав Мудак. — Чи ми тут просто ляси точим, ну?

Старий затулив обличчя долонями. Сумовито поглянув на хлопців, і кивнув, і прикусив губу. Великим пальцем показав надвір.

— Зустрінемся під мостом за тиждень від завтрього, — сказав. — Як третю серед ночі продзвоне. І ше, хлопці, — місяця не буде.

Втрачений час: романтика

Роки проминули швидко, наче кинджал блиснув, аж ось їй уже 43. Вона щовечора блукала боуганським Новим містом, ніби справляла обряд, мовби кожен крок міг віднести її подалі від того життя, яке вона собі вибудувала. Але вона завжди поверталася додому.

На Маку були:

Шовкова шаль насиченого сливового кольору на темному, високо укладеному залакованому волоссі; трималася по-царськи, на шиї розцяцькований коштовностями нашийник, що в надвечірньому світлі тихо світиться зеленим.

За звичаєм, о цій порі боуганське зацне панство виходило на шпацір і, як належить, походжало Новим містом. Ось і Маку йде серед ніжних пань, що делікатно крокують уздовж гарненьких будинків із сірого каменю.

Шпацірний калейдоскоп:

Можна полоскотати чутливий ніс запахом таледжіо з крамнички авторських сирів, провести нігтями по сріблястих панчішках, які з самого Старого Лісбона возили (коли маршрут був відкритий), чи пригоститися блюдцем жасминового чаю та щоптою тютюнцю з запахом фенхелю з шинквасу, облицьованого гранітом з Великої Пустки.

Проте в цих пань жарів голод — голод на зухвале життя юності. У цих постарілих дівчатках кипіла кров племені з Висоток чи міцніли кістки породи з Манівців. Більшість грошей у Боугані — нові гроші, тож лише везіння вирішувало, в бовістинській хаті пані опиниться чи на Димопільському мосту.

Маку блукала Новим містом і спогадами і, як завжди на таких прогулянках, зіставляла маршрут із власною мапою втраченого часу.

*

Це було літо з тих, за якими починаєш ностальгувати ще до того, як вони закінчаться. Бліде знекровлене небо. Нічні грози. Кислий запах світанків. Воно принесло спокусу, і жагу, і тугу — адже все це забави літні. З манівцівських шинків долинав солодкий спів каліпсо[6]. Стиляги гризли дурман-люльки у завулку за кафе «Альядос». Із панельок на Висотках неквапом спускалися провокатори, й від них звабливо пахло озоном небезпеки.

Потасовки.

Пролита кров.

Гормон буяє.

Тоді манівцівські Стиляги виступали під стягом Ґанта Бродріка. У ті дні — вона посміхнулася спогадові — боуганські Стиляги носили підбиті цвяшками клоги на дерев’яній підошві поверх багряних шкарпеток, натягнутих до середини литки, під треніками, підрізаними по коліно, із твідовими кепками набакир, спецівку вантажників зі світловідбивальними смугами, а волосся загладжували назад — ото жевжики. Не забудьмо також про маленьку срібну люлечку для зілля на шкіряному шнурку на шиї.

На той час її мати вже відійшла, а батько слабнув. У тьмяно освітленому «Альядосі» його шкіра набувала зеленкуватого відтінку. Він увесь час кривився, весь час тримався за поперек. Маку завідувала кав’ярнею й не пасувала перед Стилягами, які там розсідалися. Вони зависали перед латунним шинквасом в «Альядосі» і дивилися на неї замріяними очима. Вона була тоненька, сімнадцятирічна, а на шпильках мовби народилася. Досить кинути погляд з-під вій, щоб розтяти хлопцеві душу. Досить цокнути язичком, як батогом, — і вони заскиглять, замилуються, закотять очі. Того літа у дні втраченого боуганського часу Маку була не панночка, а перший приз, якого жадали всі.

А Ґант був юний роззява, тільки й того, що мудрий, як повний капелюх зміїв. А що вже сентиментальний! Його, Ґанта, принесла повінь з Великої Пустки, і в Боугані всі знали, що в його жилах тече ще й пайківський сік. Резівський хлопака, польовий вогонь у крові.

Гляньте, який він був тоді:

Кремезний, з глибоко посадженими очима і квадратним підборіддям. Темноволосий, блідий, хитрий такий. Із тих, яким синці пасують. На високий лоб спадає зализане пасмо.

Батько її попереджав — мовляв, у тих пайкі все не так, як у нас, але попередження тільки додало Ґантові родзинки: батьків життя нічого не вчить.

Якогось вечора Ґант жував тютюн при шинквасі в «Альядосі», аж раптом підморгнув їй і сказав: «А як то тебе тута звуть, дівчинко мала? Маку, так же?»

— Пензлюй звідси, пайкі, — сказала вона. — Ти мені воздух портиш, січеш?

Ґант в «Альядосі» тримався так, наче був за старшого. У Боугані в літні ночі давали волю злості, у завулках тривали сутички, він втрачав хлопців на вістрі кинджалів провокаторів із Висоток. Від того згорбився.

Він кинув на Маку сумовитий погляд.

Вона відповіла йому тим же.

Ох уже мені ця миловида молодь у нещадному приморському місті: дні перетікали в солодкі ночі, здавалося, наче літо триватиме вічно.

— Маку, дівчинко, а коли в тебе зміна закінчується?

Вона аж вухам своїм не повірила, так він знітився. Він уже заправляє містом, а перед нею червоніє.

— Старий мій на ладан дише.

— Бачу, дівчинко.

— То я, знаєш, зайнята…

— Але ж колись і погулять треба. Пройдемся над річкою, Маку?

При ній він нічого з себе не корчив. Їй подобалося, що від нього віє резою. Їй подобалися нескінченні байки з Великої Пустки. Про древніх диваків, які там блукали, про шляхи, що тяглися до потайного світу Боугану. Про благословення і прокляття. Про послання, писані зорями в небесах. Ґантові кроки відлунювали Пусткою. Коли вона прогулювалася з Ґантом Манівцями, почувалася дорослою. Вони нікуди не поспішали.

— Я швидкої забави не шукаю, — сказав він.

— А тобі ніхто й не пропонує, — відказала вона.

Він часто говорив про пітьму, що зависла над містом. Він часто говорив про погані передчуття. Казав, ті приходять, ніби холодний вітерець війнув по хребту. Казав, приходять у досвітні години. Казав, що як лишиться на світі білому, то тут йому скоро і смерть. Казав, що це ясно, як день. Казав, таке в нього передчуття — казав, що в нього це у крові.

— А мені це так звучить, наче хлопець із рези хвоста піджав, — сказала вона, пучками пальців торкаючись зморщок у нього на шиї.

— У мене на таке чуйка, — сказав він.

Чорніла річка Боуган, і вони улягли її чарам. Того літа всі Манівці дізналися, що Маку з «Альядосу» попала в лапи Ґанта Бродріка. Він зізнавався їй у коханні й пояснював, що від любові страх усередині тільки розростається.

— Бо доти мені наче і втрачать було нічого, — сказав він.

— Ти мені серце розіб’єш, пайкі сраний, — відказала вона.

— Я хочу дожити й побачити, що з тебе виросте, — відповів він.

Він розповідав, що Стиляги вже плетуть проти нього змови. Казав, що багато кого підозрює.

— Це кого ж?

— Кістлявого, наприклад. Ти його знаєш.

Він говорив про те, щоб покинути півострів. Просив її їхати з ним.

— Але куди, Ґ.?

— Може… аж на той бік?

— На ті срані картопляні ями?

— Без тебе я не поїду, дівчинко.

— Не знаю я, Ґ…

— Я все для нас облаштую. А ти поїдеш слідом…

*

У Новому місті у шпацірну годину вона обережно озиралася через плече — січеш? — але хвоста не було: ніякий шпиг-Стиляга за нею сьогодні не тягався. Вона звернула у найтихішу з кав’ярень Ділового бульвару. Старигань Менніон чекав на неї на високому табуреті. Він посміхнувся, але вона не відповіла.

— У чому річ, Стариганю?

— А мені здається, все ти знаєш, інакше не прийшла б.

— Я з ним бачитися не збираюся, Стариганю.

Він передав листа.

— Ти тільки прочитай, що він тобі написав, Маку.

Ніч на пустці

Північ.

Велика Пустка.

Хатка-фургончик.

І Дженні Цзинь, гола-голісінька на дивані.

Фургончик був довгастий, алюмінієвий, 22 фути завдовжки, а в ньому — розкладне ліжко, пузата грубка, запах нестерпного смутку, рипуча підлога й Ґант Бродрік. Ґант також був голий. Заплющивши очі, він силкувався згадати найтемніші з темних часів, які випадали на його долю, — щоб не кінчити.

Здійнявся вітровій, лютував десь над болотами, виспівував у димарі грубки — судячи з примарного гулкого голосу, погрожував: під цю зловісну пісню Ґант із похмурою рішучістю штовхався у Дженні.

Дженні Цзинь стояла на колінах і руках, задерши стрункий задок й затиснувши в зубах латунну люльку для трави. Вона через плече знудьговано озирнулася на Ґанта. У того, здавалося, серце ось-ось лусне. Він почервонів, спітнів, обличчя пішло плямами.

— Якщо треба ще п’ять хвилин, — сказала вона, — то гукни.

Кпини її голоском звучали так солодко, що це виявилося понад його силу, й він кінчив. Ґант повалився на спину й засоромився. Серце скаженіло в нього в грудях, як пітбуль.

Дженні Цзинь зиркнула на годинник на стінці.

— Навіть у три вклався, — сказала вона. — Ростеш.

Вона обернулася й сіла, притулившись до спинки дивана-ліжка, підібгала ноги. Знову підкурила свою люльку, глибоко вдихнула, видихнула зеленкуватий дим. Ґант зважився підвести на неї погляд. Вона по-кошачому посміхнулася.

— То от як це відчувається? — спитала вона.

— Що?

— Кохання.

— А ти цинічна як на свій вік, мала.

Вона поставила крихітні ступні на його хрипучі груди. Він накрив їх долонею повністю. Вона поворушила пальцями — десятьма зухвалими пучками. Зітхнула.

— То що робитимем, Ґанті, хлопчику мій? — спитала вона. — Тільки не неси тої пурги про те, шоб осісти на природі, капусту вирощувати.

— А чого б і не осісти, Дженні? Десь же треба старі кості притулить.

Вона різко затягнулася, потримала дим у роті, а тоді нагнулася, і накрила його вуста своїми, і з сичанням видихнула.

Очі у нього ошкліли.

Закашлявся.

— Мені не завжди заходить, — сказав він, тяжко дихаючи, і скривився.

Вона знову потягнулася і взяла його підборіддя у залізну хватку крихітної долоньки.

Зустрілася з ним очима.

— І нахєра це тобі, Ґанте, скажи, зроби ласку?

— Це я мушу ставить запитання, Дженні.

— Щось ти роздрочився, Ґ.

— А то ти ні, Дженні?

— Чого ж, я просто кажу. Треба ж якось згаяти довгу і самотню ніч, січеш?

— А в тебе хист до розмов, дівчатко.

Вона була малесенька. Підняла ступні з його грудей, перекинула через край ліжка-дивана. Підійшла до дверей, підняла защіпку, штовхнула двері проти вітровію. Визирнула в ніч. На небі над болотом кружляли зорі, дешевими брязкальцями підсвітлюючи краєвид.

Не озираючись на нього:

— Задумав лихе проти Альбіноса, Ґанте?

— А я б тобі таке сказав?

— Він своїх засранців повсюди розішле, Ґанте. Хтось уже й на цвинтарі лежить. Стрьомно в тебе тут, коли місяць розіллє світло, січеш?

Ґант, із широкою посмішкою:

— Коли він приходить у Допіль вечорами, Дженні? Зазвичай?

Вона плюнула тією ж усмішечкою через плече.

— Я тобі хто, наводниця? — спитала вона.

— Ти з ним трахаєшся, Дженні?

— А ти ревнуєш, Ґ.?

— Він узагалі як, об’їжджає хвойд на території Стиляг?

— Так уже вийшло, Цибатий узагалі ніяких хвойд не об’їжджає.

— Та невже?

— У нього, у містера Г., у шлюбі всього вистачає. Те косооке бабище в Бовісті дає йому стільки, що йому й того забагато.

А вона хитра — знала, куди бити, знала, де вкусити.

— Он воно що. То вони щасливі? Ну, Гартнетти?

Вона хитнула головою, вишкірила зубки, й він зрозумів правду.

— Щасливі? Та хто у сраному Боугані щасливий? На пошуки щасливців у наших краях купу часу можна вбити.

Вона зібрала одяг і почала вдягатися при тьмяному, жирному світлі свічки. Вітер лизав фургончик, вогники витанцьовували і знову стихали.

Як на Ґанта, то це не дівчина, а закрита книга. Вона йому нічого не сказала ні про Стиляг, ні про допільські кампанії, ані про пересування Логана Гартнетта. Попри це, вона вилася навколо, заходила до нього, погоджувалася з ним спати. Подейкували, що у неї на стволі були уже зарубки, і Ґант готовий був у це повірити.

— Не можеш побути ще трохи?

Вона навіть не завдала собі клопоту відповісти.

Знову рушила в ніч, полишивши понурого Ґанта на дивані. Очі в неї котячі. Пусткою вона ходить так само легко, як Дополем чи Манівцями.

Не спускай з неї ока, Ґанте.

Але він, хай там як, її цінував, і доки фургон зловісно рипів уночі, благав пробачення. Гидота це — коли кортить молоденької, а в самого вже п’ятдесятка за плечима.

Він ще трохи поварився у власних думках, а супчик то каламутний. Потім розгублено підвівся і вдягнувся. Кістки нили, розум оповила смутна втіха. Він вийшов назовні — скуштувати вітру. Ненадовго в голові прояснилося. Він заплющив очі і спробував повернутися у втрачений час, який ніколи вже не віднайти. Справжнього його смаку він більше не спізнає. А колись знав — Маку.

Ґант завжди ходив по самісінькому краєчку земель пам’яті. Будь-якої миті міг зашпортнутися і провалитися в пітьму, на той бік чи на другий. Спохопитися не встигнув би, як знову опинився б на бистрині почуттів. Звичайно, боуганська порода має іскри в жилах, проклята і благословенна пекучими пристрастями.

Картини втраченого часу рушили у стрімкий наступ. Коли їй було вісімнадцять. Коли вона з ним гуляла. Як вона з ним говорила. Як її вуста вигиналися, вимовляючи його ім’я.

Він рушив у ніч, труснув великою ведмежою головою, щоб позбутися спогаду, і трохи поплакав, а тоді висміяв себе за сльози. Ну ти й штучка, Ґанте. Ну ти і вляпався. Та ще й із ким.

Обережно, Ґанте.

Крокував рівниною Пустки. Вітровій нарешті нагнав йому в голову трохи здорового глузду. Згори блиснули жовтим очі дикої кози, що стежила за ним із вигідної висоти. Ґант змусив себе мислити тверезо. Під ногами простягався шлях їхнього спільного минулого. Тут твій крок, — думав він, — а тут мій. То твій крок, а це мій, через дні, з яких ми, Маку, вийшли, опівдні втраченого часу.

На півострові ностальгія — це приманка, вишкірена гачками.

Ґант повернувся на початку серпня. І одразу став жертвою наших рідних спогадів. На боуганськім білім світі час розхитаний, є в ньому щось плинне, минуле просякає в майбутнє, а минущу мить вхопити найтяжче. Ґант повернувся з кількома сотнями в кишені, в розношених черевиках і з підрізаним плечем, де вже почалося запалення, — і це все, що він заробив за останні 25 років. Жаркий літній день, вітерець ледве лизне, легіт у високих травах шепоче давні таємниці Пустки. Над підсохлими болотами ряхтіла чорна завіса мошви, озерця зміліли, над пагорбами стояло дивне умиротворення: незмінне, західне, зі смаком моря. Виднокіл мерехтів над маковими полями на нещадному сонці, а робітники трудилися й горбатилися над урожаєм. Виблякле світло на рівнині Пустки, далекий плач фадо[7] десь із пайківської рези. Він розтер собі ноги.

Коли добрів до довгого дому Стариганя Менніона, дихав тяжко і хрипко. Дім стояв у долині, й тихо дійшовши до місця, Ґант побачив, що двері відчинені. Це його не здивувало — Старигань давно вже літував теплі місяці у своїй резиденції серед Пустки. Ґант засунув голову в двері. Прихилився до одвірка, переводячи подих.

— Бенні, — сказав він.

Старигань, що сидів на кушетці у вогкій, загуслій від мух тіні, підвів погляд, але подиву не виказав.

— Що, заварив кашу, Ґанте?

Ґант закотив очі. Старигань підвівся і з жалем похитав головою.

— То хто ж тобі лікар?

— Я сам собі лікар, — сказав Ґант.

— Та заходь уже, а то качок розлякаєш.

Ґант вмостився в тіні довгого дому й нарешті перевів подих. Старигань ні про що не питав. Просто чекав.

— Не думав про те, де старі кісточки спочинуть, Бенні?

— Дай подумаю.

Старигань узявся до роботи. На плиті він поставив вівсянку, додав у вершки «Джеймсона». Накрив на стіл, став спостерігати, як Ґант повільно крокує кам’яними плитами.

— Це ти охляв дочасно чи маєш якусь байку цікаву, Ґ.?

Ґант скривився.

— Із ким поведешся…

Доки Ґант їв, Старигань розглядав рану в нього на плечі. Зняв з горішньої полиці пляшку з якоюсь смердючою рідиною, вмочив ватку і приклав до рани.

— А ти везунчик, Ґанте, ще трохи — і в легеню б, — сказав він. — Виглядає на те, що це на тебе з іржавим кинджалом пішли, так, хлопче?

— Варто з’їхати з півострова, — процідив Ґант, — та забуваєш, що в них ніяких манер.

Старигань змастив рану, як умів, побризкав її, щоб напевно, і Ґант здивовано зашипів від болю. Старигань подмухав.

— Ти мені повір, — сказав він, — я медбрат.

Дбайливо забинтував рану. До роботи брався сумлінно. Він свого часу не одну гарячу голову підрихтував.

— І чого ж ти, Ґанте Бродріку, сюди вернувся, я тебе питаю? Яка це химородна думка прозміїлася у твою тупу довбешку?

Постукав кісточками пальців по Ґантовій голові. А Ґант опустив ложку і мить подумав.

— Тягне мене у Велику Пустку, сам побачиш, — сказав він.

— А в місто Боуган?

— Може, нам про це, містере Менніоне, і треба поговорити.

На Стариганеву думку, і він її передав одним різким поглядом, Боуган уже не той, що чверть століття тому. Та він все одно сплеснув долонями й витанцював ту-степ[8].

— Хай там як, нудно не буде.

Ґант погодився: не буде.

— Мені тут нора потрібна, Бенні. Думками зібратися, розумієш?

Так і вийшло, що Менніон заселив його у фургончик. Велів певний час не висовуватися і тримати ніс за вітром, зважати, куди дме.

Фургон навіть аборигену-Ґантові складно було знайти. Він стояв з підвітряного боку при стіні старого кар’єра, тож бодай від лихих вітровіїв був захищений. Від боліт фургон відділяло озерце. Про такі озерця на Пустці кажуть, що там і дитя не втопиш. Води в озері темні, каламутні, по краях облямовані потолоченими очеретами. Там Ґант і осів: спостерігав, як літо вицвітає в осінь, слухав, як здіймається вітровій, знав, що й зима чигає ось-ось.

Він пройшов жовтневу ніч від кінця до краю. Він сягнув білої рівнини розуму, й там було спокійно. Він обхóдив рівнину колом. Під світанок вийшов на потрощені дошки старої притики на озерці — дерево вгиналося і стогнало під його кроками, дошки співали — і став на коліна, і відчув, як ззаду над ним нависають горби Пустки. Темна тінь гір проти невсипущого неба. Він відчув їхню присутність, відчув як велику ніжність. А тоді почув їхній голос.

— Тятку, — благав Ґант, — Тятку Сусе…

Манюня

Манюня Гартнетт лежала в ліжку в «Боуганському гербовому» готелі. Їй було 89 років і нудно. Вона виспівувала нудьгу частими зітханнями. Чорні оксамитові завіси в її номері на горішньому поверсі ніколи не розсували — Манюня стільки на Боуган надивилася, що до кінця сраного життя вистачить. Вона сиділа на дієті: міцний алкоголь, жирні колеса від болю довгого існування. Її на ліжку для молодят обклали пишними подушками, як особу королівської крові. Дні Манюні тягнулися довго, а тоді провалювалися в ночі: більшість ночей вона лежала безсонно, але щойно ті минали, нічого не могла про них згадати. Не могла прикрутити цих засранок. Щоразу, як у готелі вистачало напруги, аби запустити проектор, вона дивилася старі фільми на парусиновому екрані. Манюня любила старі фільми, ментолові сіги і мутити в місті воду. У Боугані правили Гартнеттівські Стиляги, й дехто руку давав навідруб, що стерно в Манюні — не меншою мірою, ніж у Логана. Вона розпізнавала всіх гостей за тим, як вони стукають у двері, й гукнула синові:

— Ану заходь до мене!

Вона розгледіла в нім тривогу ше до того, як він умостив свої довгі кості на кріслі коло ліжка.

— Ну і як ми зараз? — спитав він.

Вона, Манюня, піднесла крихку ручку до горла і затримала там тонкі пальці.

— Скоро вже кінцева, хлопче.

— Ти давно так кажеш.

Вони не цілувалися, не торкалися. Гартнетти телячі ніжності не розводили. Гартнетти — манівцівська порода до шпику кісток.

— І де тебе носило?

— Щойно за сьому перевалило.

— А я саме у морг збиралася, може, їм там цибатого блідого мудачка привезли.

— Заклопотаний був, Манюню.

— Заклопотаний він, вештається. А кіна мені не приніс?

— Приніс, Манюню.

Він передав їй плівки, вона їх уважно оглянула.

— А з Тебом Гантером[9] і Наталі Вуд[10] не приніс, нє?

— Нічого не було.

— Мовчи вже, халамиднику.

— Я старався, Манюню.

— У Теба й Наталі було прекрасне кіно.

— Ти весь час так кажеш.

— Кажуть, вони були не від того, щоб коксу задмухнути.

— Та ти що.

— Були фото з прем’єр.

— А в нас заводіяки з Висоток розбушувалися, Манюню.

— Наталі вічно ходила в горностаєвих пелеринах. Теб — у стрейчевих штанах і в’язаному джемпері. Бежевому!

— К’юзак каже, що всі панельки за нього, Манюню.

— А Вудсиха, звичайно, пускала слину на все у штанах. Упадала за мужиками.

— Я про Вилупка К’юзака кажу, Манюню. Так доносять. Клани за нього. За нього Макґроарті, Ленани, Саллівани…

— Про Теба, звісно, теж ходили солоні чутки. Але я ні слову не вірила з того, що казали про Теба.

— Інформація надійна, Манюню. Щонайменше три клани стануть за К’юза. А в них там психів ціле стадо, ага?

— Вони за словом у кишеню не лізли, коли треба було очорнити Теба.

— Він, Манюню, ось-ось піде в наступ.

— Ти ж розумієш, я не повторюватиму, що казали про Теба. Я рота не бруднитиму.

— І що мені робити?

Манюня потягнулася до плящини «Джеймсона», яку тримала коло ліжка, й хлюпнула добрячу порцію собі в чарку. Запропонувала пляшку сину. Він покрутив головою, заплющив очі, помасував пучками пальців перенісся. Закинув ногу в черевику на ліжко. Щойно та примостилася, вона її спихнула.

— Ти на мій пледик вважай! — сказала.

Скуштувала й посмакувала віскі. У неї на щоках зайнявся рожевий рум’янець, розганяючи сіре.

— А знаєш, шо мені снилося? — зітхнула вона. — Приїжджає до мене сам Фернандо Ламас[11], верхи на коні.

— Манюню, та послухай же ти мене. Вилупок К’юзак ось-ось спуститься 98 сходинками.

— А за часів матінки моєї, за Пеґґі часів, у Боугані 16 кінотеатрів тоді було. А зараз хоч один лишився?

— Тільки один.

— І нічого там не показують, крім лярв, які облизують інших лярв.

— Манюню…

— Заткнися, я думаю.

Вона заплющила очі. За боуганськими мірками вона була немислимо стара. Вона зосереджено кліпнула.

— То К’юзаки на Манівці лізуть?

— Не на Манівці, а в Димопіль. І на Висотках галасують, і по Наливайках. Барабани, кажуть, перетягують, готуються кричалки кричать.

— Маячня північняцька!

— То шо мені робити, мам?

Вона хитнула головою, відмахуючись від його страху.

— Це для Вовчика і хлопців — як валер’янка для кота, — сказала вона.

Він кивнув.

— На це і сподіваюся. Але якщо нам людей не вистачить…

— То кого покличем, малий?

Він меланхолійно поглянув на неї.

— Більшість мостів ми попалили.

— Це ти про кого? У нас що, геть нікого не лишилося?

— Якщо я не піду в дюни, не спробую поговорити з…

— Лляний, сраний Сусе!

Стихло. Обоє пробиралися крізь мовчанку. Гартнетти ніколи не приймали похапливих, необачних рішень. Нарешті Манюня заговорила.

— А з Юлом Бріннером[12] молодим нічого не знайшов? Ще коли в нього волосся було?

— Ні, Манюню. Зате «Блукачів» знайшов, підійде?

Він підняв плівки.

— Бачу, — сказала вона.

Ці короткі вечори, проведені разом, перетворилися на непорушний ритуал. Їм у товаристві одне одного наче від душі відлягало. Вона уважно придивилася до нього, й він від цього пильного погляду трохи здригнувся — вона зрозуміла це з того, як напружилися в нього плечі. А ще з того, як він підхопив з ліжка і нервово покрутив у руках контейнери з бобінами.

— Щось дивне в тебе на душі, — сказала вона. — Це через тих задротів північняцьких?

Манюня хвильку вичекала, а тоді додала:

— А вона сама як?

Логан сяйнув блідо-жовтою посмішкою.

— Сама прекрасно.

Манюня кивнула, ніби дуже задоволена.

— Я так чула, що Ґант Бродрік — досі чоловік показний.

Він пожбурив бобіни на ліжко й підвівся, щоб іти.

— На, — сказав він, — дивися свій хлам.

Хрипко засміялася йому вслід. Нашорошила вуха, щоб почути, чи він грюкне дверима, і зареготала ще дужче, коли таки грюкнув. Так мудаку блідому і треба, нíчого було женитися з тою задрипанкою заїжджою.

Вулиця де Валери внизу бриніла під повільним наступом ночі: до неї стягувалася непогамовна енергія. Так, а жовтень добігав кінця, обсипався з наших хирлявих громадських дерев, і на Боуган насувалася Біда з великої літери «Б».

Манюня радісно завовтузилася у безкрайому ліжку.

Димопільською говіркою

Пітьма спустилася на Димопіль. Глупої ночі то не місце, а пекло, світ сумних сновидінь по той бік мосту. На худеньких вулицях старі будинки хилилися один до одного: що ж тепер вдієш? Старі будинки мовби підтримували один одного, типу так. У Димополі так: вийми одну цеглу з купи — і ціла гора обсиплеться. Того Димополя — менше милі квадратної: місцина тісна, мала, напхана напхом, повітря нема, на повні груди не вдихнеш, вночі повітря відгонить дизелем. Генератори в Димополі трудилися на славу. Так собі й запишіть: навіть як увесь Боуган западав у пітьму, в Димополі щось та й працювало.

Димопільська безумиця походжала у своєму білому ковбойському костюмі, блискітками світила, керувала небесним рухом розлючених мартинів.

Беззуба хвойда-трансвестит із намальованими бровами волала щось у небо над мостом.

Люта й непередбачувана сучка-німчурка на ім'я Ангеліна волокла кудись на повідку лейтенанта Стиляг Мудака Берка.

Мудак і Енгі зайшли у «Кий і крейду» й вийшли.

Мудак і Енгі зайшли у «Край безу» й вийшли.

Мудак і Енгі зайшли у «147» і вийшли.

Куди це з’їбав Вовчик — от що хотіли знати Мудак і Енгі.

У таку пору на допільських вулицях залишалися здебільшого бульбожери — перепихнутися, пахнути на ніч люлькою, перш ніж потягнути Плаєм свої ниці душі через румовище Пустки.

Едмунд «Хапко» Леніган перейшов міст, ведучи за собою медвяну шістнадцятирічну білявку — свіженьке м’ясо, щойно на Висотках завербував, доросла, нічого не боїться, така за себе постоїть.

Зі шкірбарів, де день тільки починався, низько пульсувала музика — гриміли пружні баси, а дівчатка з першої зміни походжали, вертілися й ковзали, зблискуючи мертвими очима.

Рибні вози (Гартнеттові) відвантажували косооким для забігайлівок плавники, хребти й кісточки на юшку: яких дивоглядів тільки не плаває у нашій річці Боуган.

Лиця напідпитку зливалися.

Забігайлівки косооких, наливайки, дурман-салони.

Аж ось нарешті й Вовчик Станнерс виходить із каварні «Го Пі Цзинь Оу-Кей» — мужик-мужик, метр шістдесят у кепці, вельветовий ментик, десантні боти на шнурках.

І вертить своєю довбешкою рудою, щось виглядає на допільських вулицях.

Він набрів на Мудака Берка й Ангеліну перед «Краєм безу».

Щось наш Вовчик сердитий, подумав Мудак, і то була правда.

— А ми тебе шукали, Вовче.

— А я Дженні шукав, нє? Ти Дженні срану не бачив, га?

— Ні, Вовче.

— Я кажу: ти Дженні ніде не бачив, Мудаче?

На мармизі Вовчика шалено вертілися очі.

— Я ж сказав, що не бачив, Вовче.

— То куди ж вона, значицця, з’їбала?

Погань у боуганському повітрі мала багато відтінків, і ревнощі серед них — далеко не останній.

— Не знаю, Вовче. Не бачив…

Вовчик розвернувся й, не спиняючись, задер ногу і копнув двері дурман-салону, закряхтів від зусилля, здається, трохи заспокоївся й пішов патрулювати Допіль і полагоджувати нічні справи.

— Що від Альбіноса чути?

— А те чути — Кантіллон.

— Сьогодні треба?

— Так кажуть.

— То давай зробим. А ти того продавця риби не бачив, Мудаче?

І справді, бідолашний Деккі Кантіллон обрав не той вечір, аби прогулятися Дополем. Ніби не досить того, що він скаче у гречку з бабою власного кузенка — невезучого Джера Ріда, вправного м’ясника, — так він ще й на димопільське м’ясце руки розпустив.

— По бабах пішов, так? — спитав Вовчик.

— У свіжині-за-гроші буде, де б то ще, — підтвердив Мудак.

Ангеліна сіпнула повідок, хлопці рушили за нею, і справді, незабаром із допільської імли виринув Кантіллон.

Кантіллон був худий, як хорт, із лускою на руках, як у скумбрії, десь за сорок, із різкими рисами, картяр, пальця в рот не клади, виразний французький ніс ніби для того й виліплений, аби свіжину винюхувати, густе волосся зализане назад повною жменею лаку з ароматизаторами, верхні п’ять ґудзиків бузкової блузи розстібнуті проти ночі, хоча в Боугані стояв глибокий кінець жовтня, нависала недобра західна зима.

Деккі брів вузькими вулицями, куди шнобель веде.

Ангеліна і хлопці рушили за Деккі.

Він прочісував поглядом усе віком від 14 до 68. До всіх прицінювався, від кісточок до пупа. Погляд мисливця. На таку би заскочив, подумав він. З такої хоч воду пий, подумав він. О так, такий як вийде на пошуки свіжини, то вже не розслабиться, очі, як на ниточках, — зирк направо, зирк наліво, зирк прямо — але… ой.

А назад і не подивився?

Ні.

— Мочити рибника, так Альбінос казав, — пояснив Мудак.

— Геть мочити?

— Ну, він же з чужою бабою муте?

— Цибатий таке не любе.

— Оце точно, Вовче.

Вони пробиралися крізь димопільські натовпи, як тіні, тримаючись на певній відстані від своєї здобичі.

Вони вміли дочекатися слушної нагоди.

Рибник прослизнув у наливайку.

Перекинув кілька чарок, які й коня звалили б, спробував полапати силіконові цицьки барменки-українерки.

Весь цей час із вулиці за ним спостерігали.

Вовчик затарився кошиком смаженої курятини, запропонував Мудаку ніжку, Мудак узяв, облизав дочиста, кістку викинув, жирні пальці дав облизати Ангеліні, і та їх добряче вичистила.

— Я, буває, псіхую через тебе і сучку цю, — сказав Вовчик.

Мудак знизав плечима, Ангеліна пустила слину.

Кантіллон обходив кишла одне за одним, але нічого ніде не купив — шукав кращу ціну, а хлопці з собакою йшли за ним. Нарешті він рушив до дюн.

Той край Димополя, який ближче до дюн, найдешевший. І покупці там відповідні. Найгірші лупанарії, найзанюханіші галереї наколок — усе там. Атмосфера теж дивна: це через дюни, що починаються одразу за містом і дають ім’я дільниці. Жаскеньке місце, ті дюнові рифи. А ще там люті пайкі господарюють — їхні вогні палають навіть глупої ночі, піщані пайкі, так ми їх називаємо, — а безумне море знай собі темніє, одвіку й довіку.

Рибник звернув у порожній бічний завулок.

Це він дарма.

Вовчик Станнерс раптом безгучно виріс у нього при боці.

Й ласкаво так:

— Поговорим, пане Кантіллоне?

Так, а Мудак Берк — з другого боку.

І жвавенько так:

— То як воно, Дек?

Так, а Ангеліна щасливо крапає слиною.

Повели його хлопці в глиб вузького завулка, й море щурів розступалося перед ними.

Від них мовби іскрило електрикою.

І сіре море розступалося.

Енгі задзявчала на щурів, але Мудак її зацитькав. Обережно-преобережно хлопці завели чоловіка у дальній кінець завулка.

— Це до чого, хлопці?

Треба визнати, що його голос навіть не тремтів від страху. А толку? Вовчик підскочив, як танцюрист, — всього на мить завис у повітрі, але цього саме вистачило, щоб копнути Кантіллона точнісінько в перенісся.

Тихий тріск: м’язи, зв’язки, кров.

Цей удар — милосердя: Деккі вирубився — добраніч, Димопіль! — повалився на стіну й осів, і щойно він опинився на землі, як Мудак Берк поставив закаблук високих бутсів 39 розміру йому на трахею й різко наступив, а Енгі на повідку злизувала вже пролиту кров.

Вовчик тим часом раз у раз товк своїми десантними бутсами просто чоловікові по лиці — радий трудитися, хлопчик наш — тож мине чимало часу, перш ніж полісія встановить, як це м’ясо звали.

Вони й по ребрах пострибали — ті кришилися, як риб’ячі кісточки.

Ангеліна витанцьовувала.

З завулка хлопці вийшли краєм, ближчим до дюн. Швидко зиркнули наліво, швидко зиркнули направо, вирулили на жвавіші димопільські вулиці вздовж річки.

— У мене стоїть, — сказав Мудак.

— Я б поїв, — сказав Вовчик.

Ангеліна металася на повідку, вона хотіла вернутися у завулок, вона хотіла продовження банкету, але її потягнули далі й присварили:

— Забудь, Андж!

Димопіль бринів. Гукали дівчата, репетували, зазивали. Продавали дурман, белькотіли пісні, мішали макарони. Вовчик Станнерс і Мудак Берк із сучкою-німчуркою Ангеліною розчинилися в темряві, й коли вони пройшли повз мене, я побачив бруд у їхніх очах.

О цій порі я люблю на самотині прогулюватися допільськими корабельнями. Я люблю дивитися з річки на дахи Манівців і на Висотки за ними.

Я люблю, коли ріка наповнюється вогнями міста.

Лист Ґанта до Маку

Люба Маку,

а я тебе кілька днів тому бачив на вулиці Дев. Я не знав чи тебе впізнаю стільки часу спливло дівчинко але мене вразило як мало ти змінилася. Вряд чи можу сказати те ж про себе я б сказав мої роки всі на мені у моєї породи завжди так ми своє життя носимо на обличчі. Я не хочу завдавати тобі горя Маку. Коли я побачив тебе у четвер мені стало ясно що його у тебе й так предостатньо. Не буду я судити те життя яке ти собі створила у мене теж життя не конхвети й букети. Але це не значить що я не мріяв про життя яке могло би бути якби все сталося не так як сталося. Я побачив тебе Маку й хотів підійти але це було б до тебе несправедливо. Ще ні сказав я собі ще не зараз. Минуло 25 років а мені й похвалитися вважай нічим я не дуже знаю коли саме став почуватися старим але ж почуваюся ти мені повір мабуть у мене були темні часи як у всіх але ж нікому не буде користі з того щоб думати про темні часи. А здається я вийшов звідси тільки кілька тижнів тому. Відтоді зі мною чого тільки не було можеш собі уявити відколи я ступив на Високий Плай то був тяжкий день ти повір він мене змінив. Я багато в чому вже не той ким був я робив багато того чим не пишаюся Маку. Я не одружився хоча жінки були. Я ніде не осів. Кажуть дітей у тебе нема це шкода тобі треба було стати матір’ю тобі пасувало б.

Живу я у Пустці і збираюся жити там скільки мені ще лишилося дай ТС щоб це було не просто сезон чи два. Не можу сказати що був щасливий відколи вернувся кілька місяців тому не можу сказати що колись іще буду щасливий знову але все одно тут тихо і це мені підходить це заспокоює мої старі кості. Ти знаєш Пустка завжди була для мене особливим місцем. Ти знаєш що я відчуваю до цього місця і ти зрозумієш як мені тяжко було так надовго із ним прощатися. Я повертаюся сюди без наміру завдати тобі прикрощів.

Я хочу з тобою побачитися Маку. Я хочу на тебе подивитися й не говорити дурниць я хочу на тебе подивитися й побачити яка ти стала. Я хочу тебе обійняти. Вибач що пишу тобі таке але не маю вибору мушу. Я черв я знаю що повернутися після такого часу завдає тобі прикрощів що це тяжко й боляче. Ти мені якось дещо сказала цікаво чи ти ще пам’ятаєш. Ти сказала хай би що сталося ми будемо разом. Пам’ятаєш? Мабуть юні дівчатка таке мелють а та дівчинка була закохана але я стільки років у це вірив це стільки років мене підтримувало мене утримувало від краю могили Маку.

Я тебе досі кохаю. Облуплені страшні слова розумію і раз я їх записав то може по правді я таки хочу зробити тобі боляче. Може я вірю що так тобі і треба. Ми робимо свій вибір і мусимо з ним жити. Може здатися що це безумство писати ці слова після стількох років але ж ось тримай сама розбирайся я розбирався з ними так довго.

Коли ми ходили Манівцями і ми були малі у Боугані мені здавалося що серце ось-ось виплигне мені з рота. Я клав руку тобі на поперек ніби з даху стрибав. На лиці велика м’яка посмішка а це ж я був головний крутелик у місті. Ти така маленька була. А ще ти зі мною говорила так тихо майже пошепки і навіть не цілувалася зі мною стільки тижнів.

Вночі ми блукали Манівцями і спускалися до річки. Я досі чую річку літньої ночі коли ми сиділи на кам’яних сходах а ти схиляла голову мені на груди і завмирала. Я вірив що ніщо що ніхто не стане між нами Маку. Я собі кажу що повернутися сюди це розірвати пута якими ти досі мене тримаєш. Усі ці роки всі ці темні часи я відчуваю на собі доторк і це завжди твій доторк. Я бачу тебе сімнадцятирічну, вісімнадцятирічну так досконало чітко до останньої деталі кісточки під шкірою насуплені брови коли ти хвилювалася за мене бо на Манівцях були заворушки. Я певен що ми пішли не тим шляхом і те що я бачив із твого життя з Гартнеттом не переконує мене нібито це не так.

Дні мої тепер минають тихо. Якісь місця ти мабуть пам’ятаєш бо ми туди ходили. Ми лежали у високій траві пам’ятаєш Маку. Це у Боугані все міняється а Велика Пустка лишається незмінна. Живу не в палаці але тут затишно сиджу я старий над болотами перед пузатою грубкою. Якби мені раніше сказали що з мене буде я б посміявся. Хоча скажу знову коли я побачив тебе кілька днів тому на вулиці Дев мені подих перехопило від років яких на тобі не видно від того яка ти мені близька. Рухалася ти точнісінько так як я пам’ятаю. Ти не подумай я за тобою не шпигую але раз побачив і відвернутися не міг.

Я повернувся в Пустку назавжди і я хочу з тобою побачитися Маку. Навіть якщо це мене вб’є я хочу з тобою побачитися. Я прошу тільки про одну зустріч. Місце і час вибирай сама. Стільки часу минуло а мені досі є що тобі сказати і краще сказати це особисто. Дай мені знати через містера Менніона чи можна домовитися про зустріч. Благаю знову почути моє ім’я з твоїх вуст було б раєм.

Сподіваюся я скоро знову від тебе почую, дівчинко.

Ґ.

Хто тут верховодить?

Дом Ґлісон — жирнозадий новинар — ішов, свіжо-поголений, вулицею де Валери, а на обличчі в нього видно було сліди бритви. У ніжно-блакитному костюмі в стилі «зут»[13] і в підбитих цвяшками черевиках, якими він завзято витанцьовував по тротуару. А витанцьовуючи — як на товстуна він вправно тримався на своїх копитах, — він тужливо позирав на Велику Пустку. Він сповільнився, а потім узагалі завмер і опустив погляд на свої маленькі ніжки. Підніс пучки пальців до губів. Прикусив.

— Та Ґантові ж копа скоро, містере Менніоне, — прошепотів він. — Не буде ж він пробувати приставити їй свій шланг-мустанг на цьому етапі?

Старигань, який із настанням нічної прохолоди загорнувся у плащ від «Кромбі»[14] й насунув на голову капелюха у формі поркпай[15], тільки підвів брови. Він сидів собі на парканчику на вулиці Дев, наче просто витрішки ловив.

— Кохання, Доме, річ незвідана, і може тривати довго.

— Тоді не можна, щоб Гартнетт пустив це на самопас, містере Менніоне.

— Діло кажеш, Великий Д. Він повинен влаштувати Ґантові привітання на славу. Місто дивиться. Муніципалітет дивиться. І жона його дивиться, січеш?

У місті острах змішувався зі збудженням. Сильні світу сього зійдуться у двобої, а коли на герць стають велети, маленький світ двигтить. Чекаємо не дочекаємося.

— Він шукав Ґанта за містом, у Пустці, містере Менніоне. Не міг же я йому не посприяти…

— У Пустці, Доме, я б за Ґ. не переймався.

Старигань підбадьорливо посміхнувся, і там, під ліхтарями вулиці Дев, Дом, захмелілий від міських інтриг, знову почав пританцьовувати. Стегнами повихляв. Покрутився. Похапав ротом повітря, як рибка. А тоді підморгнув і прошепотів:

— А кажуть, що коли бабу ту грають, у неї очі косити перестають. Це правда, містере Менніоне?

— Так кажуть, Доме.

Дом забулькав, підвів очі на зорі й закружляв із ними. Йому було п’яно й весело.

— Біда нам із тим коханням! — заволав він.

— Що є, то є, Доме.

Газетяр озирнувся своїми баньками через плече, ніби за ним хтось міг спостерігати, а тоді схилився до Стариганя.

— А ше, ясно, шо в нас, і крім Ґанта, є проблеми.

— Тільки не заводь про К’юзаків, Домініку, будь ласка.

Дом трагічно схопився за груди. Прикинувся, наче ось-ось безживно впаде на бруківку.

— Ангіна моя! — захрипів він.

Старигань зміряв його розважливим поглядом.

— Якщо Затишшя урветься, ми всі можемо зробити па-па трамваю на Бовісту, Доме. І всім забудовам, чуєш?

— Як церковний дзвін, містере Менніоне. Чого Боугану не вистачало, так це кривавої зими, ага.

Старигань зліз із парканчика, й вони рушили до Допільського мосту: у Боугані стояла така година, коли джентльменам хочеться розваг.

— І до кого звернемся? — спитав газетяр. — Хто зараз насправді рулить Боуганом?

— У тім і питання, Доме, — сказав Старигань. — Питання з великої букви П, січеш?

*

Йолопи з поліси перегородили вхід до димопільського завулка.

Роззяви з дюн витягали шиї, аби роздивитися, що ж там за ними.

— Ану назад, засранці! — волала полісія. — Нам носилки тре сюда протягти, ага!

Якийсь розумака з натовпу не розгубився!

— Носилки йому поможуть, як мертвому припарки!

Натовпом прокотилося низьке хихотіння, навіть полісія доброзичливо долучилася. Боуган зроду-віку (й донині) був сам для себе нескінченним джерелом веселощів.

У завулку поліспектор опустився на коліна біля скривавлених решток і уважно придивився до слідів черевиків на посинілій плоті.

— Стиляги, — прошепотів він.

І показав салазі — малому роззяві щойно з Пустки, що стояв на колінах біля нього.

— Оце бачиш? — спитав спектор.

Він показав на специфічний слід черевика з набійками в калюжі крові.

— Це нам каже, що тут погуляли с-сини, — сказав він молодому. — А що це ще каже?

Роззява був із кмітливих. Він встав, повернувся до натовпу, що зібрався біля пащі завулка, й гучно звернувся до них.

— Знову самогубство, хлопці.

— Молодець, — прошепотів спектор.

Від річки на них накинувся вітер, різонув холодом, як ножем, сягнув кісток.

Ось і насувається на нас західна зима.

*

Манюня Гартнетт увімкнула кіно Маріо Ланци 1952 року — Пеґ тоді було вісімнадцять; вона завжди вираховувала, скільки років було її матері, коли зняли той чи інший фільм. Фільм називався «Тому що ти моя» — Ланца там ще «Гранаду» співав, легені у хлопця, як міхи. Вона хильнула «Джона Джеймсона» з чарки й закрила банку таблеток, розслабила старі кості й наготувалася насолоджуватися потоком транків і тремом голосу юного тенора.

Манюня в центрі.

Перед Манюнею сяють ліхтарі.

Пролунав знайомий стук у двері — такий стук завжди звучав пізно. Вона відповіла різким посвистом.

Зайшла Дженні Цзинь, сіла коло ліжка, налила собі віскі. Закинула свої мініатюрні фатальні ніжки на ліжко. Манюня чуло поклала на них долоню.

— Які там надворі поведенції, Дженні-зіронько?

— Та які там, Манюню, поведенції. Шо свині, шо собаки.

Манюня примружилася, розгледівши сліди зубів у Дженні на шиї.

— Це той твій Вовчик малий на тебе пащу роззявля, зіронько?

Дженні витягла косячок із кишені на цицьці своєї білої вінілової куртки. Спалила засранця нафіг.

— Це хай я собі тим голову мащу, — сказала вона. — Ану давай сюди, почуєш свіжину — захитаєшся.

Старшій пані вона розкаже рівно стільки, скільки треба, й ні слова зайвого.

*

На Бовісті Маку з Логаном спочили на ложі свого довгого шлюбу й тепер похмуро горнулися одне до одного під наступом зими. Він вперто принюхувався до неї, вишукуючи зрадливий запах — тавро іншого, але обману не виявив.

— Ти, бля, не смій мене кинути, — сказав він.

*

Мудак Берк і Вовчик Станнерс простували Великою Пусткою під величним шатром пітьми. Дійшли до потрібного повороту на Високому Плаї, і звернули, й вийшли на стежку хребтом, що оминала гранітний пагорб, і незабаром перед ними замаячив Восьмимильний міст — ніч справді була безмісячна, як старий і обіцяв, тож вони підійшли до води і спустилися берегом, а тоді майнули під арку моста.

Старий таки на них чекав.

Його за литки прикрутили до опори мосту, руки також зв’язали, більшість шкіри злупили, горло перерізали нафіг і спустили кров, як свині, так що вона чорніла під ним, та ще й очі вичавили — остання вишенька, шукай тепер наводки! Те, що лишилося від його шкіри, звисало білим клоччям і дрантям.

На опорі мосту прямо за підвішеним старим кров’ю вивели два слова:

З ЛЮБОВ'Ю

Мудак поглянув на Вовчика.

Вовчик поглянув на Мудака.

Вони притьмом рушили до Високого Плаю.

*

Ніч на Великій Пустці приносить острах і пориви вітровію, що розхитують Ґантів алюмінієвий фургончик. Серед повівів кричав, як фагот, бугайчик, ця сумовита птаха, а знадвору долинали загадкові шелести й шепоти, що лоскотали й без того розхитані Ґантові нерви.

Пульс досі не прийшов до норми.

У голові каша.

У вухах реве гарячий вітер.

Він здригався й напружувався від кожного звуку. Він благав ніч про прощення. В ногах пекли холодні зашпори віку, й, підвівшись із табуретки, він застогнав так само, як стогнав, сходячи в могилу, його бідолашний батько. Навіть стогін дістався йому у спадок. Він слухав вереск нічних істот надворі й мурмотіння в очеретах.

Він загорнувся в ковдру і задмухнув свічку. Він вийшов у пітьму. Він знав, що краще бути в ній, стати її агентом, аніж сидіти і тремтіти від почуття вини у фургоні. Він заплющив очі і спробував призвичаїтися до її близькості, її частоти.

Він ішов верховиною, а по той бік болотистої рівнини горіли боуганські вогні — Вавилон палав у жовтневій пітьмі.

Частина 2. Грудень

Вид із Манюниного бастіону

Ось Манюня: кіно подивилася, від сентиментальностей захмеліла, пригрілася в екваторіальній спеці під кількома пледами, трошки п’яненька від віскі і причмелена від таблеток, заходить у свою дев’яносту — Тятко Сус поможи — боуганську зиму, аж раптом ловить себе на дивному бажанні. Манюні несподівано схотілося підвестися з ліжка. Внизу, на вулиці де Валери, щойно перевалило за обідню пору, і вона надумала добряче там усе обдивитися. Ще й вилупок якийсь мучить акордеон, і хоч ти йому що.

Зітхнувши так, що аж легені затріщали, вона зіпхнула з себе ковдри, й від зусилля їй по лопатках побігли такі мурашки, що добрячого огира затоптали б. Мурашки — ще одне її щоденне випробування — були симптомом тридцяти років на таблетках без рецепта, на міцному спиртному й фільмах Геді Ламар.

— Чорт, — сказала вона, але сказала стоїчно.

Вона спустила ноги з ліжка для молодят. Мить посиділа, переводячи дух і уважно розглядаючи свої ступні. На думку Манюні, ходулі в неї й досі нічогенькі, взагалі кажучи, ось тільки на те, щоби поставити їх на долівку й невпевнено підвестися, пішла купа сил. Здається, від зусиль нирка підвернулася. Від болю їй аж скорчило поперек і все тіло ніби блискавка яка прошила — от мовби диявол штрикає її кілком. Вона знову сіла.

— Матінко сраного Суса, — сказала вона.

Вона звалила на тумбочку біля ліжка ослаблу руку й вивернула корито транків, що на цілу родину вистачило б. Виловила кілька таблеток, метнула в пащу. Пишатися тут, звісно, нічим. Таблетки впали їй на язик — а язик у неї сьогодні як наждак, і хтозна, що пішло не так — і вона запила їх «Джоном Джеймсоном» просто з горла.

Бувай, елегантність.

Вона знову відважно підвелася з краєчка ліжка й витримала рішучий наступ памороків. Затято зціпила зуби. Тоді в тім’ячко вдарив заряд легкості. Манюня вже кількадесят років страждала на, як вона казала, напади «легкості», а ще від сорому. Коли в тебе немає сили навіть налити собі віскі в чарку, то, на думку Манюні Гартнетт, тобі вже час з’їбати в річку Боуган.

Звичайно, треба йти.

Манюня поглянула на безкраю Сахару бежевого килима, що простягалася між нею і далеким вікном, яке виходило на вулицю Дев. Невпевнено зробила крочок, перевіряючи, чи тримають її ноги, обплетені павутинкою вен. Ходулі сяк-так тримаються, а ось танцюни, засранці такі, підводять, Манюня собі не бреше. Вона поставила одну ногу поперед другу, перевірила, чи та витримає вагу. Якщо одне стегно витримає — це результат, якщо обидва — це Тятком прислане чудо. Вона вдихнула на повні груди, наскільки це дозволяло дев’яносто зим вогкого півострівного повітря. Крок у неї був непевний, вона трагічно похитувалася, мовби вітровій із Великої Пустки увірвався до неї в кімнату. Свистіло, проходячи паршивими порожнинами її тіла, повітря: Манюня почувалася, як занедбана хата.

Та де там, як занедбана садиба.

У вікнах ані скельця, в камінах ані іскри, на горищі в’ють гнізда ворони, але є в ній велич, усе одно є. Манюня — руїни з гідністю. Вона знову прислухалась до сумовитого завивання акордеона внизу, до зимової пісні прогнилого грудня на білім боуганськім світі.

Вона рішуче ставила одну тремтячу ногу поперед іншу, аж доки не дійшла до точки із краєвидом. Бувало в історії таке, що славетні трагічні армії переходили буремні гірські хребти швидше, ніж Манюня перейшла килим, але вона не здавалася й добралася до вікна після епічної боротьби. Схопилася захрипівши за довгі завіси з синього оксамиту — від колихання тканини їй закрутилася голова, й Манюня на мить відключилася — легкість! — але тоді зібралася знову. Вона розсунула завіси на дюйм чи два — на скільки вистачило сили — й сердито поглянула вниз, на вулицю де Валери.

Грудневий вівторок. Жалюгідний, мов закуток пекла, а вгорі — чорне, як сажа, небо. Нерви міста подерті на клоччя. Відколи проминули жовтневі свята, в Боугані підрізали вісьмох юнаків. П’ятеро — з банди К’юзака, троє — з Гартнеттових Стиляг. Тепер місто кипіло від люті, злості, загрози. Манюня посміхнулася. Щоб Боуган закипів, треба просто підкрутити вогонь на плиті.

На Манівцях щоночі щось бушувало. На 98 сходинках хлопці чубилися. У хвойдарнях Димополя траплялися сутички. З міських дахів жбурляли пляшки та прокляття. Честь сестер хлопчаків ображали. Та й матерів. Кровна помста ще не почалася, але Гартнеттові Стиляги та клани з Північних Висоток підійшли до цього впритул.

Як на Манюню, то кровна помста — саме те, що цьому місту треба.

З височини вдалині долинали ритуальні бойові поклики північняків. Вона бачила, як палахкотять над дахами їхні факели. Північняки давали знати, що готові до кровної помсти. Наспіви в них були ритмічні, басисті, розбавлені понурими оплесками. Така в Боугані музика рішучості і кпинів.

Повсюди походжала полісія, вимахуючи кийками, і в очах виплодків боліт зорів страх перед Тятком Сусом. Бідні вони, бідні, щойно з боліт, але тут аж до кінця року тільки те й робитимуть, що вивертатимуться від шкельпів і замітатимуть кишки.

На вулицях продавці кричали, що вийшов вечірній випуск «Месника» — Здоровань Дом Ґлісон мучить свою скрипочку й ридає доброю прозою про те, як важливо утримати Затишшя на Йоль[16].

Заголовок:

НІ! — ШАЛЕНСТВУ!

Ось тільки клани з Висоток об’єдналися, чого не бувало вже багато років, і наготувалися виступити проти Стиляг.

Манюня мрійливо оглядала вулицю де Валери — о, якби їй силоньок іще погуляти! — аж тут повз неї промчали, спалахнувши жовтим, вікна потяга, й вулиця зникла за пеленою, розум поплив за ними — усе через легкість, — і Манюня рушила до боуганського втраченого часу.

Ґанта Бродріка, малого пайкі, вона вперше побачила десятирічним. Миловидий такий хлопака, синьоокий, скорботний. Вічно блукав вулицею Дев, виглядаючи свій шанс. Обережний малий. Завжди стане у пригоді. Ось батько його — непутящий пиворіз із Пустки. Батько його півжиття прожив із кухлем стауту під носом, а сентиментальний був, шо та народна пісня. Сімейство — з тих, що з болота вискочили і в болото повернулися: півроку сидять у панельці на Манівцях, півроку у фургоні на Пустці. Ґант був найстарший з їхніх виплодків і змалку вільно гасав Манівцями. Повівся з різунами зі Стиляг. Талісманчиком їхнім став. Ходив з ними на діло. Його рано долучили до діла. На корабельні бився з дорослими чоловіками. А подивіться, як вертиться: тут хто хош поставив би два пенси на мужикуватого хлопця з пустківської рези. Говорить м’яко, але гордий. Проти пайкі і слова не скажи, доки він поруч, а то носа роз’юшить. Росте, як бадилина. Почав, карочє, працювати. Манюня якось стояла на призьбі на Манівцях і побачила, що він мчить кудись із якоюсь паршивою оборудкою, — підставила йому підніжку, повалила.

— Кудись спішиш, виплодку?

Підвівся він, Ґант малий, повільно, обережно зиркнув на неї й позадкував. Але погляд її витримав, на це йому зухвальства вистачило, хоча цим мало хто міг похвалитися. Манюня з першого ж погляду зрозуміла, щó виросте з малого Ґанта.

— Дивися, куди ноги ставиш, синку.

Манюня повернулася. Вона лишила старий Боуган на самопас, бодай тимчасово, хоча знала, що минулому в цьому місті не сидиться спокійно, воно вирує й кипить, кидає тінь на теперішнє. Що вийде з Ґантового повернення? Дуже цікаво.

Її на мить охопила слабкість, і вона пазурами вп’ялася в оксамитові завіси. Різко вдихнула. Розплющила очі, примружилася, щоб роздивитися «Альядос», і навела фокус саме тоді, коли треба.

Звідти рішучим кроком вийшли Вовчик Станнерс і Мудак Берк. Манюня ока не спускала з малих-зухвалих. Це молодь визначала обличчя міста. Вона придивилася до невисокого, кремезного рудого — вона ще матінку його знала — й посміхнулася, так він смішно чимчикував, стиснувши кулачки. Такому дорогу не переходь. Та ще й той глист завжди при нім, Берків малий, — посмішка, як зблиск леза, аж серце стискається. Манюня подумала:

«Доки ця парочка на ногах, за Стиляг можна не перейматися».

Вона провела поглядом хлопців, що рушили в глиб Манівців на північ. Вона знала, що прямують вони до 98 сходинок. Ось-ось мали офіційно оголосити про початок кровної помсти.

У Боугані так заведено — аби чинити кровну помсту, про це треба заявити на письмі, і заяву ще мусять прийняти — той, кому кинули виклик, мав узяти «цидулу». За тим стояв свій етикет, ми ж не дикуни якісь. Оголошення помсти від Стиляг лежало в мужикуватих руках Манюні.

Вона відчула, як повертається до неї сила. Випросталася на весь зріст. Опустивши погляд на вулиці внизу, побачила, що Боуган заліз у зиму, як старий пес у солому.

Боуган, як у нас кажуть, зима вклала на лопатки.

Дайте нам понурий грудневий вівторок, щоб вітровій лупив по голові, щоб косі струмені дощу налітали з цього паршивого, сраного океану, і щоб яйця ледь не відмерзали, і щоб на калюжах лежав брудний лід — і ми будемо не те, щоб щасливі, але самовдоволені у своєму розпачі.

Мовби можна сказати…

Ну от!

Ну от, тепер, значить, бачите, що ми мусимо терпіти?

98 сходинок

Мудак Берк і Вовчик Станнерс дерлися по кручі, а вітровій лупив їм в обличчя. Вовчик застібнув блискавку на своєму вельветовому ментику аж під горло, так що виднілася тільки люта голова — очі вертілися направо-наліво, вишукуючи, чи не зачаївся десь провокатор. Мудак був у смугастій ситцевій сорочці — він із тих юнаків, які не відчувають холоду, коли назріває бійка; у ньому жеврів якийсь дивний вогник. Вони зрізали шлях Манівцями і попрямували до 98 сходинок. У свисті вітровію взимку було щось недобре, а завулки Манівців стояли понурі, як дім, де лежить мрець.

Ви от тільки понюхайте вогке холодне повітря — Боуган препаршиве місто для тих, у кого хворі легені.

І, звісно, ми знаємо: того вечора Манівці аж до кісток проймав дивний нервовий трепет. Стояв там такий млосний сопух, коли ґнотик кровної помсти догорав.

Мудак і Вовчик дісталися до 98 сходинок. Старигань Менніон домовився, щоб цих двох безперешкодно пропустили до Висоток, але тільки на один вечір, з цією єдиною метою.

98 — це крутий, оточений високими стінами підйом. Із кожним кроком Манівці поволі змінялися Північними Висотками.

Голоси з широких занедбаних бульварів на півночі шкрябали вогке небо, а співці завели предковічну військову пісню. Вогні їхніх смолоскипів лизали повітря і плювалися іскрами.

Коли Мудак і Вовчик добулися до верху 98-ми, голоси трохи стишилися, а тоді змінилися мелодією довгих милозвучних посвистів.

Стало ясно, що Споглядачі Висоток стежать за їхнім підйомом.

Мудак Берк безмовно молився Тятку Сусу, щоб Менніонове слово щось та значило і їх таки пропустили, а якщо ні й він більше ніколи не побачить і не обійме свою солодку Ангеліну — ніколи більше не пірне в озера її очей, — то най вона знайде собі десь добрий дім, а за якийсь час його забуде.

Вовчик Станнерс ні в яких богів не вірив, а вірив тільки у своє люте манівцівське серце, тож безстрашно й завзято поглянув на бульвари Висоток, коли вони ступили на останню з 98 сходинок.

Бульвари на Висотках були широкі, безлисті, ламані, прокладені за планом, від якого трохи відгонило чимось радянським. На фасадах панельок цемент потріскався від десятиліть заморозків і відлиг, від лютих вітровіїв з Великої Пустки. Лихі пси патрулювали канави, а довгі посвисти все лунали й лунали, з вечірніх тіней їх тяли гострі голоси.

— Виблядок сраний з Манівців!

Вовчик посміхнувся.

— Що, більше нічого не вмієте?

По обидва боки широкого бульвару, яким вони ішли, нависали панельки. Коли дивитися прямо, по краях щось мерехтіло — якийсь рух — і, так, їх зусібіч обступила тижба, ница, лиха, висвистана північна юнь, що відступала з кожним кроком парочки зі Стиляг.

Юрма сичала ззаду, чвиркала й харкала, але таки трималася на віддалі.

Мелодія посвистів змінилася, стала нагальніша, і це підказало юнакам, що вони наближаються до К’юзаківської землі.

— Сиш, а нас таки ведуть із почтом, — сказав Мудак, і голос затремтів.

А Вовчик тільки плечима знизав і навіть не здригнувся.

Тижба за ними розросталася з кожною хвилиною, і Мудака непокоїв її солодкавий свист.

Від придорожнього багаття до них кинувся бродячий пес, захарчав, метнувся, вишкірив ікла, але Вовчик стрімко підскочив і копнув дворнягу просто в ніс, і той утік геть.

— Навіть у собак на півночі яєць нема, — сказав Вовчик.

Від зграї, що тяглася за ними, долинули кпини й погрози, але Вовчик елегантно розвернувся на закаблуках — стрімкий рух, яким пишалися б у будь-якій танцювальній залі, — і задерикувато зробив кілька кроків назад, шкірячись до кодла, й ті, попри насмішки, сахнулися.

Подейкували в Боугані, що тієї зими, про яку оце мова, нікого так не боялися, як Вовчика Станнерса — недомірка з рудими космами й недоброю зухвалою посмішечкою, невтомного лейтенанта Логана Гартнетта.

Вовчик і Мудак прямували просто до Висоток Шпани.

Ось і панельки, де окопалася К’юзаківська банда. Про це свідчив нерівний порожній майданчик, де в бочках палахкотіло багаття, а дівчиська з дикими очима билися, як кініки, на прадавніх бетонних блоках, в отвори між якими люто задував вітровій із Пустки. Над цим містом згущалася атмосфера загрози.

З підвалу однієї з панельок долинав важкий пульс троянських дабових басів. Вони одразу вдуплили, що це панелька з шинком, і рушили туди: Мудак дихав часто, Вовчик дихав глибоко.

На Північних Висотках у ті часи було так заведено, що кожне коло мало свій шинок. Він був в підвалі однієї з панельок, і там добірні юні джентльмени пили пиво, курили травку, слухали платівки з дабом, перемивали кісточки курвам і тренувалися орудувати ножем.

Вовчик і Мудак наблизилися до К’юзаківського шинку.

Біля сходів, що вели до нього, сиділо двоє байдужих навісних відморозків. На них були важкі ланцюги, кинджали на перев’язі і штани з низькою посадкою. Мудак і Вовчик не відступили під важкими поглядами відморозків, мить панувала густа тиша, а тоді відморозки розступилися, просто нерви полоскотали.

Ось підвальний шинок і відкрився.

Кубло, звичайно, препаршиве, та ще й К’юзаківської погані набилося, скільки сягає око. Кланівські посіпачки пили свій пляшковий ель «Фенікс», солодко цмулили трав’яні люльки, повітря бриніло від пружних басів, які відгукувалися у хребті.

Про появу Вовчика й Мудака сповіщати не довелося.

Хтось швидко познімав платівки з дабом. Шинківське кодло в одну мить повернулося до з’яви на порозі. Темні шепоти, сичання, свист, ось тільки Гартнеттові Стиляги здавна славилися як зухи, як хвати, і ці-от хлопці відтяглися на повну:

Вовчик схилився, і блиснув очима-намистинами, і лапки свої стиснув у міцні горішки кулаків.

Мудак розслабився і обм’як, натягнув коронну ошклілу маску безмежної непередбачуваності.

К’юзаківська погань зарепетувала, як птички вуличні, — недаремно ж символом у них був шпак, але в наступ не пішла, покірно розступилася.

Хтось врубив світло — різке, прожекторне.

У хвості натовпу хтось гучно гавкнув, і ритуальний гавкіт підхопили всі: цілий шинок, як шалений, забрехав.

У нещадному світлі невмілі татуювання у формі шпаків, що вкривали покоцану шкіру К’юзаків, тільки псували їм вигляд. (Взагалі, стан шкіри на Північних Висотках поганенький, похвалитися нічим).

Вовчик і Мудак роззирнулися по ворожому лігву:

Священні символи Висоток на стінах — пикаті піт-булі, дивні крилаті хвойди-демони з панельок, меморіали загиблим різунам із північних легенд.

Вовчик із Мудаком усім виглядом показували, що К’юзаківське кодло їх геть не вразило:

Того сезону К’юзаки ходили у підкочених джинсах, в’язаних жилетках і шпачиних перах за стьожкою капелюха поркпай — ті лищали й переливалися зеленувато-чорним. У всіх був низький лоб, який і надавав їм того трошки здивованого вигляду, що здавна асоціюється з північняцькими лобуряками.

Знову пролунав гавкіт, його підхопили, аж нарешті сам Вилупок К’юзак, король-гавкун, протиснувся крізь натовп.

Із прикритим самими тільки золотими ланцюгами торсом, кремезний, майже такий же завширшки, як заввишки, він недобре посміхнувся хлопцям повним ротом золотих коронок.

Він спинився за кілька футів від них.

Обвів Вовчика поглядом, прицінився до малого.

Схвально кивнув.

— Росте молокосос, росте, — сказав він.

Задумливо потер підборіддя. Підійшов ближче.

— То молокосос снує власні плани — чи розпорядження Стиляг виконує?

Він сумовито опустив плечі.

— Бо, молокососе, з пісні слів не викинеш, ага? У нас тут останнім часом К’юзаків, яких ти шрамами розписав, як собак нерізаних, січеш?

Вовчик сумовито погодився.

— Часи зараз цікаві, К’юзе, — сказав він. — Всім тіки дісталося по заслугах.

Сичання, крики, гарчання — і Вилупок К’юзак заткнув їх, піднявши руку.

— Молокососе… не будем навіть про тих, кого підрізали, ага? Не мина такого року, щоб із річки Боуган не витягли поплавка, а в поплавків тут братулі й кузинки є, січеш?

Вовчик на мить схилив голову, обвів шинок суворим поглядом.

— Вибачаюся, що справив вам клопіт, — сказав він.

Кодло струсило заціпеніння і з сичанням метнулося вперед, але Вилупок К’юзак знову підніс свою плямисту руку з порепаною шкірою і закричав.

— Ша! Ану ша мені!

Кодло, всупереч власній волі та гамованій енергії, розслабилося, а Вилупок К’юзак мовби аж захопився гостем.

— А в молокососа яйця є, — сказав він. — У тобі точно північного сочку не тече?

Вовчик скривився.

— У мені тільки й того жовтого, шо вранці висцяю, — сказав.

Вилупок зціпив губи й перевів банькатий погляд на Мудака.

— А в цього глиста в роду пайкі наслідили, га? Он балухи які зелені.

Мудак сплюнув, напружив м’язи, рішуче зиркнув на К’юзака.

— У нас діло є, — сказав він. — Так шо хвате тут брехать, як сучка, К’юзі.

Вилупок обернувся до натовпу, що засичав, і всміхнувся, притупнувши ногами.

— Ну, Цибатий ніжних фіялочок у лейтенантах не тримає, — сказав він. — Команчів послав, бойових таких. Але сам не йде, нє? Нє, пане. Цибатий від дому не відходе, ага? За своїм двором треба дивитися. Шо, правий я чи не правий, рудий?

— У містера Гартнетта були інші справи, — сказав Вовчик.

— Шо, правда? — уточнив К’юзак. — І чим же це він такий зайнятий? Жоні своїй очі рівняє, чи шо? Чи інтрижки плете з мамкою свойою? Він же в нас, тіпа, мамчин синок? А ващє, Гартнетти останнім часом взялися за Нове місто, нє? Травки і курвів Стилягам уже не досить. Ні, пане. Їм тепер трамваї й маєтки подавай, ага?

Вовчик змахнув веснянкуватою рукою, показуючи, що балаканину скінчено.

— Нам треба вам дещо викласти, — сказав.

Він сягнув у внутрішню кишеню куртки й вийняв конверт зі срібного пергаменту. На ньому було витиснуто знак Гартнеттових Стиляг — голову дикої кози. А всередині було оголошення про кровну помсту.

Вовчик Станнерс подав конверт Вилупку К’юзаку.

Химерна мить, коли дійство стає на паузу.

Через цю паузу Вовчик собі припустив, що в К’юзакових лавах єдності нема. Але потім Вилупок потягнувся по конверт, запхав його за пояс, з кишені на гузні вийняв брудний клапоть паперу, складений навпіл, і передав Вовчику.

Вовчик розгорнув його і побачив вульгарний малюнок із тих, що малі квецяють: схематично намальований кольоровими олівцями худий чоловік із членом і яйцями на лобі.

— Цидула, — сказав Вилупок. — Цікаво, бос твій впізнає себе на портреті?

Вовчик кивнув майже ґречно й одночасно з Мудаком повернувся йти.

— Я передам, що помсту прийнято, — сказав він.

— Так і скажи, молокососе, — сказав Вилупок. — То ще побачимся, січеш?

— Вибереш коли, К’юзе. Нам, тіпа, пофіг.

Вони знову пройшли покоцаними бульварами Висоток. Тепер на них палахкотів жар. Повітря аж бриніло. У місті Боуган буде кровна помста, якої зроду-бля-віку не бачили, січете?

Чорний крабовий суп

Каварня «Го Пі Цзинь Оу-Кей», щойно перевалило за північ. Безсловесний, набурмосений дядечко Цзинь несе з кухні через цілу залу три тарілки чорного крабового супу, від яких валить пара.

Украй церемонно ставить їх перед:

— Містером Логаном Гартнеттом, він же Альбінос, він же Цибатий. Він сидів, дихав теперішньою миттю, зубочисткою виколупував крихти кеш'ю зі щілин між жовтими зубами. Він вбрався, що гаси світло: у сірий вініловий костюм прямого крою — примарне світло «Го Пі» відбивалося від блискучої поверхні, а через спинку стільця перекинув сірий вініловий макінтош у тон. Жевжик розцяцькований.

— Міс Дженні Цзинь, леді-бос «Го Пі», відколи її мамця, схильна до чорної меланхолії, метнула свої шалені кісточки у річку Боуган (якщо бігти стрімголов, це геть недалеко від кафе) — дехто казав, через те, що наробила боргів на собачих боях, а дехто, що у Цзинів просто безумство в роду. Дженні втупилася у жирний вершковий суп, який запропонував їй дядько, і в погляді її читалося «та ну, які ж у мене після цього будуть стегна?» — і відсунула миску вбік. На ній був білий шкіряний комбінезон і чоботи на блискавці, як у кін-полісії. Своє гарне волосся (цього сезону меліроване і з нерівно обкремсаною чілкою, яку вона регулярно здувала ритмічними видихами диму) Дженні розпустила.

— Місіс Маку Гартнетт, у дівоцтві Сімгао, з роду кафе «Альядос», королева Манівецьких Стиляг, у кашеміровій сукні строго по фігурі під тонкою криноліновою курткою (бежевою), що їй ані копійки, ані півкопійки не коштувала у пафосному бутику в Новому місті, де вона її видивилася. Вона свердлила Дженні поглядом, вона свердлила Логана поглядом, вона думала: мені, блядь, 43, а я мушу сидіти й обговорювати блядські війни між бандами?

— І багато кланів К’юз пошле донизу, поверх своєї? — спитала Дженні.

— Думаю, три — це верх, — сказав Логан. — Макґроарті в нього в кишені, це точно. Ті народжуються кінчені. Макґроарті влізли б у кровну помсту через те, що дві мухи поїбалися. Ленани теж за нього. Це точняк, бо Ленанів можна купити, Ленани здавна продаються. А поза тим, ну…

Логан зневажливо змахнув рукою, аби продемонструвати, як мало на Висотках союзників.

— Як на наїзд у три родини, співунів у них там волає забагацько, — сказала Маку.

— Якщо ти хочеш бути песимісткою, о любове мого серця, то можна і так сказати, — відповів Логан.

Правду кажучи, він і сам не міг нехтувати цим звуком: на високих кручах Боугана бриніли співи північняків про помсту.

— І смолоскипів до холєри палять, Логане. Я й сама їх бачила, коли спускалася від дому.

Уздовж круч тягнулася нитка вогню — північні клани вийшли на стежку війни, це вони хотіли сказати.

— Та хай палять вогні, скільки хочуть. Тільки, Маку, зроби мені ласку, не забувай: ти ж ні разу у своїм сранім житті не сказала, що в тебе добрі передчуття, напередодні кровної помсти, січеш?

— Може, якась кровна помста виявиться таки зайвою, Логане, тямиш?

Він сердито глянув на дружину, але не став висловлювати обурення, й натомість із холодною посмішкою скерував його на свою лейтенантку-молокососку.

— Дженні-дівчинонько, — сказав він, — я тут чув, що ти занадилася в «Гербовий» готель?

Дженні Цзинь і бровою не повела.

— А там, по-моєму, можна інтересні байки послухать про втрачений боуганський час, — сказала вона.

— Шо, да? — озвалася Маку. — І про що ж?

— Та про шо тіки не, — відповіла Дженні. — Як клани підносяться, як вони знову падають.

— Моя люба свекруха, звичайно, багато чого нарозказує.

Дженні свердлила Маку поглядом.

— І звідки клани прийшли. Ну, тіпа, початково.

На ламінованих постерах на стінах «Го Пі» були півні, свині, щури. Над пластиковими столами від стіни до стіни тягнулися вульгарно-барвисті гірлянди лампочок. Логан всміхаючись сьорбав свій суп: він любив, коли жінки сваряться.

Маку, солодкава, як отрута, сказала:

— І де ж наклепали Цзинів, ну, початково, Дженні-ципо?

Дженні з цицькової кишені витягнула сигару, підрізала й запалила, глибоко затягнулася й видихнула буруватий дим.

— Боуганські Цзині тут живуть і мед п’ють ще із втрачених часів. Допіль стоїть на крові Цзинів. Ми тут споконвіку. Це не ми тут з останньої хвилі, мадамо.

Тут вона повільно вивела у повітрі сигарою широкий жест на позначення хвилі. Дим виписував нечитабельні письмена у мрійливому сяйві «Го Пі».

— Що є, то є, — сказала Маку. — Цзині вшиваються цими завулками, скільки пам’яті людської. Й усе псують.

— Пані, — втрутився Логан, — я вас прошу.

Він відштовхнув свою миску супу. Сплів пальці над пласким животом. Йому здавна подобалися вечори напередодні кровної помсти. Він знав, що Вилупок К’юзак недовго триматиме своїх шавок на припоні, тож настрій у нього був піднесений і сповнений радісних очікувань. Коли ти верховодиш у Стиляг, треба регулярно виказувати гнів, щоб і місто пам’ятало, хто в домі хазяїн, і, що не менш важливо, Стиляги щоб не роз’їдалися. Варто зайвий раз усміхнутися й посміятися — й вони обростають сальцем, улесливі такі стають, поринають з головою в журнали моди.

Дженні Цзинь перевела погляд із Логана на Маку й назад.

Дженні Цзинь підвела брову й видихнула дим у латунну стелю «Го Пі».

Дженні Цзинь думала: «То от чого варті манівцівські, мать їх, Стиляги?»

— Стяги підняти? — спитала вона.

— Звісно, — озвався Логан. — Раз ми вже в це влізли, треба зробити все, як належить.

— Стяги — як скабка у сраній жо, — сказала вона. — Схєра нам марширувать під прапором, Г.? У нас тут шо, тіпа грьобаний парад на день Педді[17]? Просто вали звідси, йди, поріж цих уйобків злиденних! Що таке прапори і стяги срані проти шкур, які ми злупим із висотної погані, січеш?

Логан зітхнув, тримаючись по-батьківськи ласкаво.

— Дженні, — сказав він, — ми ж не дикуни. Якщо цих юнаків завтра закопають на могильнику, то хай хоч перед смертю побачать, на кому їхня кров. Ми піднімемо прапори Стиляг.

— З душі мене верне від цієї сраної сентиментальщини, — сказала вона. — Прапори, стяги срані…

— Співає, точно як Манюня, — втрутилася Маку.

— І то правда, — посміхнувся Логан.

Манюня Гартнетт здавна славилася тим, що чхати хотіла на традиції. На думку Манюні, Боуган занадто сентиментальний. Що, звісно, не заважало їй до холери довго мандрувати втраченим часом.

— Я шо, просто кажу, у нас і так дíла тіпа по горло і без цього традиційного цирку…

— Дженні, — отут Логан став суворий, — не називай це цирком.

— Я просто кажу…

— Дженні, я тебе прошу, годі.

— Але Манюня каже…

— Та срати на Манюню! Це я, бля, тут верховоджу!

— Правда, Г.? Це тому Манюня підписала оголошення про кровну помсту?

Від його крижаного погляду інша під землю запалася б, але не Дженні.

— Це я з милосердя, — сказав він. — Для протоколу. Хай думає, що вона досі при ділі. Це її при житті тримає, розумієш?

Набрякла тиша.

Логан супився.

Дженні курила.

А Маку вдивлялася в нічну зеленаву імлу Димополя. В опівнічний парад торчків, гуляк і курвоводів. І мимоволі задумалася, чи не гуляє десь вулицями й він. І чи вона впізнає його ходу. Чи він досі тримається так само. На лист вона не відповіла. Він більше не писав. Минуло шістдесят днів, відколи їй передали листа.

Дженні Цзинь зіслизнула зі свого табурета й рушила до дверей. Відчинила, вуличні звуки спінилися навколо, як приплив.

— І скільки часу їм даєш, Г.?

— Їм багато не треба, я К’юзаків знаю.

— А Стиляги готові? — спитала Маку.

— Та не хвилюйся ти, дівчинко. Вони вже багато тижнів, як готові. Правду кажу, Джен?

— Стиляги немовля готові з’їсти, Г.

Він доїв суп, і відклав ложку, і сплів тонкі пальці над животом.

— А ти піди й перевір, мала.

— Нам уже за сорок перевалило, — застогнала Маку, — а ми досі у кровну помсту бавимося.

— Таке життя, моя дівчинко, — сказав Логан.

— І скільки ми так будем, Логане?

Дженні вийшла надвір, махнувши їм на прощання.

— Передай Манюні привіт, — гукнула Маку.

Дженні самими губами прошепотіла якусь лайку.

— Що кажеш, дівчинко?

— Нічого не кажу, місіс Гартнетт.

— Я тебе ще поставлю на місце, косоока, ти мене чуєш? — просичала Маку.

— Пані, я вас прошу, заспокойтеся, — сказав Логан.

— Ти її чуєш, Логане? Вона шось про мої очі белькоче.

Вовчик: його союзи

Вовчика за светр підвісили на вішаку у шкільній роздягалці. Він волав на допомогу.

— Та йдіть-но, бля, сюди!

Але ніхто не прийшов його рятувати.

Йому було десять років — такого малого недомірка білий світ не бачив. Він вимахував ногами у повітрі й загрозливо крутив очицями на своїй круглій голові.

— Благаю! — кричав він. — Ну хто-небудь!

Ніхто не йшов.

Подихи люто лупили у ребра, у роті стояв смак блювотиння.

— Ну хто-небудь, ну сюди!

Ніхто не йшов, він і далі висів на вішаку і просякав від жаху потом.

Це жиртяй із Висоток його там підвісив.

— От шо буває, коли до сестер принюхуєшся, тарган ти рудий!

Правду кажучи, Вовчик таки спробував підлізти під габардинову спідницю малої сестрички з півночі — ну, тіпа, просто по приколу — але кара була жорстока понад міру.

— Будь ласочка, хто-небудь!

Там він і висів, і вибрикував у повітрі, й ледь не задушився.

— Ну прошу, ну хто-небудь!

Але його крики ослабли й далеко не долинали.

Він сягнув за голову, але руки були закороткі, щоб дотягнутися до гачка. Горловина светра вгризалася в шию; він спробував порвати тканину масою свого тіла, але та не піддавалася. Вовчик поволі синів.

— Схєра ти туди виліз, Станнерс?

Малий Берк уже в десять років був довгий глист, та не дуже тямкий. Він з’явився під Вовчиком у роздягалці, як розмита тінь, — недомірку довелося примружитися, щоб на ньому сфокусуватися, а тоді він впізнав довготелесого гаврика з нетрів. Мудак, ось як його прозвали.

— Давай, бля, знімай мене отсєдова!

У нього, Мудака Берка, руки були завтовшки, як китайські палички, але мовби прошиті стальними нитками, такі сильні. Піднявшись навшпиньки, він легко зняв Вовчика з гачка, і тоді недомірок, зашпортуючись, дійшов до кутка роздягалки й вивернув сніданок на підлогу.

— Черевики не заляпай, — сказав Мудак Берк.

Сплюнувши, Вовчик повернувся до Мудака, витер писок рукавом і занімів перед своїм спасителем. Сказав:

— Поможеш мені його дістать?

Мудаку зухвалий рудий сподобався. Він не зміг би пояснити, від чого йому так хочеться посміхатися (від густої, концентрованої загрози), але сказав:

— А знаєш, де ми можем пальне дістать і все таке? Січеш, рудий?

Пізніше:

Увечері паршивого зимового дня жиртяй з Висоток шкутильгав через нетрі Манівців до 98 сходинок. Психовані мартини пікірували в його продуктову сумку, але він сердито відбивався пухкою рукою. Ходив він, опецьок, як качечка — осьо, тіпа, голова моя, а зад ше в дорозі, — а пряника жував так завзято, що від руху щелеп мовби грім гримів у вухах. Він не почув, ані як Вовчик Станнерс підступив до нього з одного боку, ані як Мудак Берк підкрався з другого.

Мудак схопив його і заламав руки за спину, повів у завулок, що закінчувався глухим кутом.

— Ти, бля, шо?

Типовий такий північняцький писк жаху, тямите?

— То ти тепер такий весь велике цабе? — уточнив Вовчик.

Мудак міцно тримав його, а Вовчик кóпав по литках, доки тому не підкосилися ноги, а коли жиртяй зойкнув і впав на коліна, Мудак опустився за ним, однією долонею тримаючи руки, а вільною за патли відтягуючи голову назад.

Хлопець що є сили закричав, демонструючи боуганському небу жирні рожеві гланди.

Вовчик плюснув йому в роззявлену пащу дизель із каністри. Жиртяй вдавився, сплюнув, Вовчик дав йому ляпаса; Мудак хихотнув.

Полив хлопцю дизелем волосся й одяг, обережно-преобережно — на паскудства у Вовчика легка рука, а тоді широким жестом витягнув сірники й дав Мудакові знак чимшвидше забиратися, й коли той погнав, вийняв сірника, підпалив і кинув уперед.

Так і вийшло, що жиртяй у вогні важко проскакав завулками Манівців, добіг до притики і стрибнув головою вперед у стрімкий чорний потік. Заплюскав руками, забризкав, забулькав, чим здійняв неабиякий гамір на бруківці при березі — старенькі бабці на манівцівському базарі як почнуть підкидати капусту й кабачки, як заревуть і зашумлять, бо не щодня ж ти бачиш опецькувату дитину у вогні, навіть на боуганській набережній, але тут прискакав герой з річкової полісії з пивним пузом напереваги, і врешті витягнули малого підйомником.

Лежав потім на березі — згасити згасили, але підгорів на славу.

Виглядав він після того поганенько, жиртяй той — лице, як допільська шаурма, а він же не єдиний, хто став жертвою тих рук, і на кожного, хто лишився цмулити повітря і міг поскаржитися, припадало по такому, що годував червів на паскудному могильнику. Відколи Вовчик і Мудак стали працювати в парі, так у глибині Манівців і повелося.

Того дня вони зрозуміли, що хай би як у них калатали серця перед звірством, вони не відступлять, ніколи не відступлять, і Вовчик збагнув, куди такий дар може завести в Боугані.

Проте в переддень кровної помсти Вовчик крокував Манівцями глупої зловісної ночі, і в ньому чаїлося темне знання:

На чолі боуганських Стиляг ніколи не стояло двоє.

Він спробував привести думки до ладу, бо їхній чорний приплив був недобрий, як річковий потік. Проходячи площу 98-ми, він ловив на собі погляди голубків, які збиралися у плащах і з міхами терпкого вина під облисілими на зиму деревами, і розумів, що його слава зростає і його сила зростає, але водночас усвідомлював, що стоїть за ним і маніакальна Мудакова міць. Він знав, що в лавах є не менш амбітні кадри. А от лютіших не знайдеться, крім Мудака і Дженні.

Здійнявся вітровій, вдалині завивали північняцькі крикуни, Стиляги шикувалися по той бік мосту, в Димополі. І він скоро стане у лави. Хребтом пішов холодок — здається, за ним хвіст, — тож він різко озирнувся через плече, але нікого не побачив і сказав собі, що це просто сопух кровної помсти грає на нервах.

Він вирішив тихо хильнути у манівцівській наливайці: у переддень великої крові він завжди був задумливий.

Штовхнув двері в понуру тишу. За низькими столиками сиділо кілька старих. Вовчик сів за шинквас і замовив пів пінти стауту «Расслер», а коли старенька, що наливала, сказала, доки стаут осідав чорним — мовляв, точно, хлопче, у стауті заліза багато, це тобі як ліки, то Вовчик їй так посміхнувся, що поклав край балачкам. Так і сидів зі своєю півпінтою і своїми думками, а ніч була така тиха, яких на Манівцях майже й не буває, — з наближенням кровної помсти всі, хто міг, із міста повиміталися. А Вовчик сидів у мріях і турботах у тьмяному й вогкому старому барі.

На Вовчику було:

Акуратний темно-сірий плащ від «Кромбі» поверх зелених твідових вузьких штанів прямого крою й накрохмаленої білої сорочки, під розстібнутим комірцем картата краватка, на копитах — імпортовані з Загреба брунатні гівнодави (Стиляги вірили, що де-де, а в Загребі на взутті знаються; якби Цибатий не ходив по-португальськи, то ходив би по-хорватськи).

Вовчик сьорбнув димно-гіркого стауту й ображено скривився. Ця гримаса в нього завжди напоготові, ще з дев’ятого року життя, з тієї ночі, коли його матір, Кенді, забили до смерті на Манівцях. Вона була вправна злодюжка, а як вип’є, то й хвойдувала — і ножів теж не цуралася. Працювала там, де колії зміяться по вулиці де Валери. Вовчик стояв на лавочці на стрьомі, виглядав полісію. Він посміхнувся у стаут, згадуючи, як Кенді в універмазі «Горґан» змітала туш для очей і банки пудри, щоби загнати димопільським хвойдам по тихих пообідніх барах. Це на випивку гроші. А вночі вони блукали Манівцями. Згадалося, як вона, нализавшись, пригортала його до себе на приступці й заводила старих пісень, мелодій утраченого часу. Він мовби відчув, як тяжко калатало її серце, як вона цілувала йому шию. Пізніше вона на деякий час зникала. Аж потім настала ніч, коли вона не вернулася. Знайшли її біля 98 сходинок. Вовчика туди привели манівцівські жінки, й він ні сльозинки не зронив, просто полежав кілька хвилин біля неї там, де її забили. Холод із сирої землі вже просякав її тіло. Тоді його відтягли, а Кенді закопали.

Він винив північняків. Допив стаут, замовив іще. Від випивки він ставав похмурий, пійло навіювало недобрі думки.

Ще один старий зайшов із завулка, похухав на долоні, протиснувся попри Вовчика — а мав би обережніше — і сів за шинквас. Замовив гарячий «Джеймсон». Із міцними кістками старий, ще й голос, як в актора, йому б на сцені виступати, — а ще Вовчик звернув увагу на руки: кремезні, пошрамовані, покручені.

Вовчик не спускав зі старого ока у дзеркалі над баром.

Судячи з усього, той несповна розуму. Щось собі белькоче. Підборіддя квадратне, красунчик, як давні актори, але здурів. А потім старий обернувся на своєму високому стільці.

— Що, Вовчик-хлопчик щось задумав? — прошепотів він.

І шепіт акторський — стишений, але лункий. Вовчик навіть поглядом йому не зволив віддячити. Треба тримати лице.

— Це ж шанс для молокососів? — спитав старий.

Вовчик скосив на нього око й вишкірився. Старий тільки посміхнувся й кивнув.

— Тобі палець у рота не клади, нє?

Отоді Вовчику мурашки побігли шкірою.

— Мадам, налийте цьому юнакові ще стауту. А то щось він бліденький.

Дивлячись просто перед собою, Вовчик мацнув чотиридюймовий кинджал при поясі — того не було.

— Блідий, просто як його хазяїн, — вів далі Ґант, а тоді вийняв кинджал із внутрішньої кишені й підштовхнув по шинквасу до його власника.

— Ти б із цим обережніше, — сказав він.

Нечасто Вовчикові Станнерсу пересихало в горлі, а зараз таки пересохло.

— Отримав повідомлення, Вовче?

Інші відвідувачі повставали і жвавенько так повислизали надвір, як привиди, а древня барменша вмостилася настільки від них далеко, наскільки дозволяв шинквас.

Вовчик не відповів Ґантові Бродріку, просто на нього витріщився.

— Ну ж бо, під мостом, Вовчику. — Ґант сумовито похитав головою. — Най зласкавляться над душею того бідолахи. Такий несподіваний кінець.

Вовчик нюхом чув, що треба ушиватися, але Ґантів темний погляд гіпнотизував.

— У тебе план є, Вовчику?

Вовчик відвернувся, втупився прямо перед собою.

— А треба б уже на цьому етапі, дитино. Ну, як ти розколеш Стиляг?

Вовчик не відповів.

— Ходи-но зі мною, — сказав Ґант. — Може, поговоримо.

Ґант відійшов за низенький столик у темному дальньому кінці наливайки. Вовчик піймав себе на тому, що зіслизає з високого табурета і тихо йде за ним.

Найкоротший день

Настав світанок сонцестояння, сипнув блідим світлом на болота Великої Пустки. Сонний горностай налякано визирнув зі своєї нори у мурі, худа стара олениха завмерла, чуйна і насторожена, на вапняковому виступі. Кисле світло затопило нещадний зимовий день, вгорі кружляло, видивляючись падло, вороння, далеке сонце перетворило сніг на схилі на брудну кашу, а дика коза понуро щось гризла на високому пагорбі. Річка Боуган бігла і, як завжди, пила підталу болотяну кригу, а сонце найкоротшого дня року здіймалося все вище. Коли Старигань Менніон встав із першими променями поворотного дня, вийшов на крутий берег і задумливо помочився в річку, чути було тільки дзюрчання води.

Він закінчив, застібнув штани і затримався послухати ще.

Серед химородних Стариганевих міркувань було й таке, що болотяна рівнина з плином років стала якась… хистка. Місто Боуган живилося переважно торфом, тож болото кромсали і різали зусібіч. Горішній рівень уже зняли майже повністю, і хтозна, які підземелля потурбували. Духовну природу болота порушили, його тіло пошрамували і зранили. Можливо, звідти й походить боуганське прокляття? Це б аніскілечки не здивувало Стариганя Менніона.

Він зав’язав шворок на штанах, і дозволив вітровієві лизнути свій зад, і скерував свої черевики до Восьмимильного мосту.

Цього ранку Стариганя охопили радісні передчуття — він знав, що це через перспективу кровопролиття, і йому було за це соромно.

О, прокляття Боугана темною тінню лягло на всіх і вся, навіть на такого заслуженого ветерана, як Старигань.

Він звечора послав до міста юного гінця, щоб той стежив за розвитком подій. Кровна помста — це як жарина в соломі: ніколи не знати, коли розгориться багаття, але що розгориться — це точно, у цьому Старигань певен, як у тому, що Тятко Сус сплив кров’ю на хресті, чи в тому, що він сам у той момент не збирається потикатися в місто. Старигань давно вже собі постановив, що свою шкуру треба берегти. Коли ветеран вимітався з західного півострова, це було завжди зумисне, ніколи не випадково. Прожити довге життя — це свідоме рішення.

Малий саме мусив вернутися до шинку на Восьмій милі, от Старигань і рушив туди, за кутом сонця визначаючи час.

На Стариганеві було:

Високі чоботи з дорогими золотими заклепками, вицвілі бриджі мальвового кольору строго по стегнах, певна кількість золотих ланцюгів, важка норкова шуба, щоб захиститися навіть від найлютіших атак вітровію, і лижна шапочка з козиної шкури, прилаштована по-пайківськи на тім’ячку.

Правду кажу, такого стильного старого ви на цілім боуганськім білім світі не знайдете.

Він рушив на Восьму милю через горби. Така в нього тактика: завжди обирай вищий шлях. Прослизай, як привид, — інакше на Пустці не виживеш. Коли він дерся на горби, його тінь довгою голкою колола біле зимове сонце. Він не опирався темній магії, крізь яку ішов.

Барви Пустки на дні грудня:

М’яке золото всохлих очеретів, бліде, як стара обручка.

Проблиски блакитної слюди на кам’яних горбиках, точнісінько такого ж відтінку, як око мартина.

Вишуканий пурпур поснулого дроку.

Старигань брів собі, а скупе зимове світло косо сіялося Великою Пусткою — болотяна рівнина до холери далеко від сонця і пахне цією відстанню. Так кисло пахне могила.

Менніон ішов і жував свої думки. Він сподівався, що помста розгориться швидко й перегорить так само скоро, оновивши місто, як пожежа на полі дроку. Тоді можна буде вертатися, пройтися центром. Подивитися, як усе влагоджується.

Він ішов по хребті, оминаючи пайківську резу, і розмірковував, які ж то повідомлення цей тверезий люд останнім часом вичитав у хмарах і в розсипі зір.

От хто-хто, а пайкі точно знали, що гряде несупокій.

Він почав спускатися до Восьмої милі і якийсь час простував високим берегом річки, заворожений її нещадністю. Нарешті дійшов до Восьмимильного мосту й перетнув його, а Боуган поревів далі, до міста. Помахав зграйці пиворізів унизу: червоноокі завсідники, що цмулили терпке, теж були Стариганеві друзяки, бо хто ж йому не друзяка?

Він спустився до шинку трьома кам’яними сходинками та штовхнув двері.

Торф’яний дим, потайні ніші, випари елю.

Він підійшов до шинквасу й кивнув шинкарці. Крутобедра вдовиця нікому спуску не давала і, як він і очікував, йому теж підморгнула.

Старигань вдав, наче піймав повітряний поцілунок, якого вона не посилала, ніжно втер щоку й підморгнув.

— А налий-но мені хмільного, солодушко, — сказав він, — і повільненько наливай, щоб я на тебе як слід надивився.

Вона хрипко розсміялася.

— Молодість вернулася, Юначе Менніоне?

Старигань Менніон гордо крокував крізь життя, ніколи свідомо не пропускаючи нагоди позалицятися до жіноцтва по корчмах і шинках. Навіть якщо ті були ні риба ні м’ясо, він вважав загравання необхідною люб’язністю. Якщо в тебе манер нема, то, вважай, у тебе нема нічого. Він підхопив кухля, щойно шинкарка його подала, і з розмахом поклав на шинквас шилінг. Вона потягнулася до копійки — а в старенькій іще жевріє хіть, хоча їй уже, мабуть, під сорок, — але він в останню мить накрив копійку долонею, і її рука впала на його. Він, Старигань, секунду сидів непорушно, а тоді знову їй підморгнув.

— А гінця мого малого ще не було, паняночко?

Шинкарка налякано скривилася, схрестила руки на бюсті, однією долонею стисла собі горло — так півострівні жінки казали, що часи настали непевні.

— Не може ж такого бути, що ми всі чекаємо на одного й того ж юнака, містере Менніоне?

Старигань схопив свій кухоль, знову підморгнув і обійшов шинок. Прокуреними закутками нипали звичні пустківські гульвіси. Як на ранню пору, натовп зібрався чималенький — усі знали, що ось-ось надійде звістка з Боугана. Старигань сів у ніші біля каміна, зробив ковток гіркого елю «Фенікс» і став чекати.

Зробив ковток.

І чекав.

Наслухáв.

Зробив ковток.

Просто перед полуднем двері розчахнулися, вітровій ввірвався в кімнату і підняв дим від багаття. Коли двері закрили ногою й дим знову влігся, всі обернулися до малого гінця й побачили, що це насправді ніякий не він, а Здоровань Дом Ґлісон.

Огрядний новинар завмер посеред кімнати у смарагдовому сурдуті й чоботях по коліно, заплющив очі, нервово сіпнув щелепою і застогнав, як слон.

— О! — кричав він.

Побрів, зашпортуючись — зашпортуючись! — до Стариганя й повалився — повалився! — у крісло біля нього, торкнувся ніжними пухкими пальчиками Стариганевої руки, затрепетав.

— О… — проказав Здоровань Дом.

— Знаю, Доме, — сказав Старигань, — ангіна в тебе.

Шинкарка принесла Домові чашку бренді, й він заридав — заридав! — від вдячності, схопив її за руку, притиснув собі до лоба.

— Знаю я, містере Ґлісоне, знаю, — сказала вона.

Коли вона пішла, звівши очі до болотяних небес, Старигань зміряв Здорованя Д. проникливим поглядом і посміхнувся:

— То ти, значить, зблизька дивився на їхню заворушку.

— Та де там, — озвався Здоровань Дом. — У тім страшнім-престрашнім місті мій зад тільки й бачили!

— То, значить, вибрався без проблем?

— Вибрався, містере Менніоне, — сказав він і, підморгнувши, поплескав себе по дебелих ногах. — Ще вчора зранечку почеберяв своїми ходулями. Красно дякую, що послали слівце, пане.

Старигань зробив ковток.

— А раз ти не зблизька дивився на помсту, то як пояснити твій переляк? Тіки не кажи мені, Доме, що ничкувався у якімсь лупанарії у Десятисвіті?

Десятисвіт — це сільце на пустківських горбах, що славилося хвойдарнями.

Дом присоромлено заплющив очі й похмуро кивнув.

— Дай-но вгадаю, Доме… дурман-люльку він смокче… французьке бренді цмулить… та ще й по саме ім’я творця ввігнався у якусь цицькату малолітку?

— Та слабкий я, слабкий чоловік! — застогнав Здоровань Дом.

Двері знову розчахнулися, вітровій знову шарпнув димом торф’яних багать, але коли двері копнули і дим осів, то цього разу на порозі стояв таки хирлявий малий, гонець їхній.

Малий так і повалився, як стояв, навзнак посеред кам’яної долівки.

Малий сліпо втупився, несвідомий оточення, у стелю, і жах був у нього в очах.

Малий забився у судомах.

Старигань підійшов до нього, опустився на коліна, підклав малому долоні під голову й гукнув шинкарку.

— Ану неси-но сюди звірозілля, панночко, і то бігом!

Вона витягнула з-під шинквасу пляшку незаконного зеленого варива — звірозілля, — яке бодяжили високо на масиві над Пусткою розумово відсталі брати з хистом до таких штук. Усі в шинку з’юрмилися над малим. Шинкарка передала Стариганю пляшку, він відкрив її, хлюпнув у кришечку смердючого варива й підніс до тремтячих вуст малого. Обережно їх побризкав. Малий втягнув повітря, сплюнув, зригнув, тоді зробив маленький ковточок і трошки пожвавішав. Розтулив рота, ликнув іще кілька крапель. Старигань дозволив. Одразу було ясно, що малий гонець став свідком Темних Подій.

Здоровань Дом професійно — тут не посперечаєшся — витягнув з внутрішньої кишені сюртука записник на спіралі й облизав кінчик олівця.

— Видихай, — сказав Старигань. — А тепер спробуй усе нам розповісти, гаразд?

Звірозілля почало діяти, повертаючи малому рум’янець і сили. Він спробував щось витиснути з себе, всі схилилися ближче.

— Бо… — прохрипів він.

У кімнаті запала смертна тиша, а малий все боровся зі словом. Йому хлюпнули ще звірозілля. Від жару варива зайнялося слово.

— Бо… — сказав він, — …уган!

— Дуже добре, — сухо відказав Старигань. — І що ж Боуган, дитино?

— А Боуган, — сказав малий, — пішов… до… до… до Тятка Суса!

Старигань узяв дитину за руку й ніжно її погладив.

— Розкажи все, що можеш, синку.

Дитина швидко збиралася на силі. Його підживлювали й ковтки звірозілля, й увага також.

— Полісія перекриває дороги на виїзді, — сказав він.

Крізь торф’яний дим шинком линули низькі посвисти.

— І Високий Плай? — підштовхнув його Старигань.

— І Плай перегородили, пане, — пояснила дитина.

— А ти ж як вибрався, синку?

— Через болота.

Всі в кімнаті стрепенулися, уявивши, як малий гонець пробирається болотами глухої зими. Тут навіть сильний дорослий чоловік не знати як повівся б. Диво, що болотяна діра не пожерла це гороб’яточко. Здоровань Дом почервонів від щастя, роблячи нотатки для особистого нарису в «Месник».

141

МІСТО БОУГАН

— І куди віє вітер, дитино моя? — прошепотів газетяр.

Гонець заплющив очі й повільно повів оповідь далі.

— Від заходу до світання смолоскипи ллються з Висоток, як пси, що рвуться лизнути кістку, пане.

— Ну, це ми знаємо, — сказав Старигань. — Смолоскипи аж з дороги на плантацію видно.

— За першим же сигналом, — вела дитина, — виступили північняцькі свистуни, потім п’ять барабанів…

— Отакої. — Здоровань Д. натішитися не міг.

— А тоді спустилися північняцькі крикуни, пане. Я стільки ніколи й не чув!

— Давай-но. Іще.

— А далі що я бачу? І це власними, тіпа, баньками? А бачу я… я… я…

— Та кажи ж бо, дитино!

— Я бачу… наїзд з восьми кланів, пане.

Шинок охопило сум’яття, зойки, сльози. Пиворізи з Великої Пустки, як завжди у часи Несупокою, одразу вдарилися в релігію:

— Ой, матінко Тятка Суса!

— Ой, Тятку Сусику, спустися, захисти нас!

— ТС, зласкався!

— ТС, змилуйся!

— Ой, Тятку, не полишай нас, не полишай нас зараз!

— Тятку-любку, пребудь із нами!

— Тятку-любку, пребудь із нами навіки!

— Та заткніться-бо, розпащекувалися! — гарикнув Старигань. — Квилите мені тут, як ягнята срані!

Він нахилився просто до малого гінця.

— Прошу, синку, не змовкай. Значить, банда з восьми кланів. Ти певен? Ти, тіпа, сам до восьми дорахував?

— Вилупок К’юзак, сер… він завербував Макґроарті, Ленанів, Діллонів…

— Це не новина. Ці мудачки здавна в нього в кишені.

— Але він ще й Галпінів завербував, пане, він Фіцгенрі завербував, і Леніганів теж…

— Тятку Сусику, не полишай нас зараз!

— Тятку, спустися до нас! Тятку, кажу, спустися!

— Я вас прошу! — заволав Старигань. — Годі вже про Тятко занюхане! Тятко вам зараз не поможе!

Малий гонець зустрівся з ним поглядом і не відвернувся, і тоді Старигань зрозумів, що дитина каже правду.

— А ще, пане… Він Макґратів завербував, отак-о, січете?

— Ось і вісім. — Здоровань Дом тихо присвиснув, написав — вісім (8) — і поставив галочку.

Це Стариганеві Менніону геть не подобалося. Навколо нього у шинку вирувала недовіра, острах, жах. Три копійки ставлю: багато жовтих місяців зійшло над цим хріном кнурячим, Боуганським півостровом нашим, відколи ми востаннє бачили, як із Північних Висоток спускалася банда на вісім кланів.

— Вісім родів… — узявся підраховувати Старигань. — Це ж десь до… хтозна… це скільки, Доме? Щось до ста п’ятдесяти довбнів?

— Та легко, — підтвердив Здоровань Д.

— Щонайменше, пане, — сказав малий гонець, — судячи з того, шо там виділи.

— Цього з запасом вистачить, щоб захопити Манівці, — докинула шинкарка.

— Мені прям хочеться накатати спецвипуск на 32 сторінки, — зітхнув Здоровань Дом.

— Цить-бо, — гарикнув Старигань. — Хай малий розказує.

— Та вони вже захопили Манівці, пане.

У шинку знову здійнялося сум’яття і плачі, але Старигань рішуче підніс руку і всіх заткнув.

— Шо кажеш, синку?

— Гартнетт кинув Манівці, пане… лишив їм на поталу!

Шок і розлючене сичання, тільки Старигань посміхався.

— А Стиляги де?

— Сам я не бачив, пане. Але подейкують, що Стиляги групуються і готуються по той бік Допільського мосту.

— І входи на Манівці всі перекриті, правильно?

— Всі до одної халупи на Манівцях позакривані й позамикані ще з ночі, щоб північняки не пробралися. А Стиляги ні душі грішної не послали їм назустріч.

— Ага, — сказав Старигань. — Схоже, Цибатий хоче, щоб північняки вимоталися.

— У корінь зритé, містере Менніоне, — сказав Здоровань Д. — Він їх присипляє!

— Будемо на це сподіватися, Доме. А ти бачив клани зблизька, дитино? Виглядає на те, що банди взялися до діла серйозно?

— У них і дубці з цвяхами, і мачете, й молотки, — пояснив малий. — Кинджали лищать, цеглою кидаються. Налітають на все, що ворушиться по той бік, де Манівці, тільки нічого там особливо не ворушиться, пане. Крім кількох псів і п’яниць. Ото й усе.

— У голові не вкладається, — сказала шинкарка, — що в Боугані такий кавардак, а до дня народження Тятка Суса три дні тільки. Що ж то з нами всіма не так?

— А те, мадамо, що з річки віє… — протягнув Здоровань Дом.

— Заткніться! — гарикнув Старигань. — Давай, дитино.

— К’юзакова банда плюндрує Манівці, пане. Все до ноги трощить. Палить площі.

— Очі вже, либонь, позаливали?

— Авжеж, пане. І мускат із міхів цмулять, і дурман-люльки трамбують, аж гай гуде. Ще й курвів своїх уже поприводили і просто на вулицях що тільки не виробляють.

— Нема в них стилю! — вигукнув Дом Ґлісон.

— Стиль їм навіть під заставу не дадуть, — погодився Старигань.

— Боуган навпіл перетяли, — зітхнула корчмарка, яка теж насолоджувалася розповіддю.

— А Гартнетт, думаєш, готовий?

Малий спинився, щоб сьорбнути звірозілля. Засранець малий тільки й хотів нализатися, кажу як є.

— Кажуть, що це молокосос Станнерс закликає Стиляг до порядку.

— О, — сказав Старигань.

— Сам Цибатий поки що нікуди не потикався. Кажуть, у рудого лави Стиляг налічують до вісімдесяти лобів, і всі під стягами. Тільки й чекають на свисток.

— Під стягами, кажеш?

— Багряним і чорним, пане.

— Он воно що, — сказав Старигань, свідомий і всього жаху цього дня, і гордий зі звитяги.

— А полісія що? — уточнив Здоровань Дом.

— Все поперегороджувала, пане. По бік Манівців від вулиці Дев і миша не прослизне.

— Стримувати вирішили, — сказав Здоровань Дом. — Ну, нехай щастить.

— А на Пустку це не перекинеться? — нарешті злякалася шинкарка.

Старигань замислився.

— Складне питання, мадамо. Ми всі знаємо, що таке Велика Пустка. Тут симпатії міняються за вітровієм. У багатьох із нас є кревні на Манівцях, але в багатьох і на Висотках. Що мені серце підказує? На болота це не перекинеться, доки одна з банд не заплатить, і то заплатить страшну ціну.

Малий гонець тим часом цілком оговтався. Його посадили на табуретку при багатті й укутали, налили гарячого молока і ще звірозілля. Прихилившись до малого, Здоровань Дом вивідував у дитини додаткові деталі. У малому розгоралася гордість: ще б пак, початок боуганської кровної помсти побачив. І шинок зимового дня раптом оповила святкова атмосфера радісного передчуття.

Старигань полишив натовп пліткувати й язиками плескати, а сам вмостився на високому табуреті у тихій ніші. Чи розумно вчинив Цибатий, дозволивши малому Станнерсові зіграти таку помітну роль і зібрати лави Стиляг?

Перечитавши свої записки, Здоровань Дом приєднався до нього.

— Мудро ти день вибрав, щоб навідати своє пустківське бюро, Д.

— Спасибі ще раз за наводку, містере Менніоне.

Так вони й сиділи посеред іскор і торф’яного диму, розмірковуючи над становищем і мовчки все обмізковуючи. А тоді:

— І що думаєш про тактику Гартнетта, Доме?

Повіки у товстого газетяра затрепетали у п’янкому захопленні.

— Те, що він дозволив Вовчику-хлопчику вийти наперед? Здається мені, він натякає, що готовий все покинути, містере Менніоне.

— Кому натякає?

— Своїй пані-дружині?

— Може, ти і правий, Доме.

— Може, їй забаглося, щоб він побільше часу проводив на припоні, січете? У трояндовому саду щоб помагав.

— Чи взявся до більш шанованих справ. Звичайно, складно і родинне життя вести, і Стилягами верховодити. Йому не позаздриш.

— На домашньому фронті теж не можна лишати пробоїн…

— І то правда. Але ж дивно, нє? Ґант вернувся — і це може на краще вийти Вовчику-хлопчику.

— Це може звістувати зміни у Стилягах.

— І в місті заодно.

Вони, парочка ця, поринули у задуму — про тихі, але рішучі маневри кохання, про те, як вони можуть змінити ціле місто, ціле царство, цілий світ. Старигань замовив ще одне хмільне, Дом — французького бренді.

То, значить, наперед вирветься Вовчик-хлопчик?

Врешті, саме під час кровної помсти у Боугані здобувають славу.

Незгасне світло

Гля сюди:

Ґант Бродрік, який останні тижні зо три не склепив повік, у найпаршивішу грудневу погоду привидом прослизнув спорожнілими вулицями Нового міста і з надією скерував ступні до круч Бовісти.

Він піднімався нагору, а вслід йому з Манівців линули крики та кпини північняцьких покидьків.

А Стиляги тим часом тримали позиції у Дополі, чекаючи на слушний мо і наказ Альбіно.

Хто-хто, а Ґант пробоїну побачив.

Його взяла в облогу зимова туга. На розкладачці у фургоні кожна безсонна ніч тягнулася, як вічність. Щоранку почувався так, ніби сточив війну. У нього фургон уже в печінках сидить. Стільки років блукав, а його досі вабить боуганська погань. У круглій, як полядвиця, голові здіймаються криваві думки. Минулої ночі він ледве стримався, щоб не придушити малого рудого паршивця на місці — й тим порятувати від очікування страшної долі, що напевно йому рокована. Але в нього, Ґанта, є робота. Він погодився на цю роботу: за повернення треба платити.

Йому не сиділося на місці. Він пускав слину від жаги, яку годі описати словами. Ностальгія така, що й не сказати. Його тупі думки розбігалися на всі чотири сторони. Хай би під яким кутом стояли стрілки годинника, він не виринав із запеклої дискусії між різними версіями себе. Гази пускає, під очима мішки, аж захрип від емоцій — аж ось усе одно, попри все, преться віддатися на ласку коханню.

Просто супер.

Урешті-решт він видерся на бовістинську кручу й увійшов у парадніший Боуган — уздовж ошатних терас суворо й замріяно височіли у мряці дерева, переплітаючись голими на зиму руками, краса невимовна, Ґантовою щокою тихо скотилася сльоза. Всі вежі та димарі стриміли у брудне зимове небо, а він знав, куди йти, точно знав, бо це не вперше за цей сезон він видерся на кручі.

Він стежив за її тінню, силуетом, усю зиму стежив, просто здалека.

Він швидко облизав великий палець із табакерку завширшки і пригладив чуба, який вічно спадав на лоба, а тоді подумав, що, може, той пришпорить її спогади — може, хай собі висить непригладжений, по-юнацьки. А тоді пирхнув. Ледь не захлинувся нещадною комедією підліткових вивертів мозку: знову почувався геть юним. Ґант — півстоліття завдовжки, а все туди ж — нюні від кохання розпустив.

Зимовими ночами він готував перші слова, які їй скаже. Викладав їх перед собою, зважував. Промовляв їх місяцю над Великою Пусткою й диким козам. Пробував передбачити, як вона прийме його слова, — пробував уявити, як вони увійдуть. Ночами несходимими намагався зрозуміти сенс її мовчанки, її відмови відповісти на листа. Напевно, вона боїться, звісно, боїться, що він повернеться, і Ґантові цей страх дарував надію. Довге кохання ходить звивистими стежками, як спіралі дощової краплі на шибі.

Він сягнув їхньої тераси. Його живіт напнувся від страху, йому було млосно від нервів — ось тут усе і скінчиться, тут і зараз, — проте кохання, як і смерть, змушує відвертатися від наближення темряви, а він уже був під їхніми дверима, і він постукав, і ту ж мить всі заготовані слова розвіялися, забулися, розгубилися, і йому лишилося одним-однісіньке слово — вона відкрила майже одразу, — і він сказав це слово:

— Маку.

Логан і Мудак зустрічаються з піщаними пайкі

Найкоротший день паскуднішав із кожною секундою й під загрозою вечора став такий паскудний, що гіршого білий світ і не бачив. У чорній ямі грудня дощ бив навскіс, шмагав холодним батогом. Вітровій роздавав усім вказівки, войовничий, як підтоптана мати курви. З-над океану привидом наповзав крижаний туман, від якого язик замерзав у пельці. Логан Гартнетт і Мудак Берк простували вперед, попри вітер і зливу, майже несвідомі погоди — уроджені боуганці.

Вони вийшли з Димополя, з тилу, до рейок, що вели в дюни. Колії були прадавні. У сиву давнину — не сьогодні це було і не вчора — молодь спускалася коліями, аби подихати морським повітрям, позапускати зміїв і потуркотати зі своїми любками й любчиками. Але дні повітряних зміїв у Боугані давно минули, й Мудак повернувся до Логана і сказав:

— І схєра це ми заявимося до сраних піщаних пайкі, Г.?

— А з того хєра, Мудаче, — сказав Логан, — що ми імпровізуєм, січеш?

— Але серйозно, містере Г., до пайкі піщаних? Ви по чесноку? Є дно, а є, тіпа, дніще.

Логан понуро знизав плечима. Прогадавши отак із днем, він був геть не в гуморі дебатувати з недорікуватим Берком про моральну неславу піщаних пайкі.

— Я знаю, що в тебе, Мудаче, високі стандарти, — сказав він, — тож поясню тобі тактику ще раз. Ми ось із чим зіткнулися: з Північних Висоток зійшло вісім кланів. Вісім, кажу тобі! Востаннє стільки довбнів сходило з 98 сходинок ще за втраченого часу. Та хай би скільки їх було, всі до одного з давньою цвіллю. Ти тільки послухай…

Він сіпнув великим пальцем через плече: крики північняцьких заводіяк, навіть попри завивання вітру, долинали аж на Задні Манівці.

— Ці юні джентльмени, вони ж геть не знають… стриму, Мудаче. Вони думають, що ми повтікали й лишили все їм. Вони грають своїх дівок просто на вулицях. Налягли на випивку й зілля, наче випивку й зілля щойно винайшли. Зачекай ще годинку-дві — й вони налижуться. Якщо наберемо стільки ж людей, як у них, то ми просто приберемо вулиці — та й усе.

— Та все ж, Г… Хіба це пайкі піщані нас підтримають? Піщані пайкі — й Манівецькі Стиляги?

Тут Логан і завмер, як ішов; Мудак помітив це не одразу.

На високій дюні над ними у похмурому присмерку безгучно виросла лава піщаних пайкі.

Січете?

Піщані пайкі, тихі-претихі у дедалі густішій пітьмі.

Ну, знаєте, є на Боуганському півострові такі, що кажуть: нема чорта більш гожого над піщаного пайкі. Кажуть іще, що піщані пайкі виростають із дюн, вдалині від людей. Піщані пайкі — це те саме, що ірландські, тільки вони обжилися на кінчику півострова, на тонесенькому лезі землі за Димополем, де трава-амофіла сплітає докупи вервечку дюн. Товсті канати амофіли міцні, як корабельні, і, за легендою, було в дюнах щось недобре, хоча поширювали цю легенду самі ж піщані пайкі. Може, вони просто не хотіли, щоб інші до них лізли.

Вони стояли загоном на високій дюні, їх було тузин, всі розцяцьковані косичками, перами і знаками — дивні птиці, що не кажи.

— Говоритиму я, Мудаче, — сказав Логан.

Так і вийшло, що в сутінках найкоротшого дня Логан Гартнетт і Мудак Берк підіймалися на дюну, лава пайкі стояла й мовчки спостерігала за їхнім наближенням, а сиротливі сосни на хребтах дюн виспівували в темному присмерку під поривами вітровію.

Піщані пайкі ходили в жилетках, незалежно від сезону, волосся заплітали у товсті коси й оздоблювали сорочим пір’ям, а на груди попелом наносили знаки, невчитні ні для кого, крім їхньої породи. Мученики солодкого зілля, вони були тихі й обережні, як піщані зайці — їхні сусіди й інколи, у чорні часи, їхній харч.

— І як поживаємо? — радісно вигукнув Логан Гартнетт.

Наші брати, піщані пайкі, осіли на дюнах ще з діда-прадіда. У них там і кузня є, де вони кують зброю для самозахисту й на обмін. Також вони виготовляли ворота на шість дощок, які збували фермерській братії — фармойрам із Великої Пустки. Пили вони бузиновий джин, одружувалися в чотирнадцять і полюбляли журливий писк скрипки. У кровну помсту лізли нечасто, та й хіба вони коли-небудь взагалі втручалися?

Подейкували, що нема на півострові видовиська, жаскішого за піщаного пайкі, що закачав рукави до бою.

Коли Логан і Мудак підійшли ближче, стало видно обличчя пайкі. Зазвичай обличчя в них поорані зморшками, бо вони багато поколінь вдивлялися у піщані обшири дюн. Їх десятиліттями лупив дрібний пісок, надаючи шкірі дивного сріблястого відтінку, ніби пайкі наші народилися на якійсь далекій планеті, з іншими газами й мінералами.

На Логанове вітання ніхто не відповів, але він побачив, що пайкі тримаються доволі-таки безжурно.

Відомо, що вечорами піщані пайкі уважно слухають наспіви вітру й вичитують із них звісточки з Великої Пустки. Якщо є у вас хоч крапля пайківської крові, то Велика Пустка — дім душі вашої, болото-материзна, тямите? А ще піщані пайкі читають послання нічного неба, і Слово сходить на них із руху зірок. Логан знав, що зараз, коли він хоче заручитися їхньою допомогою, багато залежить від того, що вони почують у вітрі і прочитають на небі. Так уже повелося, коли маєш діло з піщаними пайкі.

Логан і Мудак спинилися за кілька метрів від лави пайкі.

— Усміхнися, Мудаче!

Мудак, як умів, вигнув пельку в якійсь подобі посмішки, вітровій притих, і на мить запанувала тиша. Верхівкою дюни пройшов сірий заєць, підвівся на задні лапи і завмер, спостерігаючи за чоловіками, — здавалося, таїна дюн криється у тій непорушній жилавій фігурці.

Так повелося, що піщані пайкі наші забобонно приписують сірим зайцям великі знання — ось тільки цю бубликів в’язочку ми прибережемо на якийсь інший, простіший день.

— Геть незлий вечір! — гукнув Логан Гартнетт.

Чи був у піщаних пайкі лідер? Був — пухкенький хлопчина, який прозвав себе Принцом Гладуном.

От він зараз і виступив наперед лави — показна постать, хоча геть юний, тут не посперечаєшся. У плечах він був завширшки, як кінь-возовик. Подейкували, що в нього вісім дружин, віком від чотирнадцяти до сорока шести, і всі як на підбір, чорноокі й тонкокості, та ще й три з них сестри, і наплодили вони двадцять двох малюків. Принц Гладун мовби збирався помахом власного члена збільшити населення пайкі.

Він зміряв очима Логана й Мудака.

Він тихо хихотнув.

Його обличчя скам’яніло — загадкове, невчитне.

— Я і я Далекозір, — сказав він.

Косички, товсті, як канати з піщаної трави, сягали Принцові Гладунові до пояса, брудні червоні вельветові штани сиділи низько й були заправлені у шкіряні чоботи, а жилетку він розстібнув, щоб усі бачили широкі голі груди, на яких чорнилом був витатуюваний оберіг.

— Шо за фігню він несе, Г.? — спитав Мудак.

— Це в них такий титул давній, — сказав Логан. — Цить, дитино.

Принц Гладун спустився до Логана й Мудака схилом дюни, як заведено у піщаних пайкі. Зблизька він виглядав ще гірше, ніж здалека.

— Це з Альбіносом я говорю, еге?

— Я Логан Гартнетт, Принце. А це — хлопчина мій, Мудак Берк.

Піщаний пайкі повільно провів рукою по своїх кісках, стиснув кулак і сардонічно торкнувся кулака Логана.

— Все норм? — уточнив Мудак.

Принц незлостиво йому посміхнувся, й Мудак опустив очі. Цікаво, а пайкі з першого погляду бачать, у кому, тіпа, є пайківська кров? Принц дав своїй обшарпаній команді знак, що можна розслабитися, ґречно оглянув Логана й підвів брови в люб’язному запитанні.

— Чи можна перекинутися тихим словом? — спитав Логан.

— То зайве, Альбіносе.

— Як так?

— Я і я Далекозір.

— Ти це вже казав.

— Я і я баче боуганський заміс.

— І що на це скажеш, Принце?

Принц Гладун сумовито похитав головою.

— Я і я носом чує, що поскубуть Альбіноса заводіяки з півночі.

— Правду кажеш, Принце.

— Я і я й так знаю, що кажу правду, — м’яко виправив його Гладун. — Бо Я і я правду відає, Тятком послану. Я і я Далекозір.

Логан примирливо спитав:

— То мій візит не став для вас несподіванкою?

— Шо нє, то нє, Альбіносе. Я й ціну назвать можу, тямиш?

Вони спустилися до пайківського табору. З темряви вигулькували жінки й діти, дивилися широкими очима: ще б пак, чужинці в дюнах. Діти піщані, звичайно, дивна порода — років до семи не ходять, а на чотирьох повзають, як ящірки, от вони з сичанням і сповзлися до Стиляг. Мудакові, правду кажучи, мурашки шкірою пішли, надто як почув дивне сопіння-стугоніння десь неподалік.

— Це що, Г.?

— Клітки з хортúцями.

— А вони правда…

— Заткнися, Мудаче!

Вони підійшли до центрального багаття табору, що палало в ямі, оточеній нагостреними палями десь от скіко заввишки, може метри зо три. Палі були розставлені так, як велить звичай, і зверху на кожній прибитий скальп.

Старі пайкі сиділи навпочіпки круг вогню, передавали пляшечки звірозілля, тут пахнуло травою, якась стара ревіла баладу про пайківський втрачений час, а неподалік пульсувала кузня.

Логан тримався, як умів; Мудак не піднімав очей.

— То, кажеш, ціну можеш назвати, Принце Г.?

Усе чоловіцтво піщаних пайкі поприсідало навколо багаття навпочіпки, і Логан із Мудаком приєдналися до них, а Принц Гладун якийсь час щось шепотів.

Піщані пайкі нечасто полишають табір. Ненадовго вийти можуть, коня добути чи перетерти справи з вусатим продавцем дизелю у Клер чи Ґелвеї, але потім знову повертаються в дюни — з новими шрамами й новими похмурими розповідями. А найчастіше і з новими скальпами на палі. Не варто намагатися їх піддурити, і Цибатий це знав, коли кивнув, почувши ціну Принца Гладуна.

Вони поплювали на долоні й потиснули один одному руки.

Так і вийшло, що не минуло й півгодини, як боуганські вулиці стали свідками нового, геть дивного повороту долі. Пайкі погодилися очистити Манівці від північняцьких заводіяк, а Логан в обмін пообіцяв їм третину прибутків від димопільської торгівлі й участь в управлінні на щодень.

Мудак Берк не міг щелепи з землі підняти.

— Це ж пайкі, Г.! А ти їм — третину димопільського бізнесу?

— Заткни свою хавку срану, Мудаче, я ті прошу!

А як стемніло, почалася чортівня. З вершини піщаних дюн під проводом Принца Гладуна спустилися піщані пайкі — цілих чотири тузини, озброєні для кровної помсти.

Вони несли і ножі, і залізні ломики, і прути зі старих решіток, і дубці з цвяхами, морені в морській воді, і цеглу, і шкелпи, і каміння, і молотки, і викрутки, і несли вони ці предмети з милою оку безжурністю.

Мудак Берк і Логан Гартнетт трималися позаду шеренги.

Мудак ішов пригнічений і спантеличений.

Логан ніс мотузку.

Інтер'єри Бовісти

Зі старого маєтку вигребли всю начинку, утворивши широку сувору залу. Від мощеної вапняком підлоги до чорних склепінь довелося б дертися різьбленими стінами метрів, може, зо десять. Вікна з маленькими шибами у свинцевій оправі були тонкі й загострені, суворі, як у церкві, з темним, напівпрозорим склом. На висоті десь дві третини від долівки вздовж стін кімнати тягнулася платформа-мезонін, до якої можна було піднятися гвинтовими сходами з різних боків. По всій платформі рядком висіли вішаки — сотні й сотні, його і її, завішані всіма кольорами, на один сезон — яскраві, на другий — приглушені, здатні задовольнити всі примхи моди. На стягах, прив’язаних до дубових балок під стелею, виднілися символи півострова. Від центрального каміна до високих склепінь здіймався довжелезний димар. У каміні горів торф із Пустки, й відблиски вогню витанцьовували на Маку, що сиділа при нім на низькій кушетці, схрестивши ноги: струнка, як раніше, але вік уже видно.

На Маку було:

Замшеві штани-капрі, їхній колір нагадував приглушене сяйво куркуми. Струнку фігурку підкреслював чорний верх із прозорого шовку, накидка з золотистого хутра іберійської рисі. В очах — хитрі веселощі, а вуста складені в невчитну гримасу.

Освітлювали кімнату свічки в кованих залізних підставках, закріплені на стінах з готичними інтервалами.

Ґантів хворобливо зацікавлений погляд притягувало ліжко. Воно ховалося в ніші в кінці кімнати, завалене шкурами й ковдрами; спинка була виточена з мореного дерева.

До горла Ґантові підступала нудота.

На стіні висіла одним-одна велетенська фотографія у рамці, така ж надміру велика, як і зображений на ній величезний ірландський вовкодав скорботного образу.

Ґант сказав:

— А що за пес?

Маку зміряла його спокійним поглядом.

— Чого вернувся, Ґ.?

Він сів на кушетку біля багаття навпроти неї — власне, бухнувся, бо ноги підкосилися. Він не витримував її погляду довше секунди. Кожен жест, кожен вираз її мінливого, як погода, обличчя завдавав йому болю. Тепер він аж надто чітко бачив, як позначився на ній вік. Бачив зморшки та припухлості, що поглибляться і всохнуть із плином поганих років.

— У мене немає відповіді, — сказав він.

Його поява на порозі мовби й не порушила її рівноваги. Вона відчинила двері, ніби на нього чекала. Відступила вбік, пропускаючи його у величезну печеру кімнати. Він був свідомий кожного свого руху. Почувався так, ніби йому знову дев’ятнадцять, і намагався поводитися, не як вайло з Великої Пустки.

— А пес — це Альфі, — пояснила вона. — Покійний. Його потяг збив.

— Логанів пес?

— Наш.

— Гарний.

— І тупий.

— А так часто буває, що тупість і краса ходять у парі, Маку.

Він бачив: проблиск гумору її підбадьорив. Обережно, Ґанте, сказав він собі, не пащекуй: тобі не треба її вражати.

— Ти тільки на себе поглянь, — сказала вона.

— Знаю, — сказав він.

— Де тебе носило, Ґанте?

Легкої відповіді на це не було. Хіба сказати, що він був у найтемніших печерах, де криються чудовиська.

— Де тільки не носило.

— Це я знаю, — сказала вона. — Ми…

Королівське «ми».

— …інколи дещо чули.

Він потер руки, щоб вони не затремтіли. Кожне слово, що зривалося з її вуст, повертало його у втрачений час. Краще на неї не дивитися, хай краще мрії тривають.

— Багато де встиг пожити, — сказав він.

— Не сидиться цим кісткам. — Тут вона хитрувала. — Недарма в резі народився.

І він хитрував у відповідь.

— Тут багато в кого кров пахне димом із похідних багать, Маку.

Блідий юнак Логан став до лав Стиляг недавно. Він був високий, він був худий, він був стильний. Лютий, як ласиця, і такий же милий на фізію. А що у Стилягах робили з тими, кого боялися? Їх тримали поближче до себе: так Логан і став лейтенантом у Бродріківських Стилягах. Ґант йому не довіряв і відправляв на найскладніші завдання. Може, сподівався, що той не повернеться — може, так і було задумано… Ти тільки з нею говори, Ґанте, не показуй, що мандруєш назад у часі. Не дай їй побачити своєї слабкості.

— У вас, бачу, на Манівцях страшки розгулялися?

— Покидьки північні.

Помста в Боугані сягає далеко в минуле, — думав Ґант, сидячи на кушетці й обсихаючи в теплі. Не місто, а дитсадок.

Якось, пригадав, північняки облили хлопця смолою й виваляли в пір’ї коло корабельні — це Ґант його знайшов у калюжі чорного багна, як птаха з нічних жахіть. Хлопець був Ґантів, треба було мстити. Він послав молокососа Логана. А коли той помстився, то навіть серед Стиляг були такі, що боялися дивитися йому в очі.

— Ти знаєш, я тобі писав.

— Ти знаєш, що я отримала листа.

— І не тільки того листа, Маку. Я сотні листів написав. Десятиліттями писав. Тільки не відправляв.

У Логана був тихий голос.

У Логана не було мачо-понтів Стиляг.

Логан — той був… крутіший.

— Я його в місті бачив, — сказав він їй.

— Я так і думала, що ти нипаєш серед тіней, Ґ. Ти завжди вмів ховатися… доки не клюне щось велике.

— Це талант, — сказав він. — А він щось не дуже щасливий.

— А хто тут щасливий, у Боугані сраному? Що, думаєш, я щаслива?

Смаглява дівчина, яку він знав, прозирнула на мить у її погляді, але тепер він із мігреневою ясністю розумів, що їхній час минув.

Логан вдягався трохи не так, як інші. То нашийну хустку начепить, то черевики трошки іншої форми. Коли у всіх квадратні носаки, Логан Гартнетт не заспокоїться, доки не заявиться в «Альядосі» із гострими — і з хитрющою міною. Стиляги придивлялися до нього, аби зрозуміти, що буде далі. У Ґанта, звісно, були найдорожчі костюми, але він не міг позбутися відчуття, що навіть у них виглядає, як трудяга з торф’яників.

— Вибач, що не відписала, — сказала вона, — тільки що я могла сказати?

Він не забув, як вона запала на Логана. Все відбулося в нього на очах, просто в кафе «Альядос». Логан ошивався перед баром, виманював із музичного автомата мєдляк каліпсо. Постукував гострими носаками по кутиках автомата, вправно брязкав закаблуками, ніби віднімав життя у черва. А щойно всі перевзулися у гострі носаки, Логан Гартнетт струснув пил із черевиків із квадратними.

Ночами Ґант говорив із Маку про Логана. Відчував, що від його слів у неї змішані почуття. Ґант і сам не вмів нічого приховувати. Він знав, що Логан не буде з нею такий ласкавий.

— Маку, мені не треба…

Не знайшов слів. У дивній похмурій кімнаті Ґант почувався не в своїй тарілці. Маку поглянула на нього, піймала його погляд, посміхнулася. Вона була прегарна, але сорокатрилітня.

— То, значить, шляху назад нема? — спитав він.

Він стільки років блукав, а їхні розмови пам’ятав дослівно:

— У цьому місці тобі відміряно от скілечко, не більше. Може, час і нам вийти на Високий Плай, дівчинко?

Якби він лишився в місті, боуганська погань його доконала б.

От Логан — той нікуди не піде, та й у Маку Боуган у крові та кістках. Маку з тих, хто залишається.

— Я ж тебе просив, пам’ятаєш? — Він повернувся до бовістинського багаття. — Я просив тебе йти зі мною.

— Ой, Ґанте, перестань…

— Я знав, що ти не підеш.

Вона підсунулася до краєчка кушетки, і стиснула долоні, й на мить піднесла до вуст. Тепер вона говорила з ним дуже ніжно.

— Ґанте, — сказала вона, — ми три тижні погуляли.

Знову нудота в горлі.

— Знаю, — сказав він. — Я знаю, що нічого за тим не було.

— І чого ж ти тоді тут, Ґ.?

Реальність при світлі багаття прокреслювала зморшки на її постарілій шкірі. Вона — вже не та, кого він потребує чи хоче. Реальність заразила його своєю гіркотою, своєю правдою. Перед ним раптом з’явився новий шлях; була в ньому своя солодка мстива логіка.

— А я тобі скажу, чого я тут, — сказав він.

Кровна помста

Гартнеттові Стиляги збиралися під стягами на тому краю Димополя, що ближче до дюн. Настала перша пітьма найдовшої ночі. Нерви у Стиляг були ні к чорту. Бушував і пік адреналін, згиналися пальці, потріскували суглоби, стискалися щелепи, стяги під поривами вітру зловісно шелестіли. Від багряних і чорних стягів відгонило чимось церковним, неороманським. На них наквецяли символи й гасло манівцівських Стиляг:

СИМВОЛИ:

Голова дикої кози

Кривий кинджал

Серпик місяця

ГАСЛО:

Правда чи помста

Допіль завмер у радісному передчутті, а хвойди, вибалушивши очі і сп’янівши від соку помсти, з високих вікон співали оди з рейтингом XXX хлопцям-Стилягам.

Хлопці-Стиляги махали хвойдам у відповідь і бодай намагалися прикидатися безжурними.

Завсідники допільських наливайок і дурман-салонів з пошаною й острахом відзначали, що серед Стиляг затесалися піщані пайкі, які вселяли трепет у серця містян.

Піщані пайкі трималися спокійно-преспокійно. Вони розминали руки-ноги, гімнастично потягувалися, картинно підкидали ножі у повітря й ловили їх за спиною, раз у раз підкладали в люльки горошинки найчорнішого гашишу і глибоко затягувалися — такі вони були, Вбивці з Дредами з лабіринту дюн.

Стиляг і легіонерів-піщаних пайкі разом ледве-ледве набралося стільки, щоб зрівняти сили з вісьмома кланами північняцьких заводіяк, які бушували по той бік річки, у боуганських Манівцях.

Логан Гартнетт походжав красуючись між лав: кого посмішкою підбадьорить, кого шепотом. Його вуста хитро стискалися у самовпевненій посмішці. Найелегантнішого крою італійський костюм він церемонно доповнив капелюхом-циліндром.

А тим часом матері, сестри й коханки Стиляг ходили юрмою, сиплючи слізьми й медальйончиками-оберегами з портретом Тятка Суса.

Мудак Берк підскакував, як на пружинці, і сичав Стилягам щось підбадьорливе. Свою німчурку-любку Ангеліну тримав на видовжуваному бойовому повідку, й вона витанцьовувала, пускала слину й відображала сяйво грудневого місяця блискучими очима. З Мудакової джинсової жилетки стирчали голі руки, а на ногах у нього були гівнодави з мідними носаками; в жилах вирували гордість, збудження, страх. Ангеліна не мала й ріски в роті вже три дні.

Дженні Цзинь гасала юрмою і кричала шалені прокляття китайською. Вона розмахувала над головою шипастою кулею на ланцюгу. На ній був чорний нейлоновий комбінезон, такий тугий, ніби його нанесли на тіло, як фарбу, а курила чорну сигару в тон. Багряна губна помада виглядала, як рана.

Усі погодилися, що найкраще вбрався Вовчик Станнерс. Причепурився, наче востаннє: ска-костюм кольору електрик, білі вінілові черевики на платформі зі сталевими носаками. На спеціально пошитій перев’язі — чотири шкелпи напоготові. Він мовби витанцьовував, міряв Стиляг поглядом і показував на Манівці, де заводіяки-північняки сипали прокльонами та кпинами.

— Шо, так і будем підмахувать? — сичав Вовчик. — Я кому кажу, так і будем, тіпа, підмахувать?

У ту мить Логан підійшов до хлопця, і обійняв, і щось прошепотав; Вовчик покивав.

Так, і це Вовчик висвистав три короткі ноти, і Стиляг оповила велика тиша.

Свист складався у простеньку мелодію, що здіймалася, а потім знову опадала, — меланхолійну, викопану з утраченого боуганського часу. Була в ній особлива сила, яку я навіть не намагатимуся пояснити тим із вас, хто не мав щастя народитися в цьому місті, й після мовчанки, що протривала мить, Стиляги відповіли на неї плинним сумовитим наспівом, і цією нехитрою музикою присягнули на вірність Манівцям, і всі як один виступили їх відвойовувати.

Не повірите, навіть пайкі піщані вкурили момент.

І коли банда рушила допільськими вулицями, всі до одного підхопили мелодію, й та полинула через міст, а коли сягнула вулиць і завулків на Манівцях, заводіяки з півночі зрозуміли, що їхній наступ не лишиться без відповіді.

Тут паршивцям душа пішла у п’яти, щоб ви й не сумнівалися.

Родини з Манівців, що позабарикадовувалися у своїх панельках на час нападу, теж почули посвист Стиляг, і ринулися на дахи, і їм дух перехопило від гордості, коли вони побачили, як по той бік річки Боуган наближаються горді стяги. Нічні хмари, як за наказом, розвіялися, і заясніли холодні зорі нещадного неба.

Логан Гартнетт, король беззаконних, зайняв місце у хвості Стиляг на марші: італійський костюм щойно з-під голочки, аж очі вбирає, а циліндр хвацько зсунув набакир. Зброєю він себе не обтяжував, як не брати до уваги тієї ж мотузки, яку вільно намотав на плече. У кого б то щелепа не відвисла від спокійної елегантності цього худого старого пса?

Стиляги перетнули міст і ступили на боуганську набережну, й кордон кінної полісії уздовж доків ненав’язливо повернувся до них спиною. В інший бік вона дивилася, полісія наша. Ніби кровна помста мала розігратися на ошатних вулицях Нового міста.

Мудак, Дженні й Вовчик металися поміж рядів Стиляг на марші, мотивуючи бійців. Вовчик підморгнув Дженні й послав їй повітряний поцілунок, а тоді долонею ляснув Мудака по піднесеній вгору руці.

Це Вовчик стояв на чолі Стиляг, коли ті простували бруківкою корабелень до Манівців, адже він, цей малий, був плоть і кров Манівців, і завулки Манівців правили йому за вени.

І це Вовчик заволав манівцівське бойове гасло, що відгукнулося в душах тих, хто ішов за ним, і вони звеселилися.

Повиймали шкелпери з піхов, порозмотували ланцюги, позаносили дубці.

Саме небо ось-ось розверзнеться від покликів Стиляг.

Вовчик крутнувся на закаблуках і почимчикував назад, аби, дивлячись на лави на марші, станцювати жвавий ска-танок — коронний рух Гартнеттових Стиляг, — і в тих радісних покликах, що здійнялися від натовпу, було щось дике і страшне, щось рване, спрага якась, спрага крові, січете?

Вовчик обернувся знову й увійшов у Манівці.

Блакитна, як спалах, блискавка розірвала небо й освітила його бойовий поклик.

Записка, яку Маку залишила Логанові

Ось і кінець, Логане. Ти просто хворий. Ревнощі — отрута у твоїх жилах. Як ти міг так учинити з бідахою? Він сьогодні приходив, і якби ти тільки його побачив, навіть твоє сране протруєне серце розбилося б. Я не можу лишатися з тобою. Я чути твого голосу не можу. Я не знаю, куди я йду, але йду точно, і я сказала б, щоб ти мене не шукав, але я знаю, що шукатимеш. Ти пошлеш своїх хлопчаків мене шукати, як послав минулого разу, як посилаєш завжди. Але це кінець, Логане. Не смій мене шукати. Ти мене більше не переконаєш. Дай мені спокій, Логане. Благаю, Логане, просто лиши мене.

Темна кімната

Кипіла найдовша ніч, яріла кровна помста, а горбань Ґраймз метався завулками Манівців, зігнувшись під тягарем допотопної лейки[18].

Горбань Бальтазар Ґраймз спостерігав, як потік Стиляг врізається у завмерлі в очікуванні лави заводіяк з півночі, й безстрашно знімав.

Горбань Бальтазар Мері Ґраймз, верховний об’єктивник «Боуганського месника», на своєму віку не на одній кровній помсті попрацював, ось тільки більшість не дотягувала до цієї.

Коли все, вважай, скінчилося, він рушив геть із Манівців на своїх коротких, прудких, покручених ніжках і прослизнув крізь полісейський кордон на вулицю де Валери.

Піймав посмішечку товстого полісмена.

— Ласий кусник, Бальте?

Він, горбань, сумовито похитав головою, не сповільнюючись, — їм світить спецвипуск на 32 сторінки, це точно, і чимось його треба заповнити.

Редакція «Месника» розташувалася в Новому місті, у приземкуватому й солідному кварталі з сірою кам’яною едвардіанською забудовою. Бальт Ґраймз спустився в підвал іржавими сходами.

Зачинив за собою двері темної кімнати, прихилився до них, відчув п’янку полегшу й гордість за виконане завдання.

Почав розгортати й замочувати плівки.

У ванночці із проявником — найчастіше його привозили лісабонським маршрутом — крізь блакитну рідину почали проступати вервечки образів. Картинку треба було вийняти з ванночки й підвісити на шнурку. Горбань Ґраймз задумливо походжав уздовж шнурка й, доки світлини сохли, робив нотатки на підписи.

Він бачив:

— Банда Стиляг, зімкнувши ряди, входить на Манівці… люто роззявивши пащі, як юне вороння, що чекає на поживу, вигукує (за звичаєм) імена манівцівських загиблих… цікаво.

— Вовчик-хлопчик Станнерс веде зграйку посіпак на 98-му площу, наїжачившись, як скажений пес.

— Ряд північняків з голими грудьми сичить і крячить… о, вдала деталь: щоб видати отакий звук, треба затиснути кінчик язика між зубів… на кволих грудях невміло витатуювані попелом шпаки, символ їхній.

— Великим планом: класичний такий північняцький чорношкірий — чи не покруч К’юзаків і Макґроарті (тут горбань Ґраймз примружився) — задирається до Станнерса малого, а в самого очі протухлі від трави, і весь м’ятий такий.

— Великим планом: той же хлопець уже за мить на колінах, помах ланцюга розкроїв йому лице, а Вовчик щось йому шепоче, занісши ятаган, щоб перерізати горло. (Просто хлопчисько, років шістнадцять йому).

— Купка бухущих Макґроарті у напівтемному завулку, якісь не дуже певні.

— Вовчик мовби завис у брудному повітрі — прекрасний кадр, хоч зараз на передовицю, — кидаючись до Макґроарті. Як у нього легені витримують?

— Розбите лице.

— Худющий північняк із вивихнутим плечем: здорово, обличчя від болю перетворюється на звірину морду.

— Кадр здалека — жінки та діти з Манівців ревуть щось підбадьорливе з даху, а кадр псу під хвіст, надто розмитий.

— Комусь видушують око.

— Когось б’ють.

— Когось шкелпом підрізали… це вже занадто… видно випущені кишки… на смітник.

— Знову Вовчик, блоха мала, по горло у північняцькій крові.

— Майорять дреди: піщаний пайкі зчепився у двобої з братухою з Ленанів — результат відомий заздалегідь.

— Малий Берк, відомий як Мудак, із німецькою вівчаркою на бойовому повідку носаками відбиває напад двох північняків на 98-й площі, а Ангеліна підлизує пролиту кров.

— Дівчина Цзинь у польоті — прекрасний кадр, хоч зараз на передовицю, — розбиває фізію самому Вилупку К’юзаку гівнодавом зі сталевою чашечкою в носаку.

— Великим планом: хоч зараз на передовицю — Вилупок К’юзак заюшився кров’ю й нарешті розуміє, що влип.

— Великим планом: Логан Гартнетт… Цибатий… Альбінос… хоч зараз на передовицю — прихилився до якоїсь стіни і склав руки на грудях, на плече в очікуванні намотав мотузку. Жодної волосиночки не вибилося із зачіски. Курить.

— Загальним планом: піщані пайкі з реготом заганяють банду північняків, що намагається накивати п’ятами.

— Великим планом: Мудак запускає клешню у вовну майже… сексуально. На смітник.

— Великим планом: Ангеліна пускає слину.

— Дівчина Цзинь — прекрасний кадр — затисла рукою голову Вилупка К’юзака.

— Вовчик лупить цеглиною по довбешці боягуза-північняка, що намагається втекти, — комічна деталь, сторінка… 6?

— Юнаки зі Стиляг тріумфально танцюють ска[19] на 98-й площі — мило, розворот на дві сторінки.

— Великим планом: у Мудака на лобі синці і кров від того, що довго товк когось головою.

— Великим планом: кам’яне лице Цибатого під циліндром.

— Дженні Цзинь прибуває на 98-му площу — прекрасний кадр, — штовхаючи перед собою Вилупка К’юзака: до горла йому притиснула ніж, руки скрутила за спиною.

— Просто персик: високий вигин Димопільського мосту витавруваний у нічній темряві; Мудак і Дженні тягнуть Вилупка К’юзака до поручнів, Логан зав’язує вузол, Вовчик чекає.

— Персик: Вовчик ніжно вдягає на нього зашморг, цікавий кадр, вираз у нього майже… як у святого — це точно для портфоліо, бо й Вилупок теж тримається гідно. Цього не заперечиш.

— Загальним планом: кін-полісія вишикувалася вздовж набережної і стежить, щоб коні їхні туди не дивилися. Мило.

Горбань Бальт Ґраймз дійшов до кінця плівки й хитро посміхнувся. Виявляється, північняки тільки й уміють, що пускати дим в очі, а ось стиль Манівців — вічний.

На першу сторінку: Вилупка К’юзака повісили на Димопільському мосту.

22 грудня, 12:01 ранку, Боуганський муніципалітет

У всіх сполотнілі обличчя, в усіх червоні очі, в усіх руки тремтять: всі дванадцять членів Боуганського муніципалітету смокчуть міцні смолисті цигарки, п’ють кавову щербичку із картонних чашечок. Доки вони підбивали підсумки кровної помсти, над переговорним столом ширяли істеричні чутки.

— То що, хлопці?

— Десь із тузин загиблих.

— І вдвічі більше поранених, осліплених і просто покалічених.

— Сльози Тятка Суса! У нас же й так репутація підмочена!

— Ото покидьки з Дальшого Народу сьогодні насміються!

— Хана трамваю на Бовісту!

— Думаєте, це нас раніше Дальший Народ до дійки не підпускав? Ну то тепер взагалі кінець усім сподіванням!

— А містера Менніона ніде не видко?

— Ну, знову за рибу гроші! Одна половина Боугана поривається зжерти другу!

Муніципальники — зневірені душі, що жили на свою невеличку зарплату так мирно, як могли по скромних вуличках, що здіймалися до Бовісти, але її не сягали. Вони завжди трималися обіч Нового міста від вулиці де Валери. У місті нелюдів ці люди нервово намагалися робити своє. «Своє» полягало в тому, щоб підтримувати хоч якусь подобу порядку. Їм не позаздриш.

— А шо ми знаєм про малого Станнерса?

— Виріс у злиднях. Рано осиротів. Тусується з малим Берком.

— Знаним як Мудак. Дикун дикуном.

— Зате без мізків, просто лютий. А ось Вовчик, молокосос, кажуть, не лише лютий, а й хитрий.

— Ми знаємо, що він упадає за малою Цзинь.

— Тятко Сус, спустися й обережи нас!

У Боугані і в найкращі дні вистачало клопотів. Треба було стежити, щоб потяг ходив, ліхтарі щоночі запалювали хоч на кілька годин (на скільки вистачить грошей), а з канав бодай зрідка, ну хоч інколи вимітали псячі туші, шприци й упаковки від презервативів. Муніципальники докладали всіх зусиль, щоб колись величне й відкрите до світу місто Боуган зберегло хоч якусь подобу своєї давньої респектабельності.

— Хай полісія не спускає ока з північняцьких кланів. Нам ще тільки не вистачало, щоб якийсь малий недоумок спустився 98 сходинками і став мучнем за Вилупка К’юзака.

— Згода.

— Містер Менніон потягом їде?

— Так кажуть — він із Пустки повертається.

Муніципальники хотіли, щоб корабельні працювали. Щоб варили пиво, щоб виготовляли сосиски. Щоб стосунки між різними угрупуваннями не доходили до вбивства. Щоб панство з Ділового бульвару проводило оборудки. Щоб спогади про втрачений боуганський час з роками ставали менш болючі.

— А милосердя як справляється?

— Ми скликали всіх лікарів. Милосердя і не з таким справлялося.

— Манюня дала добро на пайкі?

— Аякже! Логан же її пестунчик. Без її згоди він би пайкі не кликав.

Двері конференц-зали прочинилися, й туди увійшов стильний Старигань Менніон. Муніципальники підвелися як один і юрмою кинулися до нього.

— Ану цитьте мені! — гукнув Старигань. — Галасуєте тут, як ті півні в курнику.

Він їх заспокоїв, і то швидко, бо в цьому мистецтві був вправний, і незабаром всі посідали знову за довгий стіл і знову закурили. Старигань став на чолі столу й підніс долоні, аби всі змовкли.

— Давайте не будемо перебільшувати, хлопці, — сказав він. — На Манівцях відбулися дрібні сутички серед молодняку. З цим ми дамо собі раду. Тіла перевеземо до річкової коптилки, коли спаде темрява. Попалимо трупи до світанку. Що в нас із дизелем?

Його запевнили, що для цього добудуть достатньо дизелю.

— Оті добре. Тепер хай Вилупок ще з годинку потанцює в повітрі. Стиляги хочуть надивитися, то й нехай. Не треба зариватися, коли хлопцям хочеться святкувати. Хай витягають свої платівки з музикою в стилі каліпсо, хай розкурюють зілля в люльках. Завтра хай «Месник» надрукує спецвипуск, бо в місті на таке голодні, тільки я скажу Домінікові, щоб кількість жертв не називав. Хай надрукують кілька гарних кривавих картинок, най Боуган потішиться — ви ж знаєте, панство, як це робиться. Звичайно, під час гулянь полісія мусить особливо пильно наглядати за 98 сходинками. Треба вивести всі загони — кінну, псячу, загальну паскуднячу.

Муніципальники заквохтали на знак згоди.

— Ми знаємо, — не вгавав Старигань, — як від звіриної жорстокості постраждала приватна власність на Манівцях?

Йому сповістили про відомі збитки.

— Ну хоч шатра на базарі цілі. Це вже щось. Коли бабуся може вранці вийти на базар і купити собі ярини, то в світі все гаразд. Далі — Манюня.

Люди за столом стрепенулися, Старигань сумовито примружився.

— Нема ради, треба послати до старої делегацію. Треба їй втовкмачити, що якщо пайківський елемент тепер бере участь у димопільській торгівлі, то його слід тримати в рамках. Ми не дозволимо, щоб місто пішло псу під хвіст. Ми, звичайно, можемо припустити, що Стиляги брехали крізь зуби і спробують піддурити пайкі, спихнувши їм кілька хвойдарень і талонів на знижку в педикюрні…

Сяйнуло кілька блідих посмішок — уперше за вечір. Старигань говорив мудро і впевнено, і це всіх заспокоювало.

— Ось тільки Гартнетти ведуть небезпечну гру. Ті з нас, хто бачили світу, знають: немає видовиська страшнішого, ніж піщаний пайкі, який думає, що його піддурили. Я, звісно, не хочу зводити наклеп на людей їхнього етнічного походження…

Він підвів брову.

— …але ми ж не хочемо, щоб ця погань безголова тут закріпилася? У Боугана й так репутація ні к чорту. І я не кажу, що незаслужено. Зухвале в нас місто.

Муніципальники сумовито знизали плечима на знак згоди.

— Я просто кажу, — вів далі Старигань, — що нам тільки й не вистачало, що уславитися як Пайківський централ. У нас і так справи гайки, хлопці. Нам треба, щоб Манюня була на нашому боці проти пайківської навали. Далі. Що стосується Ґанта Бродріка…

Муніципальники завмерли на краєчках своїх сидінь.

— …то я з ним говорив не раз, але, мушу визнати, його мотиви лишаються для мене загадкою. Я не певен, чому він повернувся. Знаю тільки, що один блідий чолов’яга через нього ночі недосипає. І я от шо собі думаю…

Старигань хитро посміхнувся.

— Отже, є в нас Ґант, Цибатий і красунечка Маку. Тож ви собі подумайте, любі мої. Стара-добра любовна драма поможе нам трохи задурити боуганський нарід, коли вітер не так подме. Так йому стара-добра кровна помста легше забудеться…

Незабаром муніципальники закивали, зрозумівши його задум.

— Послухайте, — гукнув Старигань, — не треба зводити історію міста Боуган до мафіозних розборок. Ми їм і старий-добрий любовний трикутник згодувать можем, січете?

Частина 3. Квітень

Вавилонський монтаж

Квітневу ніч у Дополі розітнув пекучий крик.

Логан Гартнетт, сумноокий бос Стиляг, підвів сонний погляд на високе віконечко у своєму відсіку в дурман-салоні. За відкритим вікном буяла пекуча весна, білі звуки крику прошивали повітря. Логан, який у цю жорстоку пору лишився з розбитим серцем, вмостився на кушетці, а крик курсував шляхами його крові, ніби його розносила ціла армія мурах-бігунів. Логанове справжнє кохання його покинуло, тож він просто заплющив очі, щоб не зважати на крик, а рожевий внутрішній бік його повік п’яно пульсував. Він відчував, як самотня краплина поту повільно, непевно котиться з лоба по носі, переповзає у впадинку над тонкими вустами, повільно лоскоче губи, лишаючи солоний опік, і нарешті опиняється на підборідді, звідки її стирає Дженні Цзинь акуратним порухом пальчика на нозі.

Він розплющив очі й поглянув на дівчину.

Вона підморгнула і знову забрала ногу. Вона сиділа навпочіпки на дальньому краю кушетки лицем до нього. Вона взяла макітру й макогін, і заходилася терти макову пасту, і розмазала її по чашечці дурман-люльки, і наблизилася до нього по кушетці — погляньте, як повільно і плавно вона рухається з ліками для розбитого серця — і піднесла люльку йому до губ, і викресала іскру.

— Ще, — сказала вона.

*

Крик знову розітнув повітря, але обірвався, сягнувши своїх витоків, і перейшов у надсадний кашель — п’ятнадцятирічний хлопчина зігнувся навпіл у тому кінці завулка, що вів до дюн. Худими руками він хапався за боки, пучками м’яв ребра, й на кожному пальці блідо-синім чорнилом було вибито цифри:

2011

2053

Це — дати тривання його батька. У цьому завулку його батька затоптали до смерті підошви Стиляг. Малий Кантіллон знав, що помста може коштувати йому життя, але крики підтверджували її необхідність. Він намацав за низьким поясом штанів шкелп — доторк до кістяної ручки його підбадьорив — і подумав, скільки ж то мине часу, перш ніж випаде слушна нагода. Його огортала п’яна весняна ніч, і якусь мить темряву ятрила тиша.

А потім від пайківського стрипбару неподалік долинув рев і вигуки, відмірювані оплесками.

*

У пайкі вистава у розпалі:

Худа, як хортúця, рабиня з лицем, розфарбованим ящірчаними візерунками, була прикута за пояс. Кінець ланцюга тримав її розпорядник, карлик у каптурі. Вона звивалася й вихилялася у багатокутній ямі, навколо якої горіли очеретяні смолоскипи. Товстий панок, розфарбований під демона-пса, забіг у яму на чотирьох — навколо заволали й загигикали, — й парочка почала безсоромно викидати колінця, і тривало це дуже довго, неапетитно довго, і оплески помагали їм підтримувати ритм.

Рабиня-хортúця весь цей час белькотала щось клієнтам, що розсілися ярусами, тією диявольською говіркою, яку в неї вбили у клітках серед дюн, і в приглушеному світлі пайківського кишла її очі жаріли люттю.

Карлик інколи трохи відпускав ланцюг, а інколи підтягував, скеровуючи їхні коники. Клієнти відбивали рівномірний тритактовий ритм, свистіли й сичали, цмулили свої люльки із зіллям, мружилися через зеленаву імлу диму й аж вилизували пляшки елю «Фенікс» за акцією «купи дві, третю в подарупок».

На спині в хортúці виднілися шрами, що безпомильно свідчили про полон. Такі лишалися в дівчат, яких маленькими викрадали з далеких хребтів Північного масиву й ростили у дюнах. Такі-от сумні баєчки трапляються на світі білому. Таких дівчат, як хортиця, можна було купити за кілька пляшок звіро-зілля й коробку кольорових браслетиків.

Чим молодші, тим кращі — так піщані пайкі думали про хортúць.

Так, а ще під кінець того сезону саме піщані пайкі організовували найжаданіші події на допільських дюнах. Хортúця і її чоловік-пес були тільки на розігріві. Коли ніч витягнула свої волохаті руки, стало ще крутіше й жорсткіше, повиходили коники треновані, й дебелі дівки у збруї, й кусаки, й жуваки, і той вусань, у якого суглоби гнулися в обидва боки: він звав себе Чарівником. Навіть перелічувати все, що він вичворяв, соромно — годі сказати, що кішки в радіусі кількох миль не могли бути в безпеці.

І весь цей час Принц Гладун Далекозір пильнував від дверей, підраховував відвідувачів на анфіладах навколо ями. Наречені приходили сюди гульнути перед весіллям, це завжди добре. Він підрахував, скільки зібрав дверної такси, й безжурно кивнув.

Принц Гладун пропонував дешеві вхідні квитки, кредит завсідникам і акції то на ель «Фенікс», то на стаут «Расслер», то на дурман-зілля з Великої Пустки. Коли віяв вітер, амбіції у Гладуна розгоралися, як зоря. Він обжився у місті. Засунув руку в кишеню вельветових штанів-кльош, відчув вагу монет, весело ними подзвонив. Почухав яйця. Він хотів більше — більше! — та тільки, як на лихо, манівцівські Стиляги виявилися слабаками. Подейкували, й то зокрема хлопці зі Стиляг, що Альбіносу нема діла ні до чого, крім свого розбитого серця й дурман-люльки.

Гладун вийшов надвір скуштувати ночі на смак. Понюхав допільське повітря. Він виставив охорону вздовж усіх завулків, що вели до дюн, — Стилягам довіряти не можна, — й це його підбадьорило. Він зжер повні легені повітря. Підвів погляд, почитав зірки. У Боугані на мить запанувала тиша.

А тоді — чудернацький поклик нічних пташок із крон дерев.

*

Поклик нічної пташки був негучний, швидкий і далеко котився вздовж крон пошрамованих дерев. Вона задзижчала, як старий двигун, і її поклик підхопили інші тієї ж породи. Цей поклик — певна послідовність дзижчання й тихого горлового клацання — сягнув фетиш-салону й заповз у вікно номера на горішньому поверсі, де його й почув Здоровань Дом Ґлісон, кремезний новинар, що лежав на ліжку черевцем донизу. Він цмулив кисле французьке бренді з дитячої пляшечки й рясно пітнів, доки сімнадцятирічна хвойда сотню разів шмагала його розпашілий зад інкрустованою перлами ручкою гребінця.

— Слабкий, слабкий я чоловік, — зітхнув Дом.

Хвойда випнула губки і далі лишала в нього на шкірі сліди, рахуючи собі під ніс:

— Сімсят шісь… сімсят сім… сімсят вісім…

Поміж тихими стогонами й ковтками з соски Здоровань Дом чудувався химерно-точному дзижчанню нічної пташки: мабуть, занесло її сюди штормом з-над океану, саме стоїть пора бур. Він загарчав від щастя та сорому: повільні зміни пір року й нові початки завжди його тішили.

— Сімсят девіть… вісімсят… вісімсят дин…

Ну в неї і зап’ясток! Піддаючись — знову і знову! — власній слабкості, він — о, шмаркатий Дом, о, зіпсутий Дом! — насолоджувався…

— Вісімсят штири… вісімсят п’я…

…болем, який хвойда видобувала з його гріховних кісток, але почав задумуватися і про вечерю — чи не поласувати б камбалою? — і про те, що дзижчання дивної пташки чимось нагадує звуки старої лейки горбаня Ґраймза, правда ж? — а також про колонку від редактора…

— Двяносто… двяносто-дин…

…для наступного випуску «Месника». У Стилягах назріває боротьба за спадкоємність, тут питань нема. Це — непростий момент для міста.

Молокосос Станнерс.

Тугодум Берк.

Косоока Цзинь.

Всі інтригують. Всі маневрують. Логан Гартнетт переміг К’юзака, але продемонстрував слабкість, бо мусив шукати підтримки поза Стилягами. Відкриті прояви слабкощів у Боугані нерідко звістують смерть. Але Дом вирішив, що у слові від редактора проситиме потерпіти, лишити Цибатого у спокої й утримати…

— Двяносто шісь, двяносто сім…

…статус кво. Врешті, кажіть про Цибатого, що хочете, але стилю в нього не відняти.

— Двяносто двять…

Це факт: камера його любить. Високий чоловік, худий, вдягнений зі смаком. Дивно, але його бракуватиме. Дом підготувався до останнього удару гребенем, який хвойда завжди завдавала особливо ядучо, — і справді, вона високо занесла руку, й удар насолоди приземлився з великою люттю.

— Рівно соточка, пане Ґлісоне!

Він, Дом, гучно застогнав — знову соромно! — і стогін товстуна покотився за вікно й тихо полинув униз, де його злизав вітровій, пожбурив над димопільські дахи, поніс над чорними боуганськими водами, він слабшав і тихшав у повітрі, аж доки на пристані по бік Манівців його не заглушили звуки м’ясних возів, що клацали підбитими залізом колесами по бруківці.

*

Дивилися вони, Старигань Менніон і Ґант Бродрік, як вози котяться від критого ринку до бійні — нічна зміна у розпалі, — прихилившись до брудної цегляної стінки старого складу, і сердито щось бурчали в тому галасі.

— Щось ти під цей вітер невеселий, Ґ. Ти ж не проти, що я так, тіпа, прямо?

— Такий я вродився, Бенні.

— Та ну тебе, мучень сраний.

Ґант скис, знизав плечима.

— Це все через місто, знаєш?

Ось що думав Старигань: його непокоїло, як Ґантів погляд заворожено завмирає на чорних хвилях річки. Недобре це. Старигань цідив намистини порожніх балачок із вельветового міха.

— Не місто — причина всіх твоїх проблем, Ґанте. Чуєш, що я діло кажу? І не місто їх вирішить. Ти забагато ваги покладаєш на…

— На мрії, хочеш сказати?

— Всі ми мріємо, щоб молодість вернулася, Ґанте! Щоб витанцьовувать у блідому місячному світлі, лапать свіжі попки! І від того, що цьому не бувать, стає тільки солодше! Тільки, хлопче, ти у старовині не втони. Час іти далі! Я тобі от шо скажу, Ґанте: ти з тою дівкою три, курва, тижні гуляв! А тоді вештався Плаєм, і хоч тобі кіл на голові теши — вогонь в очах, у черепі безум…

— Вона просто не хотіла мене слухати, Стариганю.

— А ти, Ґанте, чого чекав?

— Але й це — не найгірше.

— Ну?

— А найгірше… найгірше те, що я навіть її не схотів.

— Бо, курча, 25 років минуло, мавпа ти, свинойоб! Багато води спливло, Ґанте. Життя спливло. Дівчата в Боугані недовго залишаються дівчатами. А потім, знаєш-но, нам доводиться… домовлятися з собою, чи шо. Бо як інакше жити з тим, що ми зробили, з нашим вибором? Так уже в нашім Боугані сранім… ну, слухай… непросте це місто… це місце… ну, гаразд, усе я знаю. А все одно от мелю…

У ту мить Ґант хитро підморгнув Стариганеві.

— Думаєш, я з власної волі повернувся?

Тиша затягнулася, доки Старигань зважував відповідь.

— Що ти мені кажеш, Ґ.?

— Думаєш, мене просто так би сюди пустили?

Від розуміння у Стариганя холодок побіг шкірою.

— Кажеш…

Ґант відштовхнувся від стінки складу і скерував свої мешти у глиб манівцівської ночі.

— Кажу, що робота в мене є, Бенні.

Озирнувся з недоброю посмішечкою.

— Ви, містере Менніоне, пане, не хвилюйтеся — мені є чим зайнятися… план я складаю, січете?

Від самої думки про план Старигань посміхнувся — безумне місто Боуган завжди було нещадне до планів.

— Хочеш мене насмішити, Ґ.? То, давай, розкажи мені про цей свій план.

Дивився йому услід:

Дебелий чолов’яга звертає у манівцівський завулок. Ноги розчепірює, як старий пияцюга… але так статечно розвів плечі, як тільки на природі вміють. Проте навіть такий хитрун і сміливець, як Ґант, не зумів змусити Боуган скоритися своїм бажанням, і Старигань розумів, що невблаганно наближається пітьма.

Сум тягнувся з річки, як вітерець, і грів йому обличчя.

А тоді він мимоволі почав виклацувати пальцями ритм, бо гуркіт м’ясних возів був прекрасною перкусією до мерехтіння мелодії каліпсо, що долинала з вулиці де Валери.

*

Зграйка хлопчаків, що набивалися у Стиляги — років по чотирнадцять, гормон бушує, вусики-пушок, очі самогубців, хрипка бравада у надтріснутих голосах, — вихиляли стегнами в ритм каліпсо перед забігайлівкою, виписували в повітрі кола носаками, передавали косячок — всі восьмеро присмоктувалися — і не зводили сором’язливих поглядів з кафе «Альядос» далі по вулиці.

Перед цими дверима можна було побачити Вовчика Станнерса, чи Мудака Берка з його любкою-німчуркою Ангеліною, чи — ото вже радість — смертоносну дівчину Цзинь із «Го Пі».

Саме ці легендарні імена були на вустах боуганської молоді, коли весна 54-го вступила у свої права.

Ця волога ніч опанувала хлопцями, й погань підступом увійшла їм у кров, і вони затягнули давню мелодію, у яку вплели приспів у стилі ду-воп, добре допасований до бітів каліпсо, — і співали вони хрипко й солодко, а на юних обличчях проступав загрозливий спокій.

Так, і пісня линула до бабусьок, що розвішували прання по манівцівських дахах, і ті завмирали на мент, сумно посміхалися й собі хрипко заводили:

— …під ногами… почина кришиться… наша любов живиться вічно… цемент і глина…

Дух змін линув у квітневім повітрі з піснею, віяв у глиб Манівців, і прадавні завулки оживали з настанням сезону.

Пси висовували писки з під’їздів панельок у теплу ніч.

На стоїчних громадських деревах по манівцівських площах проступав дивний, повитий димом квіт, що мінився з сірого, як море, до чорного, як сажа, і його одразу пристосовували на обереги від усіх можливих бід.

А за містом море після хижої весни вщухло й тепер м’яко-м’якесенько торкалося своїх струн, і його ритм тихо пульсував під шкірою в боуганського люду.

Ночі на Манівцях лищали темними чарами.

*

Ґант перетнув Манівці, звернув у певний завулок і зайшов у наливайку, де давали грог. У її тінях попередньо домовився зустрітися з недоумком Мудаком Берком, який тепер підступно скулився над пляшкою стауту «Расслер».

Боком вмостився поруч.

Зміряв малого поглядом.

— То шо, подумав про те, що я тобі казав, хлопче?

Мудак кивнув.

— Ми разом далеко зайдемо, — сказав Ґант, — якщо тобі є що мені сказати.

А тоді рікою попливла юдина розповідь Мудака Берка:

— Цибатий — він на пристань пізно приходить, вечорами, це вже, значицця, як дванадцяту проб’є, він приповзає до притики, отоді він ходе Манівцями, і то сам ходе, січете? А потім, тіпа, до «У Томмі» може піти — ви ж чули про той вечірній заклад, пане? Я вам мапу намалюю. А як він у гуморі, то волоче свої кості через міст, заходить у «Го Пі», це Цзинів заклад, може там люльку поцмулити, бо Цибатий задурманився, відколи його зизоока жона втекла, а Цзині славляться тим, що дурман у них першокласний, але ви й так, мабуть, чули про дівчину з Цзинів, Дженні, — таку косооку дівку, як на мене, несповна розуму? Та ще й корєша мого, Вовчика, з розуму звела, а це не в його дусі, ні, пане, це, курча, геть не в його дусі, і як я це бачу, Ґанте, то зі Стилягами манівцівськими відбувається от що — себто от що з ними скоро відбудеться, якщо все піде так, як я думаю…

От тобі на, — подумав Ґант, — та малого не заткнути.

Тягар

Квітневого ранку Логан Гартнетт брів колією, яку протоптав через камінь своєї одної-єдиної думки:

Де вона зараз спить?

Під шкірою Логана проступала тінь його болячки. Відколи Маку пішла, ще взимку, він усвідомив справжній засяг хвороби. Маку пішла, щойно він вирішив її випробувати — може, він так усе й задумував. Може, він хотів, аби його найтемніші фантазії збулися.

Ось тільки де ж вона спить?

Він перейшов Допільський міст і вийшов на боуганську набережну. Він прокинувся з дурмановим похміллям, і від вереску мартинів, ричання з бійні та брязкоту м’ясних возів нудота тільки посилювалася. Він звернув на вулицю де Валери: крутанина вуличного життя, розмиті, позеленілі від розфокусованості обличчя. Рушив до «Гербового» готелю. Люди на вулиці досі опускали погляд, коли він проходив, але тепер до страху домішувалася запитальна нотка. Ревнощі його підкосили.

За ним лежала гарячкова ніч дурману і напівсну над каварнею «Го Пі Цзинь Оу-Кей». На бовістинські кручі він більше не лазив — не міг знести тих давніх самотніх стін. Просто відправляв зрідка Дженні принести йому ще одягу.

На Логані:

Блідо-зелений приталений костюм із тонкої бавовни, помаранчеві гівнодави з випнутими носаками, срібляста сорочка з відкритим гофрованим коміром, багряний шарф-краватка, вишукана хвороблива блідість. Волосся цього сезону він зачісував назад і відпустив трохи довше, так що воно безжурно спускалося нижче коміра піджака. А ще — триденна щетина.

На думку самого Цибатого, страждання, як на те, додало йому виснаженої краси. Був він пронизливий і прекрасний, як розбите серце.

Він сплюнув зелений слиз у канаву — люлька позначилася на легенях. У нього перед очима зринали картинки з рейтингом XXX — Маку в слинявому забутті з процесією уявних юних коханців, — і він упивався ними, як кінчик язика упивається флюсом.

У горлі пече пустка.

Де ж вона спить?

Він пройшов крізь теплий кофеїновий запах і помережану пилом тишу присмеркового фойє готелю, свідомий, звісно, того, що зі старого замшевого дивана за ним стежить муніципальний шпиг. Ті тільки й чекали, що на його падіння. Шпиг захоплено зиркнув на нього з-за підозріло піднятого «Месника», і Логан тонкими губами послав йолопові повітряний поцілунок.

Він вознісся — чуєте, як понуро реве та стогне предковічний ліфт на обшарпаному мотуззі? Логан слухав, як сповільнюється й витягується його мрійливе рипіння, — і вийшов у коридор, і постукав, як домовлено, у номер без цифри на дверях.

— Ану заходь сюди, мавпо ти довготелеса!

Манюня сиділа на ліжку для молодят, зіперта на добрий десяток подушок. Судячи з усього, вона вже добряче заправилася: на щоках вигравав дивний багряний рум’янець. Коли їй було шістдесят, Логан боявся, що цей рум’янець звістує неминуче наближення смерті. Нещодавно їй виповнилося дев’яносто. Логан сів біля її ліжка, й вона дивилася на нього, і витримала його погляд, і нетерпляче надула щоки.

— Оця от остання ніч, яку я пережила? — випалила вона. — Собаці шолудивому такого не побажаєш.

— Недобра ніч, Манюню?

Вона трагічно закотила очі.

— Я цілу ніч була між сном і явою, знаєш, як то, коли ні туди ні сюди? Сни, майже як живі. О четвертій ранку я була певна, що Юл Бріннер розлігся на моєму ліжку й намагається до мене дотягнутися грайливими ручками. І такий весь, як коли в нього ще було волосся.

Логан нетерпляче підвівся — він це все сто разів чув, — підійшов до оксамитових завіс, трошечки посунув їх, переступив на п’ятках, переніс вагу з ноги на ногу й визирнув на дахи манівцівських завулків.

Може, вона десь у глибині Манівців? У цьому місті сяк-так вистачить місця загубитися.

— Не так усе й солодко виглядає отам далі, — сказав він.

— А далі глип — і з’являється батько твій. У всій красі. Бубир сраний! От кого мені перед баньками не вистачало, так це того лизоблюда. А він ще сидить так високо, ондо на тій стіні над вимикачем, і виграє на трубі. Такий десь заввишки, як щур на задніх лапах. Отакі сни! Я аж очі, тіпа, витріщила.

— Мене витискають, — сказав Логан. — Піщані пайкі мають великі плани на Димопіль. А ще північняки сплять і мріють про помсту.

— Ти, звісно, не забувай, у нього і дудка співала, у старого твого.

— Я його навіть не бачив, — сказав Логан. — І, звісно, кожен сопливий недомірок у Стилягах, який щойно шкелп роздобув, а яйця має розміром з арахісину, пнеться в дамки.

— Ну, тобі ж уже під п’ятдесят, нє? — сказала вона. — А тоді в мене таке відчуття з’явилося, і це вже, мабуть, десь пів шостої? Таке відчуття, наче мене болото засмоктує. Це мене! Серед Пустки-Хуюстки! Мокрий торф глитає! Мене, а я ж місто Боуган не полишала ще зі втраченого часу. Тятку Сусе! Лог, скільки жовтих місяців зійшло, відколи я ту Пустку й бачила? Востаннє то, мабуть, було, як ти там загубився.

Самітник змалку, він у дитинстві блукав уздовж Плаю, обходив резу й села на хребті, завулки, ферми з привидами і проваленими дахами. Уявіть його серед очеретяних полів, десятирічного: бліде лице над розбуялим золотом очеретів підставлене потоку сонця, й очерети повільно коливаються на вітрі.

— Я не зумів знайти Маку, — сказав він. — Навіть звісточки від неї немає.

— Вона не в Дополі ничкується, нє?

Малим у Пустці він слухав розмови старих біля багать у резі і по шинках, і вивчав, як вони тримаються, як вони поводяться. У школі такого не вчать.

— Якщо я її не знайду, то не знаю навіть, як жити.

Манюня стисла кулак і слабко прикусила кісточки.

Щоб мати терпіння.

— Сьома, значить, надходить, — сказала вона. — Надворі світає, мартини жебонять, ранній поїзд відбиває ритм. І я знову вийшла з себе.

Логан скривився вибляклому ранковому небу над Манівцями.

— Не знаю, що й робити, Манюню.

— Для початку зав’язуй зі сраною люлькою, — сказала вона. — Виходжу я, значить, із себе, випливаю з оцього-от вікна, перед яким ти стоїш, такий весь кислий і невеселий. Дахи бачу. Бачу, як розкочегарюється ранок. Бачу допільські натовпи, бачу костюмчики на бульварі зі своїми чашечками кавуні та з відстовбурченими мізинчиками, бачу жінок із Висоток, що розводять багаття у колах. І бачу спосіб усе це розрулити, січеш?

Він повернувся до неї й усміхнувся. Манюня часто бачила новий курс у видіннях. Він знов сів на стілець біля ліжка, метнув кості, акуратно закинув ногу на ногу. Він — не наймужніший чоловік на світі. Він нахилився вперед. Зважив підборіддя на підставленій чашечкою долоні.

— Паняй, відьмо стара, — сказав він.

Вона витягнулася й ляснула його по коліну, і було в тому щось грайливе, а він грайливо ж ляснув її по руці. Проте ці ляскання й ляпаси — вони обоє це розуміли — мали глибший сенс і більшу вагу: вони втішалися від доторку.

Кіноспілка боуганської історії та старожитностей

Нечасто до мене заходять миловиді жінки. Більшість моїх клієнтів — чоловіки. Жінки краще вміють стримувати почуття. А чоловік щойно перевалить за певний вік, як йому всього стає забагато. І тоді вже як не крути, а мусить сягнути по химери юності, по місто, яким воно колись було.

У мене маленький заклад на Манівцях. Стоїть він у глухому завулку, по один бік злиденний галантерейник, у якого сантиметр трясеться в руках, а по другий — гриль (запах підгорілої курячої шкірки здіймається з десятої ранку). Вітрина в мого магазину скляна, але скло сіре, закіптюжене, непрозоре, а на дверях — маленька біла табличка «Історія та старожитності» виведена золотим чорнилом. Реклама мені не потрібна.

Того квітневого ранку дзвіночок на дверях сповістив про появу клієнта, і я, зітхнувши, вийшов із-за завіси, очікуючи традиційних благань традиційного пана з сумними очима й опущеними кутиками вуст.

Отже, цілком природно, що мені на мить перехопило дух, коли натомість з’явилася гарна пані. Висока зеленоока іберійка, одне око трохи косить — але це якимось дивом лише додає їй краси. Вона розтулила рот, і я схилив голову, терпляче чекаючи, та от вона завагалася.

На ній:

На плечі елегантно накинута легка весняна шовкова шаль фісташково-зеленого кольору, кофтина в тонку смужку з вирізом, лосини-капрі, що підкреслювали зріст, і черевики з відкритими носами на дерев’яній платформі, що прекрасно подовжували кісточки.

Я одразу запримітив — від моєї уваги мало що вислизає — на правій кісточці маленьке татуювання: боуганський кинджал.

— Як це працює? — спитала вона.

Я тільки кивнув, усміхнувся, підніс дошку, що закривала вхід за прилавок, і жестом (сподіваюся, загадковим, як у священика) запросив її зайти.

Вона зайшла, і я розсунув завіси, і я провів її в задню кімнату. У кімнаті завжди стоїть срібляста слюдяниста темрява; там тільки полотно екрана, зручне крісло, а збоку — прохід до моєї будки кіномеханіка.

— У який час? — спитав я. — Згрубша.

Вона сіла у крісло, зняла шаль, так що її голі плечі срібно зблиснули у напівтемряві, схрестила ноги й назвала еру, за якою тужить.

А тоді — тривожно:

— Ви ж можете?

Я кивнув.

— Відео сягають 30-х.

Я делікатно відступив у будку кіномеханіка, перебрав контейнери з плівками. Я переніс на плівки те, що вдалося порятувати з вуличних камер. Тихо погукав з-за дверей:

— Вулиця де Валери? Манівці?

— Дев, — сказала вона. — Може, десь поблизу «Альядосу»?

— Де вона переходить у Манівці, — тужливо прошепотів я.

Я вибрав свою улюблену антологію, дуже милий запис. Там був зміїний вигин вулиці Дев у блиску й тисняві втраченого часу, вночі, з активним вуличним рухом, тоді такий ще був, — о, білошинні машини з відкритим верхом, о, товсті вуличні співаки, о, допільські денді, — і натовпи юрмилися перед наливайками, вечірки наречених і дружок, то був інший світ, сліпуче освітлений.

Звичайно, я показую німе кіно, тому біля проектора тримаю програвач і для супроводу ставлю стару платівку на 78 обертів. Я обрав повільний запис каліпсо, що його солодкий сум, як мені здавалося, дуже пасував до сцен.

Я делікатно позирав крізь двері на пані, що дивилася на екран. Вона сиділа, мов зачарована.

Я бачив цей запис уже тисячі разів, але він мене щоразу заворожував — мене причарувала крутанина й постава завсідників вулиці Дев. У Боугані змінилося все, крім людей, а люди не змінилися й не зміняться ніколи:

Як вони вихиляють стегнами.

Цей зверхній вигин шиї.

Ця войовничість.

Вид із п'ятдесятки

Давнє боуганське прислів’я:

Мудрість починається з того, що розживаєшся дахом над головою.

Ґант, звичайно, знав, що як ти народився на резі й до сивини в бороді від цієї напасті не вилікувався, то потім тяги до мандрів позбутися не легше, ніж власної тіні, але варто бодай спробувати. У зимові місяці Велика Пустка стала для нього затяжка, засамотня. Ґантові здавалося, наче він знову забуває, хто він такий, — у тріщини життя наповзала давня пітьма. Тому він тихцем винайняв кімнату на Манівцях. Просто щоб подихати містом і подивитися, як воно буде. Кімната була на горищі панельки, метрів, може, зо п’ять завдовжки, три завширшки, дах похилий. Там стояло вузьке ліжко й умивальник, а покручений від вологи старий паркет рипів і виспівував під ногами. Героїчне ліжко — прим’яте кубло безсоння, умивальник — щоб сцяти. З віконця в даху відкривався вид на Манівці: гори і провалля, злидні й розкоші, крива каліграфія боуганського неба, мертві стовпи і мертві дроти, напівмертві птахи з наляканими очима, дивний темний квіт, що обплів хисткі зигзаги пожежних виходів, і глибокі зелені провалля завулків. Ґантові здавалося, що він ширяє високо над світом, і від провалля внизу перехоплювало дух.

Він виклав усе Дженні — Дженні не зрадила.

Він виклав усе Вовчику — Вовчик не зрадив.

Він виклав усе Мудаку — і Мудак сказав, а мені, тіпа, шо за це буде?

Від тупості малого Ґант тільки головою хитнув. Він сподівався, що до цієї пори вже облишить це місце. Вийде на Плай, рушить на схід не озираючись, ні разу не озирнувшись.

Це помилка, малий, — озиратися.

Надворі вперто тягнувся день, вперто тягнувся світ. Войовничо репетували мартини — мммвааарк! — а з Манівців здіймалися ранкові звуки. Шумів критий ринок. Бабуськи крутилися і щебетали. Хтось вигукував ціни на овочі, хтось торгувався кам’яним голосом. Старі на приступках настроювали заводні транзистори на радіо «Вільний Боуган», де завжди стояли старі-добрі часи. Давні любовні пісні й повільний ритм каліпсо пробуджували в пам’яті танцювальні кроки, досі закарбовані в кістках, і він зі сміхом випробовував їх на покрученому паркеті.

Уривки пісні ятрили душу. Вулиці внизу пробуджували спогади. Все поверталося, кожен поцілунок, кожна рана. Деталі були близько-близько, галюцинаторні, гарячі, як кров.

Вони були разом лише три тижні. Він досі шкірою пам’ятав ніч, коли вона від нього пішла. Він міг оживити все у пам’яті. Барви самотньої вулиці тієї ночі; нудота від поразки. Він знав, де вона, з ким вона. Він знову і знову проживав кожну мить. Він усе чітко бачив. Факти ясні:

Їй вісімнадцять, Логан крутіший.

Там, у кімнаті на горищі, Ґант знову повернувся в ту мить і прожив її з завзяттям юності. Сучка дурна. У сліпучому сяйві весни він усе бачив чітко. Тепер він боявся, що повернувся мститися не лише Логанові, а й Маку. Він хотів, щоб вона в нього знову закохалася, щоб вона завагалася, щоб її світ похитнувся. Але в найдовшу ніч зими він на Бовісті побачив, що Маку вже відомстив час.

Він втупився в дахи.

Сране дурне місто.

Тепер він дивився, як блукає внизу квітневим ранком молодь. Заїжджих розпізнати легко: понаїхали, очі сяють, хочуть пригод. За давньою традицією, вони прибували до міста Боуган навесні — привозили свої шкелпи, свої дурман-люльки, свої мрії. Гляньте, як вони тренуються ходити — правильно поводять стегнами, правильно розслабляють плечі, правильно ковзають ступнями: не можна заявитися в глиб Манівців, ходячи, як погонич корів. Він посміхнувся, хоча в глибині душі знав, що й сам іще тільки вчиться ходити як треба. Досі вчиться жити у своїй шкурі. А йому-бо п’ятдесят! Бідолашний Ґ., невротичний Бродрік, це смішно й ганебно — так ніколи й не постаріти.

А музика втраченого часу й далі безсоромно здіймалася до нього.

Стиляги попакували свої плащі й перейшли на безрукавки яскравих пастельних відтінків. Тату-салони працювали понаднормово — навіть з горища чути, як дзижчать голки. А на дівчат погляньте — молодняк — туфлі на платформі, вінілові курточки на блискавці, комбінезони в обтяжку, ніби з балончика нанесені: всі косять під Дженні Цзинь. Так, сране дурне місто.

А тоді змінилося щось важливе, відкрився новий резервуар ясності, і Ґант, що спостерігав, як проходять дівчата, побачив: його помста набула глибини.

Він побачив, як можна помучити Логана.

Димопільські інтриги

Дженні Цзинь вихопила з кишені на цицьці свіжу сигариллу, підрізала й закурила, скривившись від сліпучого брудного сонячного сяйва, що заповнювало димопільські корабельні. Поглянула на Манівці по той бік харизматичних боуганських вод. Вона прихилилася до колишнього складу кориці, де нещодавно відкрили стрипбар, і довготерпеливо заплющила очі. Мило прикусила губку. А тоді знову розплющила очі, силувано кліпнула й повернулася до боса піщаних пайкі, що стояв біля неї. Про зустріч було домовлено заздалегідь, і його братія з дредами пильно вартувала, не відходячи задалеко. Вони нервово торкалися піхов своїх кинджалів. Косооку тримали на оці. Вона шкрябнула брудну бруківку п’ятнадцятисантиметровою шпилькою. Затягнулася раковою паличкою, смóли якої могли додати їй терпіння. Сказала:

— Гладунчику, ти мене послухай. Мені насрати, які дикості ви вичворяєте на своїх дюнах сраних, січеш? Хоч пайківські прокляття волайте, хоч зайців сраних білуйте на смаженю, хоч будуйте ворота для фермерів, хоч скальпи прибивайте, хоч яйця в синій фарбуйте, хоч по зорях читайте майбутнє. Тренуйте своїх хортúць і своїх чортиць у клітках сраних. Як собі знаєте! Бо мені не треба на вас дивитися, коли ви таке робите. Але ти, жиртяю, послухай, і то уважно послухай, бо зараз ти у сранім місті, ясно? Ти роззирнися, Гладуне! Це будинки, це вулиці, це люди, бля! Я стараюся, щоб тут, бля, хоч якийсь порядок був, ти чуєш, що я тобі кажу? Так що, жиртяйчику, давай зробим так, щоб тут усі могли вести справи. Ясно?

Від погляду цієї дівчини-вбивці у слабших джентльменів волосся на яйцях ставало дибки, але Принц Гладун тільки безжурно усміхнувся. Він сягнув до дурман-мішечка, що звисав на шиї, — традиційного пайківського, з козлиних яєць, — вийняв бульку, вправно розкришив у чашечку люльки, затягнув шворок на мішечку, щоб запас не розсипався, й підкурив «Зіппо» — всі курці Боугана охочі були саме до цієї марки, бо ніяка інша так добре не захищала від вітровію, — і глибоко затягнувся. Він послав їй прекрасний сердитий погляд, зміряв Дженні Цзинь очима і сказав:

— Я і я Далекозір, Дженні-солодушко, січеш, ну? Я тіки раз проговорю своє одне і правильне переконання, дівчинко, — негоже жінці прислужувати чоловіку, коли вона місяць бачить.

Такий зараз у Дополі повіяв вітер: Принц Гладун розіслав своїх посіпак по всіх наливайках, курилках і дурман-салонах, аби розпитали жінок, які там працюють, про їхній менструальний цикл. Піщані пайкі вірили, що жінки, коли течуть, нечисті.

— Так у нас, ціпочко Джен, заведено, дуплиш?

Дженні Цзинь, захисниця жіноцтва, виплюнула сигариллу.

— Це все тупі забобони! — вигукнула вона. — А в людей своє приватне життя є, січеш?

Гладун підняв долоні.

— Кажу ж, Джен, так у піщаних пайкі заведено. А наші звичаї — це зараз димопільські звичаї, дуплиш?

Вона сердито скривилася.

— Це ми ще побачим, — сказала вона. — Ану вали у свої дюни срані, і начувайся мені, січеш?

Вона відштовхнулася від стінки стрип-бару. Принц Гладун провів її поглядом, а тоді знову присмоктався до своєї люльки й повільно та схвально кивнув, слухаючи перестук її шпильок і дивлячись, як косоока несе свою високу тугу попку.

Дженні відчула його погляд і озирнулася через плече.

— Навіть не думай, бля, — сказала вона.

На Дженні:

Чорні нейлонові лосини, прозорий чорний нейлоновий верх, сріблястий пояс для кинджала, а на голові безтурботно всаджений капелюх поркпай.

Прямувала вона до каварні «Го Пі Цзинь Оу-Кей». Квітень стояв пекучий, на лобі блищав піт. Піймавши погляд на своєму задку, вона дещо надумала. Навесні місто відкрите до всіх стихій, мов рана, і з неба точиться різке світло. Ширяли й репетували психовані пташки. Дівчина Цзинь снувала плани.

І та фігня про місяць — це ще найменша проблема. Почавши давати кредит завсідникам, піщані пайкі плюнули в очі іншим закладам. Не кажучи вже про акції на питво і шмаль, а також особливі методи злягань. А на думку Дженні Цзинь, вони заражали своїми забобонами курвів, продавців снів і шахраїв. А як вони трималися! Вони пожирали вогонь на узбіччі й вічно дуділи у свої кошмарні діджеріду[20]. Дженні дійшла до «Го Пі», увірвалася за двері. Побачила, що Вовчик Станнерс сидить над тарілкою каракатиці в імбирі. Він підвів на неї телячий погляд.

— Хвате нюні розводити, — сказала вона. — Мені своєї каші вистачає, січеш?

— Шо з тобов, дівчинко моя?

Він відклав палички й відіпхав тарілку. Уважний, як законний чоловік, бо загрузлий у своєму першому коханні, — таке навіть із Вовчиками трапляється, він узяв чашку й налив їй жасминового чаю з чайничка з бамбуковою ручкою.

— Пайкі піщані! — вигукнула вона. — Ніякого в них стилю, Вовче!

Він зітхнув. Хвильку подумав, а тоді хитро підморгнув їй. Він опустив на стіл свою маленьку пошрамовану руку долонею вниз, розчепіривши пальці, а другою рукою витягнув із внутрішньої кишені плаща десятисантиметровий кинджал. Встромив кинджал у дерев’яний стіл між розчепірених пальців — спершу повільно, потім швидше, а потім у шаленому темпі, так що ніж аж почав розпливатися. Трюки з ножами зазвичай відривали дівчину від клопотів, але сьогодні вона тільки слабко посміхнулася. І поклала долоню на його руку, щоб зупинити ніж. І тихо заговорила:

— Цигани перетворюють Димопіль на пекло сране, Вовче. А мені що, стояти й дивитися, що ці довбні виробляють?

Дженні підкурила нову сигариллу, видула кільце диму випнутими губками. Вовчик у габардинових штанах збудився. Тремтячою рукою поклав кинджал назад у внутрішню кишеню.

— Думаю, я знаю, що ти скажеш далі, — сказав він.

— Де зміни, на які ми так чекали?

— Я так і знав, що ти це скажеш.

Вона завела цю пісню ще на початку року. День у день, ніч у ніч. Дженні прихилялася до нього ближче, прихилялася губами до його вуха і, швидко лизнувши мочку один раз, одним ударом язичка, шепотіла:

— Ну, а зміни, Вовче? Де зміни, на які ми так чекали?

Тепер, по обіді в «Го Пі», вона зрозуміла, що в цьому хлопчині забагато відданості. Він не готовий діяти. І Дженні прийняла рішення. Без лідера піщані пайкі — як без голови: дегенерат, приречений на смерть. А Стиляги без її ручного хлопчика-Вовчика самі попливуть у руки. Один точно не переживе зіткнення — як не Гладун, то Вовчик. А якщо їй пощастить, то пропадуть обидва.

— Я ось про що хотіла поговорити, Вовче…

Вона відвернулася й натягнула трагічну міну, ніби їй було так боляче, що аж говорити тяжко.

— Що таке, мала?

— Це все Гладун, розумієш? Ніякої в нього, тіпа, пошани.

— Ти про що, Джен?

Вона різко вказала пальцем через плече на Допіль.

— Ще й п’ять хвилин не минуло, — каже вона. — Підходить такий, руки розпуска, як ніде нічо.

Куцим тільцем Вовчика Станнерса пробігла смертоносна лють. Він аж підскочив. Миска ластовиння, що правила йому за лице, почервоніла. Він вхопився за стіл своїми крихітними пошрамованими долоньками.

— Він… бля… шо?

Дзьоб правосуддя

Дивіться, як боуганський полісейський підсміюється щербатим ротом. Дивіться, як схрещує руки-окости на високій стійці у відділку, світить татухами, що символізують полісейські братерства:

Полісейська дубинка зі зміїною головою

Змотаний ланцюг

Юдина монета

На стійці стояла пляшка елю «Фенікс», він взяв її і присмоктався, потім відригнув кебабним подихом (із душком ягнятини) і знову відставив пляшку, витер рота й радісно поплямкав масними губами — маленький, як у ящірки, язичок вислизнув, полоскотав повітря: дивіться, кінчик язика щось вишукує.

З другого боку стійки випростався Логан Гартнетт. Він, поки м’ясний подих полісейського не розвіявся, трохи скривився — і так від дурман-люльки у шлунку кепсько.

— Гниль у тобі, друже, — сказав він. — Скоро вже твоя година.

Полісейський посміхнувся ще хитріше — зухвала пика скривилася під вибіленим сяйвом відділкових прожекторів.

На стінах відділку десятиліттями збиралися плями крові. Стіни ті були пофарбовані в зелений тюремний колір, і давні плями крові темніли на зелені, як чорнило. Полісейський поліз під стіл і витягнув пляшку державного віскі, показав. Логан покрутив головою — він не ганьбитиме свою горлянку сцяками кольору мандаринки. Довбень-полісейський ґречно кивнув — не образився, — видув ще один вогкий печінковий подих, а тоді легковажно спитав:

— І чого ж ви, містере Гартнетте, знову тут?

Логан подарував товстому полісейському найтоншу зі своїх посмішок.

— Здається, у вас може бути дехто, потрібний мені.

Цибатий розігрував останній план Манюні. Ціль: негайна пацифікація північняків. Коли надходила вогка весна, північняки ставали неспокійні, ятрили давні рани, плекали старі обрáзи. Треба негайно щось робити.

— Затримали ми її, — підтвердив полісейський, — ось тільки на Висотках це небезпечні ігри, розумієте? Не варт чіпати малих К’юзаків.

Логан, скривившись, передав полісейському згорток купюр. Жиртяй посміхнувся, взяв гроші, підніс до свого свинячого рила й понюхав, а тоді вийшов з-за столу.

— Роботу, звичайно, проробив сам містер Рід, майстер-м’ясник, — повідомив він. — Сказав передати вам, що тепер ви квити.

— Хай би що це значило, — відказав Логан.

Полісейський пожовклими від нікотину пальцями зняв зі стіни ключі. Розмахував ними, крокуючи вогким коридором, де тхнуло сечею. Прожектори гуділи над головою, кліпали, оживали, знову згасали. У коридорі виспівували давні привиди. А Логан, ідучи за товстим полісейським, заплющив очі — ще не оговтався від дурману з «Го Пі» — і слухав вереск давно мертвих феніїв[21], що всотався у стіни. Привидів тут не бракувало. Були на Манівцях такі окультні частоти, які чули тільки пси та Альбінос.

Він дійшов за товстим полісейським до камер у глибині відділку.

Полісейський запхав ключ у замок камери, той клацнув і відімкнувся, полісейський натиснув на вмикач у коридорі, й коли вони зайшли, тьмяна лампочка освітила юну дівчину на солом’яному матрасі. Полісейський підморгнув Логанові, наблизився і присів біля дівчини. Схопив її за зап’ястки й повернув долонями догори, щоб показати Логанові майстерно вирізані свіжі мітки:

Пару стигмат у формі конюшини.

Логан із болем кивнув — хвора стара курва його мати; викривлена логіка її безумства не вкладалася в голові навіть йому. Полісейський підвівся і з гиготінням вийшов із камери.

Дівчина підвела на нього погляд. Очі в неї, як і в усіх північняцьких дівок, були тверді, але переляку в голосі приховати не вдалося. Вона сказала:

— Я все зроблю, що повелиш, Альбіносе…

Логан сів навпочіпки, щоб його погляд був на рівні очей дівчини, й підбадьорливо кивнув.

— Знаю, солоденька. Ти славно на мене попрацюєш.

Вона мимоволі розплакалася.

— Тихо, мила, — сказав він. — Сподіваюся, той товстий мудак-полісейський не дозволяв собі всякої сваволі… Боляче було, дитино? У м’ясника?

Вона опустила погляд на долоні і знизала плечима, їй років дванадцять, не більше, чистий північняцький гарт, а все одно приголомшена його близькістю. У Боугані варто раз заробити репутацію — й далі репутація працює на тебе.

— Нам треба, щоб усе вдалося, Мала К’юз, — сказав він. — Ти зникла три дні і три ночі тому, тямиш?

— Точно.

— Тебе вабила Велика Пустка, — вів далі він. — Тебе тягнуло на болотяні рівнини. Щось вивело тебе на Високий Плай — зірка в небі, яскрава-преяскрава зоря. А потім на пригорі… знаєш, що таке пригора, Мала К’юз?

— Нє.

— Такий пагорб невисокий, — зітхнув Логан. — І там, на цій пригорі, ти серед ночі натрапила на дику козу. Ти знаєш, що таке дика коза?

Він повернув свою руку долонею догори й показав на внутрішній стороні зап’ястка тонке татуювання у формі козиних рогів — символу Стиляг із Манівців.

— Все я знаю, Альбіносе.

— І коза до тебе заговорила, Мала К’юз. Але коли вона говорила, ти чула слова Тятка Суса, січеш?

У Малої К’юз розширилися очі.

— Сус набув подоби кози, Альбіносе?

Логан шанобливо схилив голову.

— Так і є, дитино. І тепер Його Одвічна Ласка лишила на тобі мітку. Розумієш?

Роззявивши рота й вилупивши очі, вона показала йому фальшиві стигмати. Мала Логанові вже подобалася.

— А тепер слухай уважно, — сказав він, — бо Тят-ко Сус переказав тобі особливе послання для твого народу.

— І яке ж, Альбіносе?

Він схилився і щось їй прошепотів, і послання було почуте. Він також дав їй знати, що станеться, якщо вона не дотримається інструкцій. Тоді встав і вивів дівчину з камери. Товстий полісейський прихилився до стіни коридору й усміхнувся, як доброзичливий дядько. Вказав на задній вихід у дальньому кінці коридору. Логан провів дівчину туди, поцілував складені пучки пальців і легко-легко торкнувся її щоки. Тоді провів пучками по павутинці світлого волосся в неї на руці — доторк електризував, він заплющив очі; він поринув у молодість, він поринув у життя, він поринув у чуттєву пам’ять Маку замолоду. Очі засльозилися, серце стиснулося. Горлянка благала про дурман-люльку. Він відпустив дівчину на присмеркові вулиці. Йому здалося, що вони знайшли спільну мову. Він повернувся в коридор. Товстий полісейський вишкірив зуби і сказав:

— То що, явлення Суса пройшло, як належить, пане Г.?

— Тятко Сус повертається з турне.

Він знову вийшов у вечірні тіні Манівців. Так собі мізкувала хитра Манюня: забобонність народу з Висоток треба плекати й використовувати. Бредучи у присмерку Манівцями, Цибатий захоплювався її кмітливістю.

Манівці — це мозок міста, і він слухав, як пульсують його артерії-завулки.

На нього кинувся пітбуль за парканом-решіткою.

Він сикнув на пса.

Той загавкав так, що аж сипнули зорі.

Всі наші вчорашні дні

Здоровань Дом Ґлісон, тілистий нишпорка від новин, і Бальтазар Мері Ґраймз, фотограф-горбань, зайшли в боуганські Манівці в офіційних справах «Месника». Стояв присмерк того самого спекотного квітневого дня — небо над дахами було кольору манго, — і Дом тяжко дихав, поспішаючи за своїм клацальником по карколомному плетиву поворотів і завулків.

— Та пожалій же ти мене, Бальте, я тебе прошу! Я вже не юнак!

— Вам 38, містере Ґлісоне.

Темними площами йшли вони і глибинами паскудних прадавніх лабіринтів, аж доки врешті не вийшли до певної панельки в тіні критого ринку. Дом вийняв з кишеньки для годинника у своїй гірчичній жилетці клапоть паперу, де хтось нашкрябав адресу, й показав Бальтазарові, а горбань повернувся від адреси до будинку і знову до адреси, і перевірив втретє — для певності, а тоді кивнув.

— Точняк, містере Ґлісоне.

Дом зібрався, кілька разів глибоко вдихнув і штовхнув важкі двері.

— Муки Суса на хресті, — проказав він. — Серце аж горлом лізе.

Бальтазар знизав плечима й понуро потягнув свою допотопну лейку за двері, випередив боса й першим ступив на сходи.

— Він знає, що ми прийдемо, — сказав він. — Ходімо.

Вони піднялися одним прольотом давніх кам’яних сходів, а тоді піднялися знову, звертаючи після кожного відтинка, і знову піднялися, і будинок був тихий, як мрець, тривога стояла намацальна, Здоровань Дом почувався, будьмо відверті, не мужиком, нижня губа в нього тремтіла, як у маленького, але він усе одно збирався виконати свою роботу. Ще б пак, коли чекає така винагорода.

«Всі наші вчорашні дні» — найпопулярніша й найпрестижніша колонка у «Боуганському меснику», і то з великим відривом. Писав її сам Домінік, стилем ясним і меланхолійним. Були у ній переважно спогади і байки про втрачений боуганський час. Виходила вона — 27 дюймів дев’ятим кеглем на три колонки — у вечірньому випуску в четвер, і черга на нього шикувалася від дверей редакції й аж до Нового міста. Дом навіть не сумнівався, що цього тижня колонка збере рекордну аудиторію.

— Я от що думаю, містере Ґлісоне, — засапався на підйомі Бальт. — Чого це він раптом погодився дати інтерв’ю?

Дом на мить спинився перепочити на повороті. Посміхнувся, спітнів.

— Старигань його причарував. А ми що робимо, Бальте? Ми намагаємося заговорити зуби місту, щоби воно не пожерло себе живцем.

— А самому йому з того шо буде?

Дом знизав плечима і знову рушив нагору.

— Ну, це дасть певній партії знати, шо він повернувся, нє? І шо він не боїться показати зуби.

А тоді на майданчику на самісінькій горі сходів з’явився Ґант Бродрік. Йому довелося трошки нагнутися під низькою стелею. Він байдужо подивився на парочку, що дерлася до нього, й лінивим жестом показав на двері мансарди за собою, а тоді повернувся і зайшов.

— Хай над нами зласкавляться, — прошепотів Дом, деручись останнім прольотом сходів. — А він могутньо скроєний, так, Бальте?

Бальтазар похмуро кивнув.

— Силач такий, — погодився він.

Вони зайшли в мансарду, обставлену по-спартанськи. Ґант сидів на ліжку і спокійно дивився на них, розминаючи одну кремезну руку другою. Дом підняв капелюха у привітанні.

— Містере Ґанте…

— Можна просто «Ґант», — сказав Ґант. — Просто Ґант, гаразд?

— Так, пане. Ґанте… пане.

Ґант спостерігав за горбанем, доки той готував свою лейку і кріпив спалах. Тоді перевів погляд на віконце у похилому даху мансарди і сказав:

— Гарне таке руде світло світить. Спалаху, може, ще й не треба, тямиш?

Бальтазар придивився до вечірнього світла й кивнув.

— Може, й так, Ґанте…

— Гарно буде, — сказав Ґант. — А ти не встидайся, можеш підходити прям упритул.

Ґант, як експерт, повернув свою квадратну щелепу проти рудого світла, що лилося у вікно. Навколо нього атмосферно витанцьовували пилинки. Горбань присів дуже близько й обрав такий кадр зі старим покидьком, щоб той поетично нависав, і Ґ. дав створити зі своїх рис пронизливий, темний, непізнаваний образ.

Заклацав, задзижчав моторчик старої лейки:

Прекрасний кадр… персик… для портфоліо… ч-б, мужність і велич, гнані минулим.

Тим часом Дом Ґлісон вмостився на єдиному стільці в мансарді, нервово лизнув кінчик олівця й перегорнув сторінку записника на спіралі. Спочатку голос від нервів трохи зривався:

— Містере Ґанте… Ґанте… Минуло… багато разів сходив самотній місяць, відколи ви востаннє приволокли свої кості в місто Боуган, пане. Тож мені цікаво…

— Невже 25 років — це такий довгий час? — спитав Ґант.

— Ну, це ж не сьогодні й не вчора, пане.

— Ні, — мило усміхнувся Ґант, — не сьогодні й не вчора.

Вони довго говорили про втрачений боуганський час. Довго говорили про любов до нього, яка знову привела Ґанта у цей білий світ. Поговорили про тих, хто відійшов, і про їхні привиди, які досі лишилися й донині ширяють над містом (чи, може, нипають болотистими рівнинами). Дому Ґлісонові здалося, що Ґант говорить гарно, але щось приховує, і минуло трохи часу, перш ніж він набрався зухвальства поставити нахабне запитання.

— Мабуть, багатьом цікаво, Ґанте… ну… пане, про ці останні, тіпа, 25 років… де ви на біса були, Ґ.?

В останніх променях пригаслого вечірнього світла Ґант хитро усміхнувся товстому газетяреві та його посіпаці-горбаневі, що всівся, схрестивши ноги, на підлозі, і сказав:

— По той бік.

Тицьнув великим пальцем на схід.

— За водами.

Ґант зізнався, що багато років у розпачі блукав безрадісними болотами Англії. Працював у темних містах півночі на всіх, кому стачало грошей заплатити за шкелпування. Постарішав. Посумнішав. Поправився. На пам’ять про це суворе ремесло лишилися шрами. Якийсь час працював на річковому флоті…

— Які багато боуганських емігрантів до вас, пане, — докинув Ґлісон.

На Тайні працював, на Мерсі, на Клайді. Цілу нещадну нескінченність вдивлявся у димний вітер, що завжди віє над цими мертвими річками. Бачив Віганські бунти 36-го, бачив сходження Бортвіка з Маклсфілду, бачив криваві останні дні Гамберсайдівських Стиляг Д’Альтона.

Бальт Ґраймз тихо присвиснув.

— Ото була бійня!

Він розповідав, як довгими ночами блукав завулками чужинських міст. Гаяв години в диявольському тумані. Ґант пройшов кожну вулицю кожного міста, але то були не його вулиці, а коли вулиці не твої, то й снів на них не бачиш. Він зізнався, що забагато бачив. Визнав, що на деякий час знайшов спокій в обіймах Тятка С.

— Це з багатьма трапляється, коли вони перепливають воду, — ласкаво сказав Здоровань Дом.

— Я зрікся кинджалів, — сказав Ґант і посміхнувся, відганяючи пітьму, що наповзала в мансарду.

Розповів, що якийсь час проповідував Слово в Західному Мідленді. Знайшов собі парафію з хитунів, падунів і крикунів. Проповідував проти жорстокості. Проповідував проти хіті. Проповідував проти брехні. О так, він стояв на ящику від пива у трагічному Вулвергемптоні зі сльозами на очах і волав про Тяткову любов.

— З міцною горлянкою, — сказав Здоровань Дом, — легше почати проповідницьке ремесло.

— Але і в цьому ремеслі я надовго не затримався, — реготнув Ґант.

— Справді?

— Хвойд юних лапав, от мене з Бірмінгема й витурили.

За вікном манівцівські дахи поринали в нічну темінь, як привиди, а в Ґанті осідали гіркі спогади. Смак Маку в юності розпалив у ньому непогамовну спрагу на дівчат того віку. І це — ще найменший її злочин проти нього.

— Я вчепився у велике колесо життя, а воно все вертілося й вертілося, — розповідав Ґант, а Здоровань Дом поквапцем записував.

— І що далі минуле відступало, то чіткіше воно проступало перед очима в моїй пам’яті, — сказав Ґант.

Та нам філософ трапився, подумав собі горбань Ґраймз.

— Втрачений час вабив мене назад, — сказав Ґант.

— Ви не боїтеся у ньому застрягнути? — блиснув розумом Здоровань Дом.

— Ага, — погодився Ґант, — надто там солодко.

Здоровань Д. думає: заголовок —

У ВТРАЧЕНОМУ ЧАСІ НАДТО СОЛОДКО,

ЩОБ ЗАТРИМУВАТИСЯ

На вуличках під ними закипало масне життя, вгору здіймався запах смутку; чоловіки стихали, слухали.

— Так, настали тут зміни, — зітхнув Дом.

— Усе міняється, — і собі поринув у меланхолію Бальт.

— Тільки не всі зміни на гірше, — усміхнувся Ґант.

— Справді?

— Я хочу сказати, — тягнув Ґант, — я багато юних дівчат бачу, які зараз на Манівцях працюють, і я от шо маю сказати.

— Так? — пожвавішав Дом.

— Ці дівчата — майбутнє Боугану.

В очах у Ґанта загорівся дивний блиск.

— Ви так думаєте, містере Бродріку?

— І це майбутнє ось-ось настане, січете? Інколи в Боугані зміни на краще.

Дом і оператор мовчки перезирнулися. Дом сказав:

— Мені ось що цікаво, Ґанте.

— Так?

— Чому ви повернулися… саме зараз?

Але Ґант тільки усміхнувся і знову тихо заговорив про втрачений час, про старих пекарів і різників, які торгували колись на вулиці де Валери, про всі наливайки й дурман-хижі, про життя на вулицях у давнину. Емоційний Дом Ґлісон аж облизувався. Здоровань Дом і сам пам’ятав собак і кішок вулиці Дев. Дом радо говорив би про старий Боуган, доки не настане час спускатися, тож він ритмічно розгойдувався на стільці із твердою спинкою й записував численні Ґантові спогади, та й горбань Ґраймз поринув у чар спогадів — ох, молодість; замолоду він, Бальт Ґраймз, був неспокійна душа; горб не заважав йому веселитися з хвойдами (та й узагалі, наші боуганські хвойди люблять усілякі дивовижі) — і троє чоловіків перебивали один одного, підохочували один одного, імпровізували. Коли на Манівцях починалися спогади, то не вщухали до глупої ночі, як фрістайл-джаз на морфіні.

Вовчик чекає

Вовчик Станнерс походжав допільськими вулицями.

Вовчик Станнерс снував план помсти.

Вовчик Станнерс хотів умитися крівцею Далекозора.

Розпусти руки на тьолку корєша — у нашім місті — й готуйся до зустрічі зі своїм виробником.

Ось тільки була в плані одна проблемка: піщані пайкі пильно охороняли свої заклади і свого вождя, а Вовчику було потрібно підкрастися щонайближче до боса із дредами серед обширу дюн.

Тож він скерував свої гівнодави до хвойдарні Еда «Хапка» Ленігана.

Так, пообіддя, квітнева спека, тихішого часу в Димополі й не буває, але навколо все одно ошивалися різні дегенерати — носолами, курвобійці, дурманники. На променаді Вовчик-хлопчик дихав на повні груди, насолоджуючись запахом: димопільським духом хімічного опіку, каналізації й локшини з солодким чилі. Було чути і слабші відтінки: свині, бульйону, корови, коріандру. Атмосфера загалом річкова, й коли Вовчик прогулювався вздовж берега, до думок про насильство домішувалася поезія. Перспектива насильства пробуджувала у Вовчикові поета.

Він наблизився до триповерхового вузькоплечого старого дому, такої перехняби допільської, й постукав. Йому поспіхом відчинила немолода хвойд-мадама.

— Містере Станнерсе, — привіталася вона.

«Містере»! Звертання «містер» збуджувало його майже так само, як поцілунки Дженні Цзинь із запахом сигар.

— А Хапко тут? — спитав він.

Він уникав погляду хвойд-мадами. Правду кажучи, Вовчикові потай подобалися ці миловиді старші пані, тож він їх соромився.

— Містер Леніган нагорі, з дівчатами.

Едмунд «Хапко» Леніган осатанів, відколи піщані пайкі увійшли в Допіль. Сам пайкі, і то з цього гордий, він обурювався нашестям дюнної породи. Ед Леніган — найстарший хвойдовод на білім світі. Він молодим м’ясцем приторговує ще зі втраченого часу. Ніхто так не знає Допіль, як Хапко Леніган. Хапко і переходи між вулицями червоних ліхтарів знає, і всі нюанси тутешнього гнучкого говору, і де таємні входи-виходи. Він із посмішкою чекав на Вовчика нагорі сходів хвойдарні. Горішній поверх поділили ширмами на відсіки, де замість ліжок постелили рогожі. Дівчата о такій порі робили епіляцію. Від епіляції воском вищали, як різані. Хапко гукнув їм:

— Та робіть просто, шо нада!

Він узяв Вовчика за руку. Зітхнув.

— У мене б тут самі горили лишилися, якби сам за всім не стежив, Вовче.

— Лупанарієм керувать — діло непросте, Хапку.

Вони стукнулися кулаками. Сіли покурити біля вікна, що виходило на допільську вулицю. Затуманені очі Хапка розширилися, коли хлопець пояснив — у всіх кривавих подробицях, — що збирався зробити з Принцом Г., Далекозором.

Ед Леніган тихо свиснув:

— Це в тебе, Вовче, радикальний план дій. Що є, то є. І хоча я його суто теоретично підтримую всіма руками, провернути це буде не так легко. Це тобі не іграшки, січеш? Його там стережуть, як зіницю ока.

— Ти ж дюни знаєш, містере Л.

— Та знаю, але…

— Ти ж мене проведеш, Хапку. Як не зараз, то можна трохи почекать.

— Довго чекать доведеться, малий.

Вони все обговорили.

— Вони, Вовче, знижують стандарти, тут не посперечаєшся. А в Димополі це, курча, непросто. Порєдні заклади, де Сусика шанують, — от як у мене — не витримують конкуренції. Я шо пропоную? Чистих, свіжовиголених дівчаток. А Боугану цього вже не досить. Ні, пане! Тепер нам треба, шоб нас живцем з’їла рабиня-хортиця! Та все ж, Вовчику, не треба тобі лізти у зашморг, бо якийсь пайкі…

— Він мою тьолку облапав, містере Ленігане.

— Це ти вже казав, хлопче.

— Дженні любимка моя, січете? Я з нею сім’ю хочу, всьо такоє, ага.

Хапко Леніган спробував уявити можливого виплодка союзу Цзинь і Станнерс і здригнувся.

— Це дуже мило, Вовче, — сказав він.

А тоді сталося дивне: лютий хлопчик ніби засоромився. Задумливо втупився в носаки своїх гівнодавів.

— А власне, містере Ленігане, я ще про дещо хотів спитати, пане.

— Так, Вовче?

— Містере Л… на своєму віку ви ж надивилися косооких цíпочок, ага?

— Звичайно, — сказав Ед Леніган. — Орієнталки — це помітна частка наших хвойд.

— То я ось про що хотів спитати, Хапку…

Червоніє! Леніган аж очам своїм не повірив — чортеня зашарілося!

— Про що, Вовче?

— Косоокі ваші, — тягнув Вовчик, — бувало ж інколи таке, щоб вони, ну… понесли?

— Звичайно. Із кожною панянкою може статися така прикрість. Засоби зараз не ті, що раніше, Вовче.

— Гаразд, — сказав Вовчик і глибоко вдихнув, — то я от про що хотів спитати…

Він вказав на свою коротко підстрижену руду шевелюру.

— А ви не бачили, щоб косоока сплодила дитя з отаким?

О, подумав Ед Леніган, то хлопець на поповнення чекає. Ще сам юний такий. Хоч і то правда, і в Боугані всі це знають, що ти будь-якої миті можеш знову вирушити в дорогу.

— Тобто, Вовче…

— Із рудим, Хапку. Ви не бачили, щоб косоока сплодила дитя з рудим?

Леніган усміхнувся.

— Про що саме ти питаєш, Вовче?

Вовчик Станнерс аж жарів від сорому. І від страху.

— Може таке бути, що дитя вийде нормальне, містере Л.?

Ед Леніган піймав себе на тому, що співчуває чортеняті, й по-батьківськи опустив руку йому на плече. Він відчув, як той від доторку затремтів, сахнувся.

— Коли готуєшся завести родину, Вовче, то треба просто забити на всі страхи і віддатися на ласку долі, хлопче.

— Але ви як думаєте, Хапку? Дитя вийде руде чи, тіпа, косооке?

Проводячи Вовчика назад до сходів під супровід зойків хвойд, які проводили воскову епіляцію, він прихилився і сказав йому:

— Вовче, коли твоє дитя прийде на білий світ, тебе геть не цікавитиме, якого кольору в нього коси.

— Спасибі вам величезне, містере Ленігане.

Отже, біля дверей Хапко, зрозумівши, що вибору в нього немає — Вовчикові шпачині очі все йому сказали, — погодився провести хлопця до дюн і підвести до Принца Г.

Саме тому, коли Вовчик Станнерс ізнов вийшов на димопільські вулиці, кроки в нього були легкі. І він не помічав пайкі-дозорних, які стежили за ним із дахів і під’їздів і вже знали про його наміри.

Дженні Цзинь, суперзірка

Того року всі дівчата на Манівцях почали вдягатися, як Дженні Цзинь. Вони носили білі вінілові курточки на блискавці, тугі, як гріх, чорні нейлонові комбінезони, так допасовані до тіла, ніби нанесені з балончика, й коротенькі тісні шортики поверх прозорих сріблистих панчіх. У кожному товаристві знаходилася якась зі зробленими на замовлення туфлями на шпильках зі стальними носаками — щоб поганій дівчинці легше було дати комусь по яйцях. А ще всі почали жувати сигари. А в салонах-фризурнях на вулиці Дев ті, що хотіли рівну чілку, але довше волосся ззаду, просили стрижку «під Дженні».

А далі?

Дівчата на Манівцях почали збиватися у зграї. По опівнічних дворах ошивалися прайди зі самих дівчат. Ті з вас, що були молодими навесні 54-го, теж ходили зі шкелпом у внутрішній кишені й сигарою в писку, відтворюючи патентовану ходу Цзинь. І не колінкували ні перед якими молокососами кінченими.

Дивіться:

Дівчата глупої ночі вихиляються під даб[22], що гримить із манівцівських дахів.

Дівчата крокують зміїним вигином вулиці де Валери, тримаючи на цепах своїх бойових псів.

Дівчата п’ють погань зі смертоносного річкового припливу і насичуються.

Їхні балачки кружляли навколо звичних для молоді тем — лють, хіть, встид, — але того сезону в місті Боуган розмови весь час поверталися, знову, і знову, і знову, до тієї ж теми:

— Я її на Допільськім мосту бачила, і в неї були такі туфлі, тіпа, на платформі, і такі, тіпа, капрі, лимонні тіпа, такого крикливого відтінку, і ще, тіпа…

— Я чула, що зайти в «Го Пі» ти зайдеш, тіки, тіпа, не далі кафе. А щоб далі піти, нагору, то вже треба мати зв’язки — ну, там, тіпа, дурман-салони, й сама Дженні…

— Кажуть, вона там Цибатому насипає, січете?

— Він у неї з руки їсть, тіпа.

— А з другої — Ґант.

— А ще Вовчик…

— Кажуть, у неї добрий тузин, як не тринадцять зарубок на шкелпі, січете, і це тіки ті, про кого ми знаєм.

— Вона шостого розміру, не більше.

— І найкрутіші вилиці на весь Боуган, та…

— А знаєте, шо ще?

— Шо, дівчино?

— Танцює вона — просто мега, бля.

Спадкоємність

Старигань Менніон зважився піднятися в номер на горішньому поверсі «Боуганського гербового» готелю. Він завмер у ногах ліжка для молодят. Виструнчився. Капелюха тримав у руках. Йому вистачило внутрішнього стержня — але ледве-ледве, — щоб витримати погляд Манюні. Вона піднесла до губ чарку нерозбавленого «Джона Джеймсона».

— Ти, мабуть, знаєш, що в нього дах поїхав? — спитала вона.

— Мадам…

— Аж шифер пошурхотів, — уточнила вона.

Старигань сумовито скривив губи і знизав плечима — не йому судити про психологічний стан Цибатого.

— Як про мене, то це все через ту мандрьоху, з якою він оженився, — вела далі вона. — Він через неї казна-що собі понавигадував. Тепер Манівців йому мало. На Бовісту йому треба випертися, наче він протестант якийсь. Та в тому маєтку сраному хоч із балки вішайся. Я ж нічого не кажу…

Вона спинилася, сьорбнула «Джеймсона».

— Я ж нічого не кажу, але Іммаку-срана-лата — виблядок прибережних покидьків, які щойно з рибальського човна сцяного вилізли, правду кажу? А її курва-матінка — взагалі не з того краю Манівців, правда ж? Від неї за кілометр тхнуло тими багаттями сраними.

Старигань зітхнув.

— Шлюб навіть за кращих часів — гра непроста, — сказав він.

Якусь мить вона мовчки дивилася на нього. Відзначила, що її погляд він витримав. Полоскотала верхню губу кінчиком язика.

— А тепер, значить, вона кудись завіялася, а він розвалився на кушетці у тих косооких, ссе дурман-люльку, ніби завтра не настане ніколи, а Стиляги гасають, як щур задристаний, коли йому нору підпалили.

Старигань спробував її заспокоїти:

— Рід Гартнеттів досі править Боуганом, пані.

— Ага-ага, це поки що.

Вона жалібно розсміялася, захрипіла, зблідла. Сказала:

— Бачу, ти Ґанта в газету зісватав?

— Я намагався відволікти місто, Манюню.

— Від чого, Менніоне?

— Від недоброго.

— Ну, щасти тобі. Що там із нашим трамваєм?

— Правду кажучи, схоже на те, що Народи вже не хочуть ділитися…

— І кого це дивує, га? Ми наче з цепу зірвалися! А ти ж знаєш, що буде далі, га? Далі буде королівський заміс за «Альядос», і всі довбні зі Стиляг боротимуться за право написати своє ім’я на ручці. Я, Стариганю, на своїм віку таке не раз бачила. Вони будуть виривати патли й видушувати очі відціля й аж до Різдва. А доки вони чубитимуться, якийсь малий засранець із Висоток чи підстилка піщаних пайкі з дюн зайде в місто і все порішає. Чи якісь із тих диких дівок із моїх власних грьобаних Манівців.

— Я все збирався попросити Дженні…

— Останні чутки чув, Стариганю? Вона тих дівок під’юджує!

— Тільки цього нам не вистачало.

— І не кажи! Я роблю все, щоби втримати срану косооку курву в руках.

— Я чув, то ви близькі.

Попри різкі слова, Манюня чуло усміхнулася, і Старигань побачив у її очах любов. Він занепокоївся, які наслідки це матиме для міста.

— У нас із Дженні як, — сказала вона. — Ніколи не знаю, чи то мені її удочерити, чи то видлубати їй косі очі двадцятисантиметровим кинджалом.

— Вона сила, — визнав Старигань.

Манюня реготнула, закашлялася.

— Вона мій погляд витримує, січеш? Ніколи очі не відводить. Глиба.

— Я теж витримую ваш погляд, Манюню.

— Ага, тільки в тебе одні понти.

Найбільше його зачепило, як вона при тому посміхнулася. Старигань здригнувся. Те, що він одразу взяв себе в руки, свідчило про його досвід.

Він знав, що про таке питати не годиться, але не стримався:

— То на кого поставите, Манюню? Якщо Логан своє відслужив…

Манюня знову скривилася від сміху — так вона йому все й розкаже! Сміх був, як тортури, але вона оговталася, налила ще віскі, закурила ще одну цигарку і сказала:

— Я ті от шо скажу, Стариганю. Я ночі недосипаю. Але тіки шо, я тобі дам знати, січеш?

На прирічному бульварі

Зверніть наліво від станції «Жовтий дім» — зараз так мало хто робить — і вискочите на довгу покручену дорогу, відому як Прирічний бульвар. Він тягнеться уздовж річки Боуган аж за останні міські кручі, доки русло не розливається безкраїм гирлом. Миршаві морські птахи ширяють над порожніми тротуарами, а повітря там таке примарне і дивне, що туди майже ніхто не ходить. Там усі відчувають приголомшливе дежавю. Щось скручується в душі і жбурляє назад, у внутрішній втрачений час, якого ніколи не віднайти. Відчуття жаскувате до млості, душа йде у п’яти. Вибиває з колії. Повисаєш, неприкаяний, у повітрі. Трапляються різні вихиляси. А Логан Гартнетт, раб люльки і розбитого серця, того одурманеного квітня почав майже щодня вчащати туди.

Він сходив ту місцину вздовж і впоперек, живлячись її химерами. Затуманеними очима стежив за летом примарних поморників. Тихо щось мугикав. І блідими губами віщував лихо.

Одного квітневого вечора Альбінос знову вийшов на Прирічний, але не сам. Сівши на стовпчик і підставивши обличчя гарячому вітру з річки, він люб’язно підняв очі на дуже схвильованого Мудака Берка.

Мудак звісив кінцівки з дротяного паркана, що оточував тут річку Боуган, і приплюснув уявну комаху на шиї.

Логан дивився на нього з чулою усмішкою.

— Зауважуєш відчуття, Мудаче?

— Це місце, містере Г., воно як…

— Шо, несе, Мудаче?

У Мудака голос затремтів, як у маленького:

— Не скажу, шо мені заєбісь, містере Г., якшо можна з вами по чесноку.

Мудак із надією зиркнув на центр Боугана — його дахи велично височіли неподалік, — але Цибатий сумно похитав головою: назад нема вороття.

— А сам ти сюди не ходиш, Мудаче?

Він говорив з хлопцем ласкавим стишеним голосом, ніби заколисував, але в Мудака все одно мурашки хребтом бігли.

— Ні, містере Гартнетте.

Логан рішуче кивнув, ніби кращої стратегії юнак і уявити собі не міг.

— То розкажи мені про Вовчика та Дженні, — попросив він.

У недоумка Берка аж щелепа відвисла.

— А мені ж звідки про них знати, Г.?

— Вони нерозлийвода, Мудаче?

— Ну, В-вовчик так думає.

— Піймала вона його на гачок? Я так і думав. А що Дженні?

Мудак вдав, наче йому байдуже.

— А я знаю, містере Г.? Ну, вона, тіпа, його підманює, але…

Мудак розгубив слова, закотив очі. Логан дозволив паузі затягнутися ще на кілька секунд — цікаво було подивитися, куди це місце заведе хлопця. За спиною в Мудака Берка було типове для західної Ірландії готичне дитинство, і саме його паволоку — його власний болісний втрачений час — Логан побачив у тих зелених очах. Туди його послало. Побачені жахи, заподіяні ним жахи. Від лоскотів минулого не втечеш, бо минуле всюдисуще, як сверблячка попід шкірою.

— Вертайся до мене, Мудаче.

— Думаєте, Сусик з’їсть мене на десерт, Г.?

— Цить, хлопче, вертайся-но сюди — Сусик тебе любить.

Мудак Берк гойднувся на дротяному паркані, пошаркав ногами. Переніс вагу з лівої ноги на праву, й навпаки. Логан підняв руку, щоб його спинити.

— Що думаєш про ситуацію з Вовчиком, Мудаче?

— Яку ситуацію, містере Гартнетте?

Логан радісно посміхнувся, ніби це щойно спало йому на думку.

— Як думаєш, нам варто його прикінчити?

У кутиках губ в Альбіноса виднілися висохлі краплі слини, й вони тріскалися, коли він говорив.

— Але ж, Г., Вовчик у Стилягах — найкр…

— Ви досі друзі?

Комірець в Альбіноса м’ятий, штани теж непрасовані.

— До чого тут дружба? Просто не бачу, що він такого наробив.

— Вірність — дуже важливий ресурс, Мудаче Берку.

— Не подобається мені тут, містере Г.

Альбінос, завжди блідий, як мрець, став аж зеленавий, кольору плісняви.

— О, це прирічкове відчуття мені знайоме, хлопче. Різне зринає в пам’яті, правда ж?

Він, Мудак, різко сковтнув слину — кисличка жаху сповзла вниз горлом, а потім піднялася знову.

— Ходімо назад, Г.

— А Дженні що? Варто нам прикінчити Дженні Цзинь, Мудаче?

— Мене так вчили, що не треба переходити дорогу китайозам, містере Гартнетте.

— Мудро вчили, дитино, — за нормальних обставин. Але з того, що я зараз чую про Дженні Цзинь…

Він повільно похитав головою.

— У неї ж є певні плани, Мудаче?

— Я про це нічого не знаю, Г.

— Правда? Он воно що.

Логан підвівся зі стовпчика, підійшов до хлопця й поглянув на нього задурманеними очима. Поклав руку хлопцеві на потилицю, притягнув його ближче. Прихилився лоб до лоба. Сказав:

— Давай я тобі дещо скажу, Мудаче. Оце от усе…

Він зробив круговий жест долонею, обводячи цілий світ, як він є.

— …Оце все дуже швидко від тебе піде, чуєш? Ти слави зажив, Мудаче Берку. Яйки в тебе є, копійки якісь відклав, мабуть, навіть дівок траплялося достатньо безклепких, щоб віддатися тобі в руки. Псина в тебе мила, Ангеліна. Я розумію, Мудаче. Все я розумію. Тобі здається, що твоє життя ніколи гаразд не почнеться — а насправді воно весь цей час мчить мимо тебе. Це вже не ігри. Тобі скільки, вісімнадцять?

Тут він, Мудак, зрозумів, що неминуче наближається, і в його голосі звучала приреченість.

— Сімнадцять мені, містере Г.

— Прекрасний вік, Мудаче. Тобі здається, наче житимеш вічно… А я тобі скажу: ні, не житимеш.

Логан склав губи трубочкою і довго, рівно видихнув, ніби вітер зашумів у кронах дерев, — просто хлопцеві в лице.

Видих повис смердючою хмаркою: Мудак відчув запах люльки, і «Го Пі», і гнúлі старого покидька, яким сам він ніколи не стане.

Логан сказав:

— Поглянь на мене, Мудаче. Поглянь на мене, милий. Я не можу сказати, наче мені не щастило. Стиляги чверть століття ходили піді мною. Мене шість разів підрізáли — а я досі п’ю це отруйне повітря. Думаєш, це випадковість?

Він посміхнувся, і в його світло-голубих очах відбилися барви води і неба.

— Ти думав, Мудаче, я відійду від справ? Думав, я цмулитиму ром, давитимуся мускатом, жирітиму?

У хлопця аж губи посіріли від недоброго передчуття. Він знову відчув подих Цибатого на обличчі, а його холодну руку — на горлі.

— Чому ти це зробив, Мудаче?

На те він і боуганець: обличчя хлопця затопив не страх, а сором.

— Містере Г., я не хотів…

— Ти здав Ґантові все, що мав, Мудаче.

— Г., я вас прошу.

— Я знаю, що ти йому розповів, Мудаче.

— Не треба цього робити, Г., прошу…

На Мудака спустилося дивне сяйво: любов і близькість, яких у нього в житті не так багато й було, огорнули його востаннє, щоб дати відвагу на шлях попереду.

— Я це знаю, бо мені сам Ґант розповів, Мудаче.

Повітря над річкою вилизував вітер з Атлантики, що мчав від гирла й ніс зі собою жах усіх своїх привидів. А Боуган тягнув свою ношу гальки, камінців і помиїв, п’яно крутив їх при дні, ніби ланцюг волочив.

Логан повільно увігнав кинджал хлопцеві в живіт. Посіпав з боку на бік легким акуратним рухом, і ніжно притримав хлопця, коли в того голова схилилася вперед, і щось йому прошепотів.

Відступив на крок і вправним рухом висмикнув кинджал, так що життєво важливі органи вилізли назовні, а сам придержав хлопця.

Він, Логан, відчув тоді щось дивне, таку наче легкість, і ледь їй не піддався.

Він різко вдихнув і затримав подих.

Знову прихилився чолом до чола хлопця, що помирав, і завмер на мить, і попросив пробачення.

Тоді зробив крок назад і лишив рештки Мудака Берка осідати — як рукавицю-маріонетку, що стала непотрібною, — а сам граційно відійшов. Підняв із землі палицю і пролитою кров’ю виписав на стежці перед тілом слово «Юда» — сягнистим, нервовим, дитячим почерком.

Тоді переліз паркан і спустився крутими кам’яними сходинками, висіченими в березі.

Манірно підняв вказівним і великим пальцями штанину й занурив хорватський черевик у воду, щоб змити бруд.

Дивився, як ясно-червоне змішується з брудно-бурою болотяною водою і швидко розчиняється у величезній масі ріки.

Дилема Маку

А тоді на Манівцях настала ніч.

Маку йшла завулками й нарешті вийшла до невеликої занедбаної площі, трохи посиділа на кованій лавочці. На дерев’яній спинці вишкрябано імена мертвих коханців. Навколо буяв, пахнув, гнив нестримний ріст. Гнила чорна трава костриця, стінами будинків дерлася обшарпана акаліфа, з дахів досі спускалися хворобливі пахощі клематису — надгробні пелюстки. Вульгарно пульсувала пізня весна, а боуганський білий світ дерся на вершину року й підступав дедалі ближче до прірви.

Від пульсування квітня в неї боліло горло.

Інколи, у кращі дні, вони без слів розуміли відчуття один одного. Якби в них народилася дитина, місто, звісно, затрепетало б, а шлюб здобув би пробивну силу. Але дитини не було, і цей простір заповнили його ревнощі.

Він повертався в маєток на Бовісті темної глупої ночі й питав:

Ти з дому виходила?

А що робила?

Що сьогодні робила?

Куди сьогодні ходила?

Кого сьогодні бачила, Маку?

Кого сьогодні бачила?

Ти з дому виходила?

Куди ходила?

Кого сьогодні бачила, Маку?

Від того він дитинів. Почав її замикати. Вона сказала, що піде, якщо він знову її замкне, і він на якийсь час переставав, але від того шаленів іще більше, не міг заснути вночі.

Він сидів у темряві й дивився на неї.

Спускалася в місто, Маку?

Кого сьогодні бачила, дівчинко?

Він наказав хлопцям зі Стиляг за нею ходити. Вона йшла на вечірній променад у Нове місто, бачила, як веселяться при узбіччі Мудак Берк з Ангеліною, — Мудак узагалі не для веселощів народився, а Вовчик Станнерс плентався за нею на делікатній відстані, вирячивши очі, що свідчили про хвору щитовидку.

Вона казала:

Логане, для мене це — не життя.

Він вигадував усе нові й нові способи її випробувати. Він уже нічим не міг її здивувати. Здивувала її тільки наполегливість своєї любові до нього.

Чи вистачить їй зараз сили триматися від нього осторонь?

Дурман-байки

Північ.

Каварня «Го Пі Цзинь Оу-Кей».

Салон нагорі.

І Логан Гартнетт лежав на кушетці, і м’яко торкався пучками пальців тильної сторони долоні Дженні Цзинь. Дівчина розкурила йому люльку. Він глибоко вдихнув. Вона приклала йому до чола вогку ганчірочку.

Дженні сказала:

— То ти з нею спав? Тіпа, доки вона від тебе не звалила?

— У довгому шлюбі, Дженні, треба докладати зусиль.

— Знімаю, тіпа, капелюха, Г. Це відваги треба, щоб тридцять років — і танцювати джигу з тією ж кобилкою… а не приїдається?

Логан примружився крізь дим, стиснув губи. Із ним ніхто не смів так говорити, крім Манюні. У густому повітрі салону хвилювалася спекотна ніч. Але повільна мить минула, лишивши присмак пам’яті та скорботи. Він зітхнув за Мудаком. Поринув ще глибше у дурман, і відчув доторк боуганського втраченого часу, і розм’як.

— А знаєш, із чого почалися Стиляги, Дженні?

Китайоза закотила очі д’горі.

— Ну, почалося, — сказала вона. — А те пам’ятаєш, а се пам’ятаєш… притримай коней, Альбіносе, сходжу в’язання візьму.

— Це все через коників, ще в сиву давнину, — сказав він, — коли тут ще були коні.

Вона здалася.

— І це Стиляги заправляли кінським бізнесом, січеш? У цьому місті всі гроші — це були кінські гроші, Дженні. Це факт, дівчинко. На Манівцях, отам під приступками? Хлопці днями говорили про коней. Як ми шось на цім світі і знали, то це коней. У нас були найкращі коні, найкращий запряг, найкращі жокеї…

— Овва, жокеї, — протягнула Дженні. — Тіпа, як на старих картінках? Дивина.

— Стиляги виросли на кінському бізнесі. Потім перекинулися на зілля, дурман і хвойд.

Дженні знову розкурила люльку.

— Завжди приємно послухати про старі часи, Г.

Він глибоко затягнувся, потримав повітря у легенях, долаючи нудоту, й повільно видихнув. Він вознісся. Вона прихилилася й поцілувала його. Поцілунок був повільний, глибокий, від такого швидко не оговтаєшся.

— З дуба впала, Дженні?

— Просто цікаво скуштувати, Альбіносе.

— Більше так ніколи не роби.

— Не буду.

— У тебе і статуя розтанула б, — сказав він. — Як Ґант узагалі від тебе вирвався?

Вона стрепенулася.

— Ти, бля, про шо?

— Йому самотньо, дівчинко. Довгими вечорами старої весни…

Вона швидко взяла себе в руки.

— Я шо, виглядаю так, ніби мені не пофіг?

— Я тебе не звинувачую, дівчинко. У маленькому містечку за всім треба наглядати. Я б, може, й розчарувався, якби ти цього не зробила.

Дихала Дженні рівно. Дивилася на нього суворо. Сказала:

— Про справи Стиляг я йому нічого не розказувала.

— Це я знаю, Дженні. Він мені розповів.

Вона не одразу знайшлася, що відповісти, просто виглядала налякано. Але очей не відвела. Сказала:

— Я не тупа малявка, Логане.

— Ні, Дженні. От ким тебе точно не назвеш, так це тупою малявкою.

Любов Тятка

Треба сказати, що чар Гартнеттів і далі діяв на місто. Їхні виткі мацаки сягали всюди. Їхня влада нависала над дахами, і кожна їхня дія з часом давала плоди. Вони мов у воду дивилися: не встиг квітень добігти кінця, як на Північних Висотках вибухнула манія любові до Тятка Суса.

Зазнавши нищівної поразки, північняки часто вдарялися у віру. Досить було їх трошки підштовхнути, щоб культ Тятка Суса відродився. Не минуло й кількох днів від появи фальшивих стигматів на долонях у дівчинки К’юзак, як по підвальних шинках у панельках повиникали збори завивальників. Там аж кишіло падунів, плакунів та крикунів, що репетували так, ніби їм підпалили п’ятки. Ридали всі, як належить. Колишні бойовики відклали свої ланцюги й перев’язі з кинджалами й тепер спливали потом, розгойдуючись по шинках і слізливо дякуючи Йому за Невимовну Ласку. Хлопців охоплював трепет, коліна в них тремтіли й часто підкошувалися, коли Незримі Посланці передавали Слово. А далі пішли чудеса, чудо за чудом — так там велося, — й ось уже закружляли чутки, що ікона Тятка Суса над фонтаном перед Висоткою Голомозих замироточила. Це, звісно, бачила на власні ревні очі мала стигматичка К’юзак. Парафія попáдала на коліна круг ікони, дні й ночі молилася про знаки. Північняки обіймалися й шепотіли благословення на безрадісних бульварах. Настала пора опівнічних видив. Не встигли вони озирнутися, як від Тятка Суса відбою не було. Казали, що Його Лик посміхався зі стіни біля наливайки. Казали, що Його Лик з’явився у хмарі над Вежами Луїса Макніса. Казали, що Його Лик проступив і якусь мить померехтів у калюжі нагорі 98 сходинок. Північняки прокидалися серед ночі, рвучко сідали і кричали Слово Любові. Вони повідкладали всі дабки і троянські[23] платівки на 45 обертів: тепер по шинках грали сакральну музику — арфи й гімни. Навіть декольте у північняцьких жінок стало скромніше. Ходили пекучими весняними вечорами, як великі праведниці. На променаді шепотіли призабуті молитви. Помічали, що волосся в них набуло нового блиску. Щоки у всіх зарум’янилися. У центр майже ніхто не спускався. Вони молилися за проклятих грішників унизу й жаліли їх. Вони пробачили їм недавні втрати. Вони пробачили за своїх полеглих і своїх втрачених…

Погляньте на кривувату задурманену посмішку Альбіноса.

…із великих сувоїв тканини, які спеціально для цього притикдикали потягом, вирізали маленькі жовті прапорці, й на них гаптували ініціали «ТС» орнаментальним письмом, яке швидко опанували всі хлопаки, відтепер відомі як прапорошиви. Прапори прив’язували з рівними інтервалами до мотузок, натягнутих між дахами панельок, — спочатку десятками, потім сотнями, аж доки вони не заповнили все небо: ефект був водночас святковий і побожний.

Лаятися майже перестали. Бороди підстригли. Злягання доти було у північняків такою ж звичною справою, як дихання, й відбувалося, хай би під яким кутом стояли стрілки годинника, повсюди — на сходах, у торф’яних землянках, за вітробоями на бульварах, у всіх на очах, — але тепер звелося до подружнього ложа, та й тоді його практикували виключно тверезо, у місіонерській позі, поквапцем, безсловесно. Північняцькі джентльмени взяли за моду кусати у кінцевий момент подушку, щоб не споганити повітря вигуком тілесної втіхи.

Жовті прапорці вилися, жовті прапорці ряхтіли, жовті прапорці мерехтіли.

Прив’язували їх так міцно, щоб навіть найсильніший вітровій з Великої Пустки не зірвав, але на вітрі вони звучали багатоголосою какофонією — ляпали, стогнали, співали, і якщо слухати їх достатньо довго, то ефект заворожував і врізався в пам’ять. Тієї весни всі вирішили, що Ласкавий Тятко Сус передає повідомлення через прапори.

Аякже.

І були тієї весни, про яку ми говоримо, на півночі такі, що стали визнаними експертами з дослухання до прапорців. Зазвичай це були старші джентльмени, які чимало бачили на своєму віку. Вони спекотними квітневими вечорами сиділи під прапорцями на бульварах навпочіпки, слухали, час від часу сходилися порівняти висновки. Обличчя тихі, зацікавлені. Обличчя, сповнені… Глибокого Сенсу. І вже незабаром Слухачі (як їх швидко прозвали) взяли за звичку сходитися щодня на чай у наливайку в підвалі панельки Голомозих, аби виробити спільне тлумачення послання. Після того послання писали друкованими літерами фут заввишки на транспарантах, які рівно одну годину носили бульварами місцеві курви. Курвів карали за спроби спокусити порядних північняцьких юнаків, відданих Тятку. На вечірніх зборах крикунів звучала думка, мовляв, носити транспаранти — недостатньо суворе покарання для цих сучок-розпусниць, що зреклися Тятка, тож треба їхні інтимні місця понівечити спицями й розпеченими ножами, але ця пропозиція вúкликала суперечки. Слово від редакції у «Меснику» визнавало і прославляло «Чудо прапорів» (у газети навіть спецвипуск вийшов), але наголошувало, що на цьому етапі жіноче обрізання — це занадто, навіть за мірками боуганських Висоток. Тож поки що хвойди просто марширували з важкими транспарантами, ридаючи під тягарем, а в руках у них яріли нашептані прапорами послання від Ласкавого Тятка Суса:

Грог — дияволова слина!

У собак теж є душі!

Ляхи ніколи не будуть чистими!

Ласкавий Тятко Сус розказував, що до чого, і північняцький нарід був йому довіку вдячний за вказівки. Правовірні клани щовечора шикувалися вздовж бульварів, чекаючи на парад курвів. Ставали на коліна, щось белькотіли незнаними мовами, хтиво прославляли свою любов до Суса, а повз них несли транспаранти. А якщо часом хтось і кривдив курвів чи жбурляв у них пляшки, то всі сходилися на тому, що ці хвойди розмальовані на краще й не заслуговують. Але частині курвів урвався терпець, тож вони почали збиватися у групки й тікати з Висоток під покровом ночі.

Ось тому тієї весни, про яку оце мова, склалося так, що майже здичавілі північняцькі хвойди посходилися до центру міста й почали вештатись Манівцями, де прибивалися до банд диких дівчат, яких звела докупи відданість дівчині-вбивці Цзинь, і їхні вигуки солідарності лунали над містом. Так Північ і Манівці об’єдналися — що, безперечно, позначиться на прийдешньому літі.

Я чую їх із задньої кімнати Кіноспілки боуганської історії та старожитностей — засидівся допізна, п’ю прекрасне португальське вино просто з пляшки, і, повірте на слово, як завжди, усе старанно записую.

А поза криками, як завжди, чути, як у ріці б’ється чорний пульс Великої Пустки.

А ще послухайте, мої друзі, мої хвойди, мої довірливі діти:

Нічого доброго від цієї річки не віє.

Логанів лист до Маку

Маку, мені так тебе не вистачає. Особливо цієї ночі. Я метаюся в напівзабутті без тебе. Ніби ти зникла багато років тому. Я вже навіть не чую твого голосу. Заплющивши очі, я тебе уявляю, але не чую. Кажу ж, Маку, без тебе я — майже не людина. Я не можу жити без тебе на Бовісті. Я весь час про тебе думаю. Мені соромно за те, як я тебе ревнував. Що я можу сказати: кохання до тебе повільно зводило мене з глузду. Тепер, коли я лишився сам, я чітко це бачу. Я попросив Ґанта зробити все, що він вважатиме за потрібне. Я попросив його випробувати тебе — і знав, що він не зупиниться. Будь ласка, не звинувачуй його, Маку. Це я затіяв гру, а він просто скористався нагодою. Тепер мені жаль цього чоловіка, який звікував вік самотою. У мене на таке не вистачило б сили. Вибач, Маку. Це страшно, але мої ігри довели, що ти вірна. Я так хочу, щоб ти вернулася. Пам’ятаєш, як ми, ще молоді, прогулювалися якось увечері Манівцями і знайшли пляшку мускату, саме годящої температури, що мовби чекала нас на приступці? Навколо нікого, хто б побачив. Тільки ти, я і Манівці, Маку, й ми випили те вино. Благаю, пробач. Знаю, тепер це видається неможливим. Знаю, тобі потрібен час. Тобі потрібні місяці, аби зрозуміти, який у мені горів біль. Але я знаю, що любов до мене досі живе в тобі. Якщо ти хочеш, щоб я покинув Стиляг, я так і зроблю. Листа доставить містер Менніон — де ти, Маку? Інколи мені здається, наче я відчуваю на Манівцях твою присутність. Листа у відповідь я не чекаю. Я просто прошу: подумай про роки попереду. Поодинці ми — ніщо. Якщо ти вирішиш повернутися й подарувати мені життя, Маку, зустрінься зі мною в кафе «Альядос». Опівночі, о 12-й. У ніч Серпневого ярмарку.

Логан

Пізній вечір «У Томмі»

Переддень травня, ресторан «У Томмі», де подають вечерю. Томмі-Мен врубив вентилятори при стелі на повну потужність, і вони гудуть крізь ніч — є в них щось стоїчне, як у місцевих старих дядьків, захриплих від емфіземи. Томмі обвів кімнату поглядом і прочитав холодний переляк у кожному боуганському купці, на кожному боуганському обличчі. Нерви у всіх ні к чорту, і солодкий звабливий голос дівчини-співачки, що линув від сцени в кутку, тільки посилював напругу.

— І доки сходить жовтий місяць…

Вона співала повільні блюзові пісні — давні любовні пісні втраченого часу, — ліниво приклацуючи пальцями в такт мелодії, що зароджувалася у ній, пучки її пальців розкривалися і спочивали при акордах на лискучій, срібній, розцяцькованій блискітками сукні. На прадавніх барабанах сидів самотній старий із сонними очима, із залакованим догори волоссям. Вона співала у правильному, старанно модульованому боуганському стилі каліпсо — ми до такого ставимося серйозно, — співала гарно, із придихом, а що вже була красуня!

— Доки плине ця чорна ріка…

Але навіть ця краля не розрадила товстомордих купців по диванчиках. Вони тремтіли й ледве доносили кухлі до губів. Їхні погляди були прикуті до двох чоловіків, що сиділи на високих табуретах у дальньому кінці шинквасу. Один був широкоплечий і кремезний, другий — високий і стрункий.

Погляньмо-но ще раз:

Це Логан Гартнетт і Ґант Бродрік.

Вони сиділи, схилившись один до одного, і про щось перешіптувалися. Дівочий спів вплітався в їхній хрипкий шепіт.

— Доки сяють зорі, доки зростає наша здвоєна любов…

Томмі-Мен заходився колоти п'ятикілограмову брилу льоду на кришку для відерець, у яких охолоджував пляшки. Час від часу налякано зиркаючи на чоловіків за шинквасом, він, Томмі, ледь не відкраяв собі кілька пальців. Гартнетт підняв руку, замовляючи ще одну пляшку мускату, і Томмі поквапцем її приніс. Поки він мостив пляшку у відерце з грудками криги біля них, чоловіки мовчали. Обоє замріяно йому посміхнулися.

— Містере Гартнетте, — сказав Томмі. — Містере Бродріку.

Томмі не вистачило відваги затриматися, тож він метнувся назад, до протилежного кутка шинквасу. Співачка й далі клацала пальцями, доки барабанщик стругав високий тонкий ритм. Товстуни по диванчиках нервово розхитувалися. Температура не падала нижче тридцяти навіть після півночі, місто було на нервах.

Обоє, і Логан Гартнетт, і Ґант Бродрік, опустили руки на шинквас, обоє дивилися просто перед себе, обоє повільно крутили склянки, стиснувши їх пучками пальців, — кожен несвідомо наслідував іншого.

Тоді Ґант підніс свій келих і відпив мускату.

— Сране сніданкове вино, — пирхнув він.

— То замов «Джеймсона».

— Я зарікся пити віскі.

Як маленький, подумав Логан, як вередливий малюк.

— Що, для здоров’я погано, Ґ.?

Ґант стенув плечима, допив з келиха мускат, налив іще. Простягнув Логанові пляшку, підвів брову; Логан знічено накрив келих долонею. Як стара панна, подумав Ґант.

— Як стара панна, — сказав він.

— Не бурчи, Мартіне, — сказав Логан.

Співачка взяла низьку ноту й дотримала, доки та не згасла; на тонкій шийці виступили сині вени, але вона дала ноті померти, а тоді спустилася зі сцени перепочити, старанно піднявши трохи при стегнах срібну сукню, щоб не спіткнутися.

Відвідувачі були такі стурбовані, що майже не аплодували. Домінік Ґлісон, огрядний газетяр, запхав собі в пельку устрицю з мушлі, але майже не зауважив морського смаку, так його непокоїли переговори Гартнетта з Бродріком. М’ясисте обличчя Здорованя Дома розгублено кривилося, і його розгубленість поділяв Едмунд «Хапко» Леніган, старосвітський допільський курвовод, що сидів через два столики від газетяра. Ед із кислою міною сьорбав маленькими ковточками мускат, притиснувши долоню до черева, — останнім часом вино подразнювало його виразки. За сусіднім столиком сидів джентльмен із Боуганського муніципалітету, впакований у дешевенький тонкий фланелевий костюм, — злизував з бублика сіль і, як умів, зливався з тінями зали.

Всі спостерігали за чоловіками за шинквасом.

Тієї миті Ґант стрепенувся — сміється він, чи що? — і Логан по-панібратськи опустив руку йому на спину, ніби підтримував.

Люди за столиками здригалися й нервово закурювали, ніби естафета пішла кімнатою — один спалах запальнички породжував інший.

Логан Гартнетт витягнув із внутрішньої кишені піджака носовичок і стер похмуру, наслану дурманом сльозу.

— Того серпневого дня, — сказав він, — я навіть не був певен, чи тебе впізнаю.

— Ти що, реально плачеш? — спитав Ґант.

— В око щось потрапило. Чверть століття, знаєш-но…

— Дивна ти, Гартнетте, істота.

— Люди не стомлюються мені це повторювати.

Вони знову несвідомо скопіювали поставу один одного — тепер обоє трошки горбилися, сидячи з сумовитими очима; перевалило за північ.

— Якби мене попросили зробити ставки, — сказав Ґант, — то я би ставив на те, що вона до тебе повернеться.

— А якщо ні, то кінець мені.

— Я б не переймався. Ти їй непогане гніздечко звив на пагорбі. А вона завжди була сучка дурна.

— А ти справді думав, що вона обере тебе, Ґанте?

Серпневого ранку, у сірому присмерку порожнього бару в селі Десятисвіт біля підніжжя пустківського хребта, вони сіли за один стіл. Рандеву вийшло приховане від стороннього ока і цілком люб’язне. Логан чітко окреслив свої умови. Випробувати Маку на вірність, випробувати Стиляг — така в Ґанта роль, а взамін йому дозволять безпечно повернутися в Боуган, додому і до свого втраченого часу. Він міг повернутися, міг залишитися — він благав про це в листах, які надсилав Логанові. Вони поплювали в долоні й потиснули руки. Ґант скривився від болю — з далеких світів він вернувся зі свіжою раною: плече підрізали у Вайтчепелі.

— Коли ти розповів їй про нашу домовленість, — із пошаною сказав за шинквасом «У Томмі» Логан, — я подумав, що це хитрий хід… отак проти мене піти. Виставити мене в поганому світлі під моїм же дахом, ага. Це, звичайно, мало зіграти тобі на руку.

— А я її не хотів, — сказав Ґант. — Щойно побачив зблизька, так і перехотів, січеш?

— Повторюй це собі достатньо часто, Мартіне, — може, й сам повіриш.

Може, в Ґантові й лишався давній потяг, який ще міг завдати йому болю, тільки чи він готовий діяти? Логан, який щоночі сміливо пірнав у дурман, думав, що Ґант продався минулому: кінець Ґантові. Дурман-дим давав відвагу, але давав і нещадне усвідомлення істини: Логан розумів, що й сам прямує туди ж.

Співачка поквапцем хильнула віскі й повернулася на сцену, пальцями почала виклацувати швидкий двотактний ритм, захилитала стегнами, спробувала пожвавити процес, спробувала розвіяти напругу, але стривожені старі пси на диванчиках ніяково завовтузилися й поопускали свинячі очиці, тож вона зітхнула і знову сповільнила ритм до балади, знову заквилила, а купці знову похмуро захилиталися.

Якийсь час Логан із Ґантом однаково приндилися: дивний у них був зв’язок, солодкий і болісний, — їм обом дали відкоша.

— Це ж ти того тупака прикінчив?

— Бідолашний Мудак, — зітхнув Логан.

— Що, не міг його відпустити на Високий Плай, нє? Йому скільки було, п’ятнадцять?

— Сімнадцять.

— А виглядав молодшим.

Кімнатою снувалася павутина тривоги. Ті, хто взимку й навесні передавав Ґантові Бродріку чутки й інформацію, тепер боялися наслідків. Вони зрозуміли, що не пройшли випробування.

— А ти весь такий силач, га, Ґанте? — Логан усміхнувся, розвертаючись на табуреті, і повільно зміряв давнього знайомого поглядом. — Такий здоровий, товстопикий рагуль із боліт. Ти, звичайно, змалку був здорованем. Навіть коли ти, Мартіне Бродріку, вперше прибув із рези, а тобі тоді щойно вісім стукнуло, ти вже вселяв страх перед ТС у дорослих чоловіків. Мозком, звісно, тебе обділили.

— А толку з мізків, коли в них черви лазять?

— Що вона в тобі взагалі побачила?

Логан делікатно сьорбав свій мускат. Скривився — у вогкій ночі вино встигло нагрітися. Клацнув пальцями і вказав на склянку, й Томмі-Мен метнувся по «Джона Джеймсона». Одну мірку приніс, другу запропонував, але Ґант знову відмовився.

— Розкажи, як тобі жилося по той бік, Ґ. Цікаво було?

Він сплів свої довгі тонкі пальці десь на животі. Ґант пропустив питання повз вуха, поставив своє:

— Чого ти насправді хочеш, Логане?

Альбінос гучно втягнув повітря — тут він сидів без маски.

— Я хочу ще трохи протриматися.

— Тоді йди, притисни подушку до обличчя матінки своєї.

— Не втягуй у це мою маму.

Ґант посміхнувся, намацавши слабину, і зрозумів, що якщо не розіграє цієї карти, то допече Логанові ще дошкульніше.

А співачка розгойдувалася, і співала прокуреним голосом, і ковзала пальцями по струнких стегнах, і кімната поринала услід за нею в мелодію втраченого часу, і повітря з плином ночі змінювалося.

— Я б на твоєму місці не спускав дівку Цзинь з ока, — кпив Ґант.

— Ти ж із нею говорив, Ґанте. Ти її провокував. Ти й у газеті наспівав, що дівчата вийдуть на сцену.

— Цій дівчині моїх слів не треба.

— А Вовчик що?

— Ну, у Вовчика-хлопчика проблемка, правда ж? Закохався він.

— Справді, це проблема.

Томмі-Мен наповнив відерця товченим льодом і взявся розносити поміж столиків на зміну старим, і при цьому перезирався з купцями: хтозна, яка дивна доля снується Боуганові просто зараз?

Співачка квилила свої солодкі плачі, й товсті купці обм’якали за столиками, й барабанщик із сонними очима вибивав сумовитий повільний ритм.

— І хто тут кому дав жити? — спитав Ґант, і обоє розсміялися.

Томмі-Мен знову пірнув під шинквас, підхопив ганчірку і взявся поквапцем полірувати стійку. Він дослухався, але нічого не чув.

— Коли ти сказав, що вона досі про мене говорить, — протягнув Ґант, — що вночі вигукує моє ім’я… Ти знаєш, я ж тобі ледь не повірив.

— Бідний йолоп, — сказав Логан.

Діло йшло до світанку, ніч на Манівцях була мокра, як зупа, барабанщик із високою зачіскою вибивав дурманний ритм, зиркаючи на задок стрункої співачки, і плив у місячних ріках.

Дом Ґлісон на своєму диванчику нарешті здався — не зумівши розплутати всі нюанси й інформаційний потенціал ситуації на око, він подумав: та їбись воно все конем, піду-но в Допіль, хай мене відшмагають.

Муніципальник складав подумки звіт, який потрібно буде подати колегам.

«Хапко» Леніган думав, що він на своєму віку чого тільки не бачив, але такої дивини, як оті двоє за баром, — ніколи.

Томмі-Мен ошаліло полірував шинквас.

Ґант допив мускат.

— Ну, час мені в дорогу, — сказав він.

Він підвівся з табурета, і Логан люб’язно встав услід за ним. Вони перекинулися ще кількома словами. Ґант повернув до виходу, але завагався, знову озирнувся на Логана.

На якусь чудернацьку мить вони обійнялися.

Частина 4. У ніч Серпневого ярмарку

Ми перейшли зелені яри червня і повільний хтивий липень, а тоді спустилася серпнева імла: у місті під кінець літа світ довкола нас згущувався й ускладнювався.

Імла — це густий туман із моря, який щороку затягує світ білий і намагається нас задушити. Як не дивно, це феномен місцевий — із цілого західного узбережжя він докучає тільки нашому півострову. Метеорологи довго собі голови сушили, а потім назвали його «Боуганською імлою» — та й по всьому. Імла сходить сіруватим непроникним туманом і накриває місто вогкою болотяною спекою.

Така ось стоїть погода під час Серпневого ярмарку.

*

За традицією, саме тоді в Боугані відбуваються заручини, тож цілий тиждень перед ярмарком всі юні хвойди походжають в імлі у всіх своїх цяцьках-пецьках.

О, хвойди в Боугані красуються, як вміють тільки у нас — свіжо підфарбоване волосся ананаситься в сіточках, бойову фарбу наквецяно лопатами, у пупках виблискують лихою радістю копійчані камінці, прямо як їхні очі. Їм на п’яти наступають юні покидьки, виваливши язики від хіті, — такий він, нещадний лик підліткових бажань. Із нагоди свята покидьки волочилися містом із голими грудьми, у солом’яних брилях, обгорілі на сонці, з ластовинням на носах і щелепах. У кохання вони провалювалися, як у безодню.

Підготовка до ярмарку пожвавлювалася, радіо «Вільний Боуган» вело трансляцію з оселедцеловецького човна, переможно гриміла самба на набережній, а молодь витанцьовувала на бруківці в затятому забутті: і грайнд[24] танцювали, і допільський шафл[25], і БПБ («боуганська попка-бомба»).

Матері й батьки нервувалися по панельках і заламували руки — також, за традицією, на цей період у Боугані припадали масові запліднення.

Помічали, скільки серед нас іменинників середини травня, плодів пробіжки до якогось манівцівського завулка у Ярмарковий день? Скільки з нас уперше присмокталися до життя під знаком Тільця?

І то правда, багатенько-таки з нас.

*

Велика Пустка тижнями готувалася, щоб виплюснутися у ярмарок.

Сезонні озерця на пагорбах наповнювалися опадами від імли, й молодь лежала над цими дірами для плавання, і котилася в обійми одне до одного, й перешіптувалася про прийдешній Ярмарковий день.

Звичайно, не одна широкобедра донька чи товстозадий син простолюду втратить голову на ярмарку. Нікого не дивувало, коли дитина з Пустки виходила Високим Плаєм на ярмарок, невинна, як триноге ягня, а знаходили її аж за багато тижнів — виснажену, задурманену, у закутку занюханого димопільського салону, і то знаходили буквально за мить до того, як її списали б на ранчо до поні чи потягли б у клітку для хортиць.

Але якби не було небезпеки, то й перчинки не було б.

Радісні передчуття огортали дрібні ферми поміж горбів, котилися маковими полями, що пролягали на схід від Десятисвіту, — погляньте, як дурман-поля коливаються у тропічній серпневій спеці, — і спускалися на резу пайкі, аж ось день і настав, і кожен кам’янистий акр рівнини виплюнув скількись-там трудяг, і їхні легіони у вдосвітньому тумані вранці 13 серпня потяглися за своєю худібкою по Високому Плаї. Телята на забій, коні на продаж.

— А скажи-но мені ціну за того он паломіно, малий!

У 54-му Ярмарковий день привітав нарід сірим зловісним небом: звичайне таке Імлонебо.

Люто плювався дощ.

Кпив недобрий вітер.

А місто Боуган відкрилося всім прибульцям.

*

Димопіль готувався до найщедрішого на клопоти дня у календарі. Половина світу білого перейде міст, щоб поцмулити дурман-люльку, полоскотати помідори і з’їсти локшини.

Хвойди робили епіляцію.

Макогони вправно перетирали дурман-пасту.

Кухарі кришили перці чилі і прямо з насінням кидали у величезні супниці зі скумбрієвою юшкою, які тягали цілим Дополем і тим забезпечували поживну їжу перед тяжкими трудами.

Нервові хвойди пливли вулицями під шелест нейлону, поправляли пояси для панчіх, поринали в туманні долини власного дешевого запаху.

О, як там самотньо.

*

Такий у місті був звичай — тяжко пити тиждень перед Серпневим ярмарком, і вранці 13-го вулиця де Валери виглядала так, ніби там відбулися бунти.

Порожні міхи вина завалювали всі канави, а при узбіччі діамантами виблискували биті пляшки — боуганські коштовності. У місті чи й лишилася хоч пара очей, що не звисала б на нервах. Ярмарковий день — час нестримних веселощів і сентиментальної музики, корисний клапан, що дозволяв спустити напругу, адже в нашім непростім місті над морем настали непрості часи.

Уздовж берега зводили Забави: випробовували каруселі з підвішеними відерцями, обносили мішками сіна ринги для собачих боїв, витягали на платформу пристрій, що дозволяв виміряти свою силу. Для боїв голіруч готували імпровізовані сцени з барилець елю, корабельних тросів і штахетин. Навколо рингу для родео готували сидіння анфіладою, ринг щедро посипали тирсою. Забави в Боуган з року в рік привозили ті самі клани, що спеціалізувалися на мандрівних карнавалах. Курили вони, як паротяги, ці карнавальники. І, звичайно, чимало карнавальників таки з півострова й походило. Ми-бо з тієї породи, що готові втекти за Забавою світ за очі.

Кін-полісія була повсюди. Уже на світанку вони перегороджували всі виходи з Манівців на доки. Братія з Бригади швидкої допомоги ім. св. Іоанна — аж ось і добрі хлопці! У жилеточках своїх! — готувалася тягати поранених до медтентів. По Манівцях бабуськи відкривали віконниці й вивалювали з горішніх вікон цицьки, згадуючи свої Ярмаркові дні.

Ми в Боугані здавна так кажемо: Ярмарковий день — це день молоді.

Це молодь припадає до нього, як погани.

Серпневий ярмарок…

13-те серпня…

Ми шепочемо цю дату багато місяців, а потім стільки ж оговтуємося після.

*

Логан Гартнетт переступав через коматозні тіла на боуганській набережній. Він чув гамір аукціонів при самому березі: всі давні погрози і кпини продавців коней, що й далі лишалися головним товаром на Ярмарковий день. Він озирнувся на вулицю де Валери — у цю погоду погляд в Альбіноса був різкий і ясний, він оцінював кількість полісії. Він ішов до Манівців. Груди в нього були голі. На ньому були чорні штани до середини литки, строго по нозі, над гівнодавами, які в іспанському Гарлемі носять. На грудях у нього перепліталися бліді шрами, як зморшки на курячій шкірі, — нагадування про замахи, у яких він свого часу зацілів. На поясі в нього звисав церемоніальний кинджал із руків’ям зі слонової кістки.

Коли він звернув на Манівці, повітря, як завжди, змінилося, і він спитав себе, скільки разів у житті пірнав у ці вогкі вузькі завулки, щоб щось із кимось перетерти.

Повітря пахло зіллям, блювотинням і терпким вином.

Кожне перехрестя на Манівцях несло спогади — тут він перепихнувся з хвойдою, тут пустив кров ворогу. За одним поворотом бите скло на землі надало його крокам нуарового звучання. З глибини завулка линуло жовте світло каварні, що відкривалася рано.

У каварні вже зібралося чималенько люду: юнаки, які допізна загуляли з пляшкою, тепер понуро горбилися над акційним сніданком і намагалися допетрати, за скільки можна буде зважитися розкурити першу цигарку дня.

За заднім столиком Дженні Цзинь смоктала сигару над маленькою чорною кавунею.

Логан сів навпроти.

— Що, навіть смажені не наважишся скуштувати, Дженні?

Дівчина опустила долоню на ребра.

— Моє тіло — це, бля, храм сраний.

— І якщо сам за собою не доглянеш…

— …то ніхто інший тим паче не догляне, містере Гартнетте.

Коли підійшла офіціантка, Логан замовив тільки каву й підморгнув Дженні, яка серйозно кивнула, ніби кращого рішення й бути не могло. Хай там як, а сліпучий жовток у яєшні на тарілках з акційним сніданком аж ніяк не заохочував до обжерливості.

— Полісію купила, — сказала Дженні.

— А ціна?

— Здирницька, бля.

— Можу собі уявити.

— Зате вони хоча б відженуть піщаних пайкі.

— Значить, нам цього робити не доведеться, Дженні-любко.

— Принцу Г., звичайно, палець у рот не клади. Цей триматиметься в тилу, коли накотяться уйобки з полісії.

— Таке право лідера, — сказав Логан.

— Як скажеш, Г.

— Може, й тобі час такого повчитися?

Дженні вишкірилася.

— Розклади такі: Ед Леніган каже, що ми або цієї ночі розчистим Вовчикові шлях до Далекозора, або ніколи.

— Прекрасно.

Вони пили кавуню, курили тют. Один до одного вони ставилися насторожено, але приязно. Він знав, що вона звідусюди чекає удару, — доки виростеш у Дополі, навчишся роззиратися навсібіч, — але Стиляг вона не зрадила: Ґантові нікого не виказала.

— Щось тебе у «Го Пі» останнім часом не видко, — сказала вона.

— Тримаю рильце чистим, Дженні. Треба, щоб усе було під контролем.

— Ага, тут не знаєш, за що й хапатися, Г.

— Раз ми вже про це, Дженні… кажуть, дівчата з Манівців зараз їдять у тебе з руки?

— Так кажуть. — Вона невинно видихнула кільце диму.

— А Ґант тебе повсюди прославляє як прийдешнє.

— Якщо Старигань пустився берега й несе маячню, коли зазирає у пляшку, то не моя робота його спиняти.

— Та й моя люба матінка туди само, так же, Джен?

— Ми з Манюнею друзі.

— І не тільки, думаю я. Ніхто ціпочки Джен і пальцем не може торкнутися, так? Мені так сказано.

— А ти хотів спробувати, Альбіносе?

Він посміхнувся.

— Складно тебе не любити, Дженні.

Вона обпекла його своїм найхолоднішим поглядом, а тоді перевела очі на ранкову вулицю за вікном.

— У хлопців зі Стиляг проти тебе немає шансів, так же, Дженні?

Логан підніс кавуню до вуст і потішився гірким смаком. На фотографіях на стінах кафе виднілися боуганські обличчя — суворі погляди на суворих фізіономіях, — і якусь мить він їх порозглядав.

— Бачиш оце от кодло? — спитав він.

Дженні обвела обличчя очима.

— Помічаєш певний типаж? Носи позадирали, бачиш? Зверхні такі, навіть якщо штани драні. Ми, нарід цього міста, — зверхня порода. Ми віримо, що все йде за нашим планом.

Він розповідав їй: всі ці старі обличчя були свого часу легендами на Манівцях. Він розповідав їй: Манівці — це світ у світі, і кожна з цих мертвих душ була колись владна над світом, славилася спритом зі шкелпом, чи хистом до хвойд, чи вправністю верхівця. А тепер, розповідав він, усі вони на могильнику. Логан Гартнетт — великий учитель реальності.

— Ти не забувай, Дженні: ми хочемо тільки втримати в цьому сраному місті хоч якусь подобу порядку.

— Розумію, Г.

— Хай Затишшя трохи протримається, хай допільська торгівля налагодиться, а тоді й вирішимо, що далі, так?

— Слухаю.

— Це я знаю, Дженні. Це я знаю аж надто добре.

*

Сучка-німчурка Ангеліна бігла Великою Пусткою, припадаючи до землі. Вона прямувала до річки Боуган, що котилася крізь серпневу імлу. Рододендронові хащі уздовж берегів мерехтіли й пінилися на вітровії, мідно-червоні стебла трави коливалися уздовж лихої річки. Ангеліна стрепенулася до кісток, струснула комашву, що невситно живилася її кров’ю, і застогнала: блиснули гострі жовті ікла.

Вона рушила вгору за течією.

На шляху вона проминула німого хлопця, що прямував до міста, підганяючи акацієвою різочкою дику гірську козу.

Холодні сірі очі дикої кози розтинали імлу.

Ангеліна кинула на цю парочку голодний погляд, але попрямувала далі, припадаючи до землі, обшукуючи рівнину носом і важким поглядом.

Німака і дика коза прямували геть, на захід: вони йшли за течією річки.

Із часом крізь імлу проступили шпилі високих круч.

Річка плинула крізь непевні загумінки міста.

Німака задер носа, вдихнув солоний запах:

Хвилі повітря з-над океану несли вранці 13 серпня всі барви північноатлантичних течій.

Боуган лежав зелений, сірий, бурий:

Зелений, як водорості й мохи.

Сірий, як прибережна галька.

Бурий і вогкий, як пальмарія і пісок між припливами.

*

Пізнього ранку старожитці збиралися у барі «Козеріг» на боуганській набережній, щоб поснідати пивцем. Над баром, за дзеркалом і жерстяними кухлями, були прибиті вибілені погодою черепи кіз із Великої Пустки. За брудними вікнами Серпневий ярмарок вищав, вихилявся, приходив до нестримного життя, жвавішала торгівля кіньми, блимали Забави, а старожитці журливо спостерігали, зустрічаючи день стаутом «Расслер», бутербродами з сосисками і журливими спогадами.

Був серед них і Ґант — він блукав деінде так довго, що й сам став реліктом утраченого часу, й вони заохочували його, і він піддавався.

— А пам’ятаєш, Ґ.?

— Та пам’ятаю, ясно, шо пам’ятаю.

— Ти б звідти вийшов з однією рукою довшою за другу.

— Були ж часи, як є, були. Це по четвергах таке було?

— По вівторках і четвергах, але вівторки були тихі. Вівторки — це хіба для тих, кому геть не терпиться.

— Ага, другий день тижня для товару другого класу…

Сміх.

— І, звичайно, там у стаут доводилося мішати чорну смородину, тільки б смак забити.

— Наливали казна-що. Хоча, звісно, не до порівняння з тим, що подавали у «Брудній сардельці».

— Хвате!

— А пам’ятаєш, Ґанте, коли всі кобилки шикувалися перед «Сарделькою»?

— Ага, в неділю. Вся місцева потолоч збрідалася.

— Якщо ти вертався звідти домів, не втративши ока, то думав: о, перемога.

— А це не у власника «Сардельки» донька вийшла заміж за гаврика з Делейсі?

— Точно. Піднялася у світі. Делейсі — вони пекарі.

— І де ж вони були, Ґанте? Десь нагорі Дев?

— Ага, навпроти вулиці Імона Кента, по бік Нового міста.

— Ага… точно… вхід був збоку?

— Звичайно. Коли хотілося яблучного пирога, то треба було до них стукати. Передавали пиріг через віконце.

— Ой Тятку Сусе, ну в них були й пироги!

— Гаси світло. Таких добрих яблучних пирогів у цьому місті більше ніхто не пік.

Яблука замочували зранечку у десятигалонному глеку. Їх весь час помішував дебелий, спітнілий, на вигляд тупуватий Делейсі-старший. Тісто робили на найкращому маслі з Великої Пустки й запікали, доки не зазолотиться, а кислувата нотка печених яблук висіла в повітрі квартали на два навколо.

— Делейсі, так… це їхня пекарня біля… Ало Фіннерті, ювеліра?

— Ага, Ало, шахрая такого.

— Так казали. А далі хто, Ґанте?

— Джеррі Кицєк, слізливий м’ясник-поляк.

— Точно! Бідаха Джеррі.

— Яка біда його тільки не спіткала.

— Ще б пак, із такою дружиною. А славився він кров’янкою.

— Точно. Він замотував її в сторінки «Месника», і кров прямо скрапувала.

— Еге ж, скрапувала!

*

Так склалося, що не всі наші боуганські перепихон-салони стоять по допільський бік мосту. Наприклад, скандально відомий заклад Сліпої Нори заманював клієнтів у малопомітний завулочок Манівців, і, коли Ярмарковий день наблизився до полуденного розгулу, Старигань Менніон скерував лаковані черевики саме туди.

Опівдні Манівці огорнула атмосфера щасливого шаленства. Завулками ледве можна було пройти, стільки обшарпаних гуляк кружляло між будинками. Там і дебелі рагулі з горбів, і задурманені пайкі, що вирвалися з рези, й сифілітичні виродки з мріями про втрачений час, і прив’ялі хвойди-перестарки, й одноногі коники-бурконики (хлопцям у цьому ремеслі часто загрожувала подагра), і шпиги піщаних пайкі, що блукали містом і розносили дивний безіменний страх, і Стиляги, що прогулювалися безжурно, і полісейські агенти, і північняцькі жебраки з пошрамованими обличчями й дерев’яними мисочками для пожертв, і некеровані банди здичавілих неповнолітніх хвойд, і проповідники-мученики, що з дахів волали про гріх, і кожен у цьому натовпі міг увігнати шкелп тобі в легеню, навіть бровою не повівши, але Старигань Менніон, що плив крізь натовп, високо задерши носа й іронічно випроставши плечі, був мовби невразливий на це безумство і страху не відчував.

На Старигані:

Костюм-трійка класичного зеленого відтінку точно по скелету, пофарбовані у срібний ботфорти (із квадратними носаками) на танцюнах, сірий, як голубка, циліндр на голові хилився на захід, а на нього пов’язаний багряний шарф.

Модняга, ні?

Він, Старигань, час від часу сьорбав звірозілля з фляги при стегні й затягувався з дурман-люльки.

Він не те, щоб накурився, але певний рівень підтримував.

Під ногами на Манівцях була грязюка, гівно і блювота, тож ступав він обережно, дивився під ноги, ці черевики йому не за красне слівце дали, о ні, пане.

Він звернув у бічний завулок, потім в інший, тоді ще раз крутнув убік, і що глибше заходив у Манівці, то тихіші ставали вулички, аж нарешті він дійшов до Сліпої Нори.

Заклад був паскудненький. Приходили сюди тільки ті, кому більше йти нікуди. Навіть якщо тебе вигнали копняками з усіх інших закладів міста, то в Нори все одно приймуть. Туди навіть гаїтян пускали. І гостей з Тіпперарі. Старигань проминув викидайла — дебелого, як горила, дебіла, що гриз хвостик сигари, — «Як життя, Дімітрій?» — і мимоволі скривився від смороду.

На низьких диванчиках витягнулися панянки з проблемами, у трагічних костюмах сіточкою. Стискали люльки, напої, медальки із ТС. П’яна мулатка поставила стару семидюймову платівку у патефон і непевно витанцьовувала під зернисту мелодію.

Спіткнулася об Стариганя.

— Обережно, мала, — ґречно сказав Старигань.

Бідолашна хвойда розсміялася, продемонструвавши беззубу пащу. От вам і небезпечні печери. Від імлистого світла денного лупанарій відгородився завісами, кімнату освітлювали настільні лампи на перевернутих ящиках, завішані розмальованими шовками — для атмосфери, щоб ви розуміли, — і шовки підгорали від жару ламп, і штин горілого змішувався зі штином люльок, звірозілля, тюту, сімені.

Старигань посміхнувся по черзі всім панянкам, ось тільки він сюди прийшов не задовольняти свої потреби. Для цього він подався б не до Нори. Старигань прийшов із нею поговорити.

— Це ти? — спитала вона.

— Ти ж знаєш, що я.

Нора — грандіозна стара пані, сліпа, зі шкірою кольору сиру й ляльковими чорними кучериками. Вона розляглася на дивані в глибині кімнати й делікатно пила психоактивний грибний чайок із надщербленого чайничка. Вона була запаморочливо товста. Нора широко посміхнулася Стариганеві й посунулася на дивані складка за складкою, так що він примостився біля неї, схрестивши ноги, й поклав руку їй на коліно.

— Що, заходим на ще одне коло, Норо?

— Як швидко прийшов Ярмарковий день, містере Менніоне.

Вони посміхнулися й спокійно трохи помовчали, насолоджуючись цим днем і часом разом. А тоді Старигань сказав:

— Ну як, надійно переховала для мене ту жінку?

— Так, пане.

— То й сьогодні її надійно переховай, Норо, якщо можеш.

— А що?

— Погані в мене передчуття…

— Вона надійно схована, пане.

— Де ти її тримаєш, Норо?

— Я цього й вам не скажу, містере Менніоне.

— Але на Манівцях же?

— Вона схована надійно, пане.

Посиділи ще трохи. А тоді він знову повернувся до неї, стиснув їй руку і попросив:

— А заспіваєш мені, Норо?

Нещадний сміх струснув її тілисті плечі. Вона сьорбнула звірозілля з фляшки, яку він їй запропонував, а тоді відхилилася назад (на обличчі запанував милий і ласкавий вираз) і заспівала від глибини душі:

— Там, де зорі, немов самоцвіти в вінцеві, Коли вечора присмерк вкриває вже-е все…

*

Дженні зв’язала полісії руки юдиними монетами, так що ці виблядки-полісейські мають бути готові брикнути піщаних пайкі, січете?

Дженні Цзинь так накрутила свого безнадійно закоханого любчика, Вовчика-хлопчика Станнерса, що він був цілком готовий штрикнути ножем того маньяка-Далекозора, Принца Гладуна, ясно вам?

У Дженні Цзинь на Манівцях — ціла зграя здичавілих неповнолітніх хвойд, які ловлять кожне її слово, тямите?

*

Щоразу, як Логан заплющував очі, він знову бачив Мудака. Він бачив, як лице хлопця сіпнулося від болю, коли він повів шкелпом туди-сюди, а тоді його риси швидко змертвіли. Він знову і знову проживав ту мить, коли мертвий хлопець сумовито похилився вперед і припав чолом до його лоба.

Це вперше вбивство не давало йому спокою. Тепер він розумів, що це була помилка. Він тільки хотів помститися, забувши про гру на перспективу. Він не подумав, що почуття провини може тільки зміцнити відданість Стилягам. Правий був Ґант — треба було просто відправити йолопа за Високий Плай.

Логан Гартнетт був найтверезішим чоловіком на цілу вулицю де Валери. Він ішов стезею пам’яті та гризоти. Вулиця кипіла, билася, пінилась у пообідній спеці; Серпневий ярмарок нещадно вступав у свої права.

*

А Сліпа Нора співала далі зі свого дивана у жалібному борделі:

— Стануть зо-орі моїми і в дня ясноті-і, Коли слава Його — що морське хвилюва-ання…

*

Натовпи юрмилися на боуганській набережній, шуміли Забави, у барі «Козеріг» старожителі підживлювали свої спогади віскі, і Ґант був їхнім провідником:

— Звичайно, тоді й редакція «Месника» стояла на вулиці де Валери?

— Стояла, стояла. Це ще до Здорованя Дома Ґлісона було. До того, як заявився Дом зі своїми ідейками про Нове місто.

— Ну, ідейки в Боугані — не новина.

— Що ні, то ні, Ґанте.

— Як же називався той бар, де пили хлопаки з «Месника»? Ну, друкарі їхні?

— Ота от точка…

— Ну, нижче…

— Збоку…

— Вулиця Півмісяця?

— Точно. Ти ж про «Ламу», так?

— Та ні ж бо, «Ламу» я пам’ятаю, занюхана така наливайка.

— Занюхана. Брудна, хоч свиней розводь.

— Ну, ці свині кому хоч показали б. Але друкарі засідали не там. Не у «Корбетті» ж?

— Нє, «Корбетт» — це зроду-віку для полісії. Полісейські шавки там здавна п’ють, із сивої давнини…

Так. Тьмяно освітлений салун із портретами давніх сержантів на стінах. Обмовники вибиралися звідти глупої ночі — зиркали наліво, зиркали направо, поводили юдиними очицями. Музичний автомат напакували сентиментальними ірландськими баладами («Матінка Маккрі», «Чотири зелені поля», «Кізонька втекла»), а в коктейль-барі кілька ліцензованих хвойд продавали, крім своїх послуг, зілля і дурман.

— Точно, твоя правда, «Корбетт» був для полісії.

— Тоді й полісія була не та.

— Еге ж. І гнила під покладеним на неї тягарем.

— Гнила… а пам’ятаєш справу Дурника Герберта?

— А, бідний Дурник! Пам’ятаю.

Ґант ледь не плакав.

— Дрочило нещасний!

— Хіба ж можна забути, як він вивалив своє добро посеред 98 сходинок?

— На Різдво?

Отже, Різдво, бідолашний Дурник, місцевий божевільний, напився хересу, подарованого місцевою Проповідницькою Бригадою, і так і поліг, як стояв, посеред площі зі своїм жаскувато довгим членом у руках і спущеними до кісточок штанами, і старі манівцівські баби з обскубаними курми й пакетами брюссельської капусти під пахвами хрестилися, його проминаючи, і намагалися не сміятися, тільки не дуже їм це вдавалося.

— Дурник погано скінчив, хоча чого ще було чекати?

— А ще Солодушка! Солодушку пам’ятаєте?

— Солодушка Станнерс!

— Кращої злодійки на Дев не було.

— Ага, всім пізнішим до неї — як куцому до зайця.

— Вона, звичайно, теж погано скінчила.

— Чого ж іще чекати на Манівцях.

— Так, це ж Манівці.

*

А Вовчик, щоб хоч хвилину побути у спокої, пересувався манівцівськими дахами. Піднявся він туди хисткими зигзагами іржавих пожежних драбин. Він звертав після кожного прольоту сходів і дерся далі, тупцяючи міцними черевиками по червоних, як бича кров, сходинках, міцно тримаючись за поручні, а сіроголосий шепіт напхом напханих завулків стихав унизу.

Панельки стояли так тісно, що Манівці можна було перейти навскіс, не ступаючи на землю. Подекуди доводилося стрибати через зелені провалля завулків, та й усе.

Вовчик вдивлявся в імлу і згадував Солодушку, її м’які доторки. У кістки просочувався страх — при ньому вже не було його йолопа.

Вовчик розкатав губу і збирався вбити двох зайців:

Спочатку він заб’є Далекозора — той зганьбив його тьолку, Дженні, — це пріоритет. А потім помститься Альбіносу за Мудака.

Вовчик намацав свій шкелп, підняв, зважуючи на долоні й шукаючи точку рівноваги, покрутив, підкинув, піймав.

Ніч настане швидко.

*

А Сліпа Нора у борделі співала:

— Там, де зорі, немов самоцвіти в вінцеві, Коли вечора присмерк вкриває вже-е все…

Старигань Менніон полишив Сліпу Нору, пройшов завулками, подивився, як вечір старішає, а веселощі на Манівцях стають гарячковіші, і купив собі фалафель із візочка на 98-й площі.

Перший же кусень виплюнув, пожбурив просмажену кашку назад одноногому продавцю:

— Я б таке навіть кішці не дав.

Вийшов на набережну, і було йому чомусь тяжко. Дивне відчуття. Назвімо це страхом. Поглянувши на годинник, він рушив до загорож зі скотиною, де від вечірнього аукціону Ярмаркового дня долинав гримучий ритмічний шум. Це там, поза загорожами, Старигань зустрівся з німим малим.

Малий був миршавий здихляк із дальнього краю Пустки, конику по коліна, але з такою зухвалою мармизою і дивним невчитним виразом, який буває в неотесаних болотяних немов.

У Пустці, звичайно, здавна було багато німих. Там часто траплялися безмовні діти — блукали рівниною, складали вуста в абстрактні форми, сумовито квилили на вітровії.

Тепер німий зухвало зміряв Менніона поглядом.

— А ти в нас міцний горішок? — порхнув Старигань. — А худоба де?

Німий малий махнув рукою, скеровуючи Стариганя у темний кут за складами. Там і була припнута велична дика коза.

— І як життя? — спитав Старигань.

Коза показала, що зауважила його присутність, коротко опустивши погляд. Коза на Серпневому ярмарку мусить виглядати старою, побитою життям. Має в ній бути немита велич Великої Пустки.

— Гарну вибрав, малий, — сказав Старигань.

Німий завищав, у глибині Манівців забрехали пси.

Старигань сягнув у внутрішню кишеню піджака, вийняв брикет пресованого зілля й передав малому. Німий жадібно принюхався і знову завищав.

— Та замовкни ж ти, — гарикнув Старигань.

Німий хлопчик посміхнувся. Старигань заніс руку, ніби хотів його вдарити, але німий навіть не стрепенувся, тільки сплюнув собі під ноги. Тоді став навколішки біля кози, притиснув безмовні вуста їй до вуха й тихо застогнав, дивний такий звук, майже квиління, а коза повела очима у відповідь і нахилила голову до Стариганя з майже осмисленою зневагою.

— Чхати мені на старі пустківські забобони, — бурмотнув Старигань, але на нерви це таки діяло.

Німий підвівся і з усією зверхністю пустківського люду пройшов дворами й на легких ногах переплигнув сталеві ворота. Інколи німаки трималися так, ніби інші й нігтя їхнього не варті. Старигань взяв козу за повідок, і тварина напружилася.

— Ходім, — сказав Старигань.

Він поволік козу через склади й дійшов до набережної, де ділові оборудки крок за кроком поступалися веселощам.

Гриміла самба, кружляли Забави.

Козу ввечері витягнуть на високу платформу і пронесуть містом. Коза — символ і дух місця, і боуганці за традицією вітають її, розмахуючи вільшаними гілочками, щоб лунала шелестлива, тривожна мелодія.

Сперечатися не буду: у нас тут, у Боугані, шар цивілізації украй тонкий.

*

Ярмарок перевалив на вечірній пруг, але навіть ошалілий натовп розступався перед Логаном. Підпухлі пики пияків на мить тверезіли, коли вони зауважували поруч бліду високу постать:

Цибатий вийшов на проходку.

Альбінос вийшов на проходку.

Гартнетт… січете?

Глибоку манівцівську ніч розтинали крики й наспіви. Злягання вивалювалося з тіней, наволоч і хвойди обжималися у кожному закутку завулків. Вони насухо терлися одне об одного під повільний ритм троянських дабок, що гриміли зі звукових систем на дахах. Боуганська імла закривала переходи й виходи, ніби хмара непоясненно спустилася на землю, а строкаті міські юрми снували туди-сюди; на вулицях панував великий нездоланний рух, билися пляшки, лунали кпини, бородаті торговці закликали покупців до своїх дурман-наметів у тріскучі гучномовці, істерично релігійні північняки волали слово ТС, чорнявки з Десятисвіту виробляли БПБ на скакалці, дикі дівчата люто цілувалися одна з одною, на нас усіх спадала безкрая, буйна ніч 13-го.

По цілому місту били барабани — тимпани й том-томи, малі й тенорові, боурани та кришки від смітників.

Логан Гартнетт звернув на вулицю де Валери. На ходу посміхався, як хитрий старий єпископ, що вдає, наче побачене його обурило. Але він був не з тих, хто дозволяє карнавальному духу взяти над собою гору, — надто для того аскетичний і вишуканий.

Але ярмаркові ночі все одно сповнювали його меланхолією, бо чи ж він доживе до наступної?

*

А в барі «Козеріг»:

— А були ще ті дюни, куди можна було піти гарного вечора. Ну, влітку.

— Ну, коли була дівка під руку, змія там позапускати.

— Отак поваляєшся у дюнах — і наче на душі легше.

— Пам’ятаєш, Ґанте?

— Ну…

— У ті часи там навіть пайкі не було.

— А зараз там пайкі аж кишить.

— У ті дні пайкі знали своє місце. Кілки тесали у резервації. Ростили свій десяток дітей. На скрипочці грали, по весіллях заробляли. А зараз он Дополем вештаються.

— А пам’ятаєте Атту «Турка» Фолі, який тримав більярдну перед самими дюнами?

— Турка… Турка пам’ятаю.

— А молодняку скільки!

— І дівчат, і хлопців. Літніми вечорами завіси зсували, щоб сонце не сліпило. А пам’ятаєте, як Димополем марширували святенники? Всі ті бабуськи з висолопленими від любові до Тятка язиками?

— І молитви виспівували…

Білолиці проповідники в сутанах по кісточки розмахували кадилом над бруківкою набережної. Жінки бризкали святою водою із пластикових пляшок у формі Суса, а вітровій намагався зірвати з них хустки, ніби сам диявол приходив із Пустки.

— А мені згадується, — завів Ґант, — як у ніч Серпневого ярмарку ми палили гілля акації уздовж Висоток…

— …ми на ті багаття цілий місяць збирали хмиз і гроші.

— Банди молоді крали хмиз один в одного. Так і до кровопролиття доходило, пам’ятаєте?

— Аякже.

— Такі бої бували на 98 сходинках.

— Чудові часи, Ґанте.

— А хто тоді у полісії верховодив? Сержант Таафе?

— Чи не найбільша гнида, яка будь-коли заповзала в це місто з Великої Пустки. Звідки ці Таафе взагалі сюди понаповзали, Ґ.?

— Таафе? З ближнього передгір’я Пустка-Гори. Жили з того, що кіз лупили.

— Тоді за козину шкуру добре платили.

— А незле. Зараз такого вже нема.

— Вже нема.

— Багато чого вже нема.

— Багато чого.

— Ех, постаріли ми.

— Постаріли, так.

— Ех, постаріли.

— Постаріли!

— Ех.

Ґант зіслизнув зі свого табурета в барі «Козеріг», поплентався в куток і виблював.

*

Поворот, випад убік, фінт, ще випад і поворот наліво, одні завулки переходять в інші, і глибоко в серці боуганських Манівців, у їхньому тихому центрі вдалині від розгулу Ярмарку, прочинилися двері високої панельки — важкі дерев’яні двері у різьблених зображеннях зайців, духів і граків, — і звідти вийшла Маку.

На Маку:

Приталена сукня по коліно зі шкури рисі, боа з лисячого хутра, ритуальний розпис навколо очей, мовби з кутиків вириваються багряні язики полум’я, і пурпурна помада, як удар ножем.

Маку рушила.

Поворот, випад, фінт. Поворот, випад убік, стежки її думок такі ж заплутані, як шляхи Манівців, і такі ж невизначені. Він чекатиме її опівночі в кафе «Альядос». Вона досі не знає, чи прийде.

*

Боуганські достойники зібралися на площі перед Жовтим домом. Надходила коронація кози — головний момент боуганського року, тож зібралися всі знайомі й очікувані обличчя: галантерейник де Бромід, костоправ Фіцсіммонс, протестант Олдертон. Всі вони постаріли й пострашнішали разом. Тоді — рух від набережної, всі голови повертаються, здіймаються радісні вигуки: це Старигань Менніон веде гордовиту козу до площі, і горбань Бальтазар Мері Ґраймз ловить момент для «Месника» під писк блакитного спалаху.

Верещали мартини — мммваааорк! — а з-над серпневого моря наносило теплий дощ, і огрядний купець, стоячи на ящику, нудів ритуальні формули цієї ночі.

— Цієї щасливої миті ми згадуємо своїх полеглих і своїх загиблих — ми, благословенні й наділені любов’ю Тятка, які й цього року ссуть повітря в місті Боуган. Чи ж такі, як ми, не…

Коза цікавила присутніх більше. Навколо Стариганя зібралася юрма, козу вправно оглянули, розсипаючись у компліментах.

— …за звичаєм Серпневого ярмарку, цього величного звіра перед нами притягнув із дикої Великої Пустки, порослої дроком, член клану Менніонів, і тепер, у преславній імлі — нашому проклятті та благословенні — зауважмо, що…

Четверо дебелих синів міста, що працювали на бійні, вийшли наперед і прив’язали козу до платформи на високих палях. Худобу повільно піднесли у нічне небо, загриміли оплески, юрма закричала, заверещала, завищала, і процесія у своїй середньовічній величі рушила до зміїного вигину вулиці де Валери.

Коза і бровою не повела.

*

Вовчик Станнерс вийшов у допільську ніч і зустрівся з Хапком Леніганом, який і повів його заплутаним лабіринтом повз пайківські патрулі на краю дюн.

Вони, парочка ця, скрадалися крізь ніч, як привиди, й лишилися непоміченими.

Нарешті дійшли до певного завулка, й Хапко обережно поклав хлопця у тіні.

— Чекай тут, Вовче. Він сюди виходить подихати з он того стрип-бару, січеш?

— Ти певен?

— Певен.

Вовчик лишився сам і став чекати, підставивши голі груди спекотній імлі, що накочувалася з дивним зеленкуватим дощем.

Намацав кістяне руків’я шкелпу, його вагу.

*

Цибатий роззирнувся по набережній. Вібрація переносних генераторів витягнула з пам’яті спогад з юності. Дизельний присмак — різкий спогад про втрачений час. Боуганська молодь жила від Забави до Забави. Всі шаленіли, і тільки Логан гордовито ніс себе через розваги.

Він усміхався давно знайомим обличчям. Посмішки, які отримував у відповідь, були, як завжди, сповнені страху і пошани, але не тільки. Вони мовби казали…

Ми вижили, Альбіносе. Ми дотягнули до чергового Серпневого ярмарку.

Ще як малим був, Логан Гартнетт не пропустив жодного атракціону в ніч ярмарку. Краєвиди не змінювалися:

Спітнілі рагулі-трудяги з Пустки по черзі гатили молотом по пристрою, що вимірював силу удару.

Старожителі-китайози жбурлялися пятифунтовими купюрами один в одного біля рингу для собачих боїв.

Між нетерплячими суперниками за увагу певної хвойди спалахували сутички, лунали виклики й погрози, старі, як сам боуганський час:

— Кажу ж, пензлюй!

— Твій пензель, ти й пензлюй!

— Кажу, пензлюй!

— Злюй!

Йодлери стояли на ящиках від танжерських помаранчів і пронизливими голосами волали балади про смерть. Групки шанувальників ТС із північняцьких Висоток падали на бруківці на коліна, бралися за руки, молилися проти гріховних боуганських розваг, але були такою ж частиною свята, як і будь-хто інший. Вогні Забав весело жаріли в темряві й освітлювали боуганську набережну. Каруселі крутили юних закоханих у повітрі, дівчачий вереск звивався спіралями і крутився в небі.

Духовий оркестр ходив містом і грав вальси втраченого часу.

Із пайківської рези притягнули звукову систему, примостили на запряженого кіньми воза, врубили рок-платівки.

Транссекс-діва вила міланські арії, стоячи на стовпчику.

На родео восьмирічне дитя з Пустки витримало випробування й загнало на смерть епілептичного коннемарського поні, залунали схвальні крики — перед малим велике майбутнє.

А дівочий вереск крутився й обертався у повітрі.

Вигукували ставки, рахували купюри, плювали в долоні. Були там і пожирачі вогню з Фаро, і пожирачі шпаг із Самоа, і жонглери з Ґелвея. Пайківські бабуськи читали майбутнє з долонь, зір і пісні вітру.

Сумнозвісні брати-дегенерати з пустківського масиву наливали звірозілля за помірну ціну, а полісія дивилася на це крізь пальці, бо кілька ящиків уже відвантажила собі.

Когось підрізали, когось зґвалтували, когось затоптали.

Місто Боуган здіймалося по спіралі дівочих криків, які оберталися в повітрі.

Отоді Логан і натрапив на малого Кантіллона. Він сам-самотою сидів на стіні затоки — рибників сирота з гландами, набряклими від тихої люті. Його освітлювали сліпучі вогні свята, й він дивився на Логана так, ніби звідкись його знав, ось тільки не міг згадати, звідки ж саме.

Посмішка в хлопця була бліда і вбивча.

Логан підвів брову в тихому запитанні, але відповіді не дістав. Він підійшов, але хлопець зістрибнув зі стіни й вирвався трохи вперед у натовпі, крокуючи у тому ж темпі, що й Логан, і так само склавши руки за спиною — зумисне насміхався.

Він, малий Кантіллон, один раз озирнувся й підморгнув, а потім розчинився у юрмі.

— Кажу ж, пензлюй!

— От ти свій пензель і пензлюй!

— Кажу, пензлюй!

*

А Сліпа Нора знову завела своєї давньої пісні:

— Місто злотне бла-аженним хай втіху несе, / Там, де зо-орі немов самоцвіти в вінце-еві…

*

Від ходи нудота в Ґанта розвіялася, а гіркота — ні. Він, патрулюючи, ритуально обходив Манівці та вулицю де Валери та все виглядав її. У його очах вона прослизала на обличчя кожної юної хвойдочки, яку він проминав, і барабани міста Боуган несли і ритм, і послання.

Може, він ніколи не здобуде свободи від… Маку… Маку… Іммакулати.

*

З нагоди свого дев’яностого Ярмарку Манюня Гартнетт стояла перед дзеркалом на повний зріст у своєму номері в «Боуганському гербовому» готелі. На ній були панчішки, пояс для панчішок, корсаж і багряна помада. На ногах її тримав мільйон загадкових уколів від балакучої костоправки-китайози. Вона опустила слабку долоню на живіт і спробувала його втягнути. Обвела себе тверезим поглядом. Вона чесно і відверто оцінила ситуацію:

А вона, курча, ще в геть непоганій формі.

Зазвучав домовлений стук у двері. Вона щось гукнула у відповідь. Зайшла Дженні Цзинь. На ній був білий шкіряний комбінезон на все тіло і сріблясті гівнодави. Манюня уважно придивилася до наряду.

— Моднява, — сказала вона.

Дженні підняла пляшку мускату, виявила, що та порожня, тож натомість плюснула собі «Джона Джеймсона» з пляшки на тумбочці коло ліжка.

Випила залпом, підкурила сигару.

— Хто скаже йому новини? — спитала Дженні.

— Ти за це не хвилюйся, дитино. Ходи, наряди мене.

Дженні відсунула вбік дзеркальні двері гардеробу, почала перебирати навалені там сукні — якісь збереглися ще із втраченого часу.

— Щось вибрала, Манюню?

Манюня зітхнула.

— З тим, як карти лягли, я думаю, чи не вдягти бальну сукню до підлоги? Може, горностаєм підбиту? Таку, тіпа… як у Лани Тьорнер?

Дженні принесла сукню і розстібнула. Подаючи її, тихо спитала у своєї наставниці:

— А далі мені що робити, Манюню?

— Тобі треба просто показатися там.

Манюня взяла стару сукню й понюхала. Віддала її назад. Підняла слабкі руки над головою.

— Давай, застібни, — сказала вона, — і сповісти владі.

*

Бруківкою до Допільського мосту прямувала ціла шеренга кін-полісії.

З того боку річки долинали кпини піщаних пайкі.

Логан спостерігав і слухав з боку доків, від Забав. На якийсь час затримався перед собачими боями. Підморгнув старому букмекерові — афганцю з Висоток.

Пара бультер’єрів зійшлася у двобої, могутні мускулясті шиї напружилися, шерсть на загривку стояла дибки, пащі зчепилися, юшила кров.

— На когось ставите, містере Г.?

Логан уважно придивився до псів, важко опустивши підборіддя на долоню.

— Все одно два пенси на себе, — сказав він.

*

Димопільський завулок, вихід у дюни:

Підбиті залізом підбори на гладкій бруківці.

Двоє юнаків поволі обходять один одного.

Кожен тримає шкелп і просувається повільно, обережно.

Клац-клац, тупцяють підбори… клац… клац… клац… але повільно.

Їх просякає жовч і трутизна.

Жовч ревнощів.

Трутизна страху.

Вони обходять один одного.

А тоді випад…

Фінт…

Спотикається…

Відновлює рівновагу.

Вони кружляють.

Випад.

Фінт.

Леза шкелпів лищать у місячному сяйві й розтинають імлу.

Вони кружляють.

Вовчик-хлопчик і Далекозор.

Вони кружляють.

Ані кпинів, ані лайки, ані проклять.

Просто випад.

Фінт.

Спіткнувся.

Випростався.

Вони кружляють.

Вони кидаються.

Клинки тнуть повітря.

*

Кожного Серпневого ярмарку наставала серед ночі така мить, коли погань брала гору.

Годинник перед Жовтим домом пробив дев’ять разів, потім десять, потім одинадцять, і повітря прошило зло — різке, недобре, як убивчий крик мартинів.

Надмір мускату скисав у тельбухах.

Дим від зілля потемнів.

Дурман-люльки тільки накручували, а не помагали розслабитися.

Малолітня наволоч стискала кулаки в тугі вузли, а хвойди їх під’юджували.

— І ти, тіпа, тіки підмахуватимеш?

…по всіх завулках, і на березі, і вздовж зміїного вигину вулиці де Валери, й по обидва боки мосту спалахували сутички.

Порядні й боягузливі втікали — вулиці Нового міста давали шлях до відступу.

А решта кидалася в бій, як дикуни.

І цього року погань, за задумом, мусила запанувати за певною схемою — допільські бунти були старанно зрежисовані.

Швидко загоралися.

Здоровань Дом Ґлісон і Старигань Менніон спостерігали за бунтом із вдалої спостережної точки — гарячої ванни на даху закладу Еда «Хапка» Ленігана.

Під рукою в них було і звірозілля, і дурман-люльки, та ще й належна кількість хвойд напоготові.

Коли бійки швидко переросли в загальне побоїще, двоє чоловіків зітхнуло від розпачу та щастя.

На головній вулиці лава піщаних пайкі протистояла масовому наступу кін-полісії.

Кін-полісія пробивалася до того краю Дополя, що примикав до дюн, аби обшукати там усі заклади, ось тільки пайкі тримали кордон.

Димопільські гуляки переметнулися з розваг на насильство, і до протистояння між полісією і пайкі стали долучатися випадкові учасники. Там око виб’ють, тут вухо відкусять, тут пащу порвуть.

— І когось іще дивує, — спитав Старигань, — що в цього місця така погана слава?

Так, і вітровій знову заговорив у серпневу ніч, і свіжі орди піщаних пайкі сипонули з дюн і стали до лав своїх побратимів, вбрані у заячі шкурки, тавровані розпеченим залізом просто з горнила — абстрактні символи пайківського культу викарбувані на грудях, — і змахнули кинджалами, і занесли ланцюги, а тоді Димопільський міст перейшла полісейська підмога, і всі зауважили, що ті цмулять віскі і мускат із міхів, і звірозілля сьорбають, і завивають ритуальні співи полісейських братств, і стають лицем у лице з піщаними пайкі, рівними їм за числом, а за шалом і поготів.

— Я тобі от шо скажу, — озвався Старигань, — цей дощ надовго.

Здоровань Дом тим часом примостив собі на коліна хвойду і ніжно-ніжно розчісував їй волосся гребінцем із перловою інкрустацією на ручці, і її очі затягла пелена навіяної дурманом романтики.

— Обидві сторони добряче постраждають, містере Менніоне.

— Так, — сказав Старигань, — так Гартнетт і замислив.

*

Ґант побачив, як вона переходить 98-му площу.

Він рушив за нею.

Вона звернула спершу в один завулок, потім в інший, і озирнулась, і побачила його, але не спинилася.

— Маку!

Він провів її поглядом. Він дав їй зникнути в пітьмі за різким поворотом. Пробурмотів собі під ніс:

— Тільки не повертайся до нього.

*

— Місто злотне бла-аженним хай втіху несе, / Там, де зо-орі немов самоцвіти в вінце-еві…

*

Мандрівка Принца Гладуна Далекозора у смерть видалася прегарна. Він плив над хмарами і над дюнами, а під ним востаннє розігрувалася велична картина.

Ось місто дощу і вітру, де люто періщать зорі, а кут світла постійно змінюється і перетворюється, а ось безкрая рівнина боліт, і вогні міста Боуган теж, і вони горіли вночі Серпневого ярмарку.

*

Вовчик Станнерс сидів на кам’яних сходах, витесаних у березі річки, й обома руками затискав рану в животі, й заплющив очі, й піт виступив у нього на чолі, й бушував у Дополі неподалік бунт.

Він слухав недобрий чорний голос боуганських хвиль, що його кликали.

*

Здоровань Дом відкрив нову пляшку звірозілля й підпалив товсту самокрутку першокласної пустківської трави, добутої з самої рези пайкі.

Він примружився, щоб сфокусуватися на переміщенні бунтів:

Наступ пайкі спіткнувся об дзьоб закону, а лють пайкі підмочила рішучість полісії.

І, варто сказати, життя згасали, але життєві показники, щойно впавши, знову приходили в норму, тільки під нескінченною рівниною Пустки, під сирою землею, серед коренів і ходів підземного боуганського світу, де шелестять дивні мохи і бродять чорні пси.

Бо так є.

Тим часом:

Старигань Менніон кивнув у напрямку Димопільського мосту:

— Бачиш?

Здоровань Дом бачив.

— Дівчинка-вбивця, — сказав він.

Дженні Цзинь безжурно спостерігала за бунтом з високої арки мосту й випускала кільця диму випнутими губками.

*

Логан знав, що хлопець намотує навколо нього кола.

На корабельні він відчув за спиною рух.

Він терпляче зітхнув.

Він звернув за склади і слизнув у тінь, щоб зачекати.

З’явився малий Кантіллон.

Логан безгучно вийшов із тіні, прудкий, як горностай, затиснув горло хлопчака передпліччям, вихопив у нього з-за пояса шкелп, увігнав у серце, прошепотів йому слова, яких не можна повторювати, і став слухати, як юне життя полишає тіло.

Відчув, як це життя перевалюється в пітьму, але задоволення від цього не дістав.

Відпустив тіло, дав йому впасти просто серед брудних складів, і на мить зачудувався, які ж безмежно тупі завмерлі риси малого.

Цибатий не став би ганьбити свій ритуальний кинджал такою негідною кров’ю.

Він рушив далі. У Логані наростала втома. Він знав, що і його шлях теж добігає кінця, а з ним — і слава. Доки він блукав у квітневому дурмані, питання спадкоємності вирішили без нього. Лишається йому тільки втіха доторку Маку, та й то не напевно.

Він скерував носаки до кафе «Альядос».

*

— Як ви думаєте, як це все закінчиться, містере Менніоне?

— Паршиво закінчиться, Доме.

*

У дешевому борделі Сліпої Нори Ґант поставив стару семидюймову платівку на патефон, і мелодія, щойно залунавши, відгукнулася в його підошвах, і він пустився сам танцювати ска, а беззубі хвойди на обшарпаних старих диванах посміхалися і хрипко підспівували, Нора відбивала ритм, а Ґант танцював повільно, тримався тихо, і гордо, і цілком тверезо.

*

У кафе «Альядос» було порожньо, як не рахувати дівчини за баром, і Логан вмостився чекати на високому табуреті.

Пив він «Джона Джеймсона».

На порозі півночі зіслизнув з табурета, підійшов до музичного автомата, вибрав повільну стару мелодію каліпсо з утраченого часу.

Цю вона знає.

Він знову сів коло бару, і, коли заграла стара музика, спробував непевною рукою пригладити волосся.

І рівно опівночі в ніч Серпневого ярмарку зрізані жовті квіти у вазі на шинквасі в «Альядосі» затремтіли, коли бічні двері прочинилися, і знову завмерли, коли ті зачинилися, і він тихо крутнувся на табуреті.

— Ну, — сказала вона.

У різких лініях її обличчя викарбувалося дев’яносто боуганських ярмарків, і він уже змирився зі своєю долею.

— Манюню, — привітався він.

*

Ніч старіла, і місто стихало уздовж неї, і поклик крові вабив молодь до річки. У її водах виблискував голий півмісяць, і ми трепетали в такт серпневого пульсу Боугана.

На кам’яних сходах уздовж берега молодь ніжилася парочками і стискала одне одного в обіймах. Їхні вуста промовляли слова — обіцянки та клятви, — і річкове повітря підхоплювало їх і змішувало зі словами буркотливих мертвих. Вони спліталися у єдиний голос, і цей голос якимсь дивом мав прикмети тиші, адже заглушав усе інше й заворожував.

Погань здіймалася від води, як солодкий-пресолодкий туман.

Зелена ящірка вислизнула з тріщини у сходах, перелізла гору плоті й поживилася кров’ю, що вже засихала на рані у животі мертвого хлопчика з очима, як у дрозда.

Здійнявся вітровій, посунув фронт хмар, з імли проступили дахи — місто знов утверджувало свою присутність, — і тепер міські вогні пливли водою. Вода перегукувалась із зеленими водоростями й кам’яними берегами річки. Ми слухали — заворожені, — як вона плине крізь місто Боуган, як тече до незримого моря, як море тягне її до себе.

Засяг літа скорочувався; ми ось-ось побачимо, що принесе осінь, а там і зима. Але місто дозволило часу сповільнитися, бодай на одну ніч, і послало молодь до річки.

*

Перші потуги світла заливають інавгурацію:

Дженні Цзинь без сідла їде верхи на паломіно[26] з Великої Пустки уздовж річки Боуган.

По обидва боки її коня, що його ребра повільно здіймаються у вохристій світанковій імлі, несе почесну варту з півдесятка диких дівчат із перев’язями для кинджалів, чоботами із залізними носаками, білими вініловими куртками на блискавці й чорними сатиновими шортиками — а над річкою раннього ранку, як завжди, бушують місцеві мартини.

Птаха з шаленими очима й чорною спиною шугнула до дівчинки-вбивці Цзинь, але та тільки підвела погляд і так люто поглянула на неї, що мартин сахнувся, відвернувся й помчав униз за течією.

Дженні знущально закричала йому вслід:

— Ммваааоорк!

І всі дівчата розсміялися.

Процесія просувалася, і пси, припнуті в купецьких дворах уздовж річки, відступали в холодні ранкові тіні і трепетали від жаху.

У повітрі, де шал змішувався з жалібним скімленням псів і благанням, Дженні вперше відчула смак нового життя

рівним кроком їдучи до свого злету — і поштовх страху відчула також, січете

вишукуючи в очах свого почту знайоме жовте сяйво, ясний проблиск амбіції

і в небі, що з кожною миттю яснішало, вона побачила, як повільно гасне мерехтіння втраченого часу.

КІНЕЦЬ

Про автора

Кевін Баррі — відомий сучасний ірландський письменник, автор оповідань та романів, за один із яких — «Місто Боуган» — був відзначений Дублінською літературною премією, обійшовши таких авторів, як Харукі Муракамі та Мішель Уельбек. Лауреат численних інших премій, зокрема і Літературної премії Європейського Союзу за 2012 рік. Сміливий творець нових форм у літературі. Багато мандрував, працював позаштатним журналістом, мешкав в автокаравані, обживав казарми колишньої Королівської ірландської поліції, врешті осів у Дубліні через, як сам каже, труднощі з перевезенням великої кількості книжок під час переселення.

Про перекладача

Ярослава Стріха (народилася 1988 року) — перекладачка і літературознавиця. Навчалася у Києво-Могилянській академії та Гарвардському університеті (PhD від кафедри слов’янських мов і літератур, 2017).

Опубліковані переклади: «Життя за життям», «Руїни бога» і «За лаштунками в музеї» (Best Book Award Львівського форуму видавців 2018 року) Кейт Аткінсон; «Євреї та слова» Амоса Оза й Фанії Оз-Зальцберґер; «Нечуваний Нечуй» Максима Тарнавського; «Історія Речі Посполитої як історія багатьох народів, 1505–1795» Анджея Сулими-Камінського; «Вартові» Алана Мура й Дейва Ґіббонса; «Метафори і пам’ять» Синтії Озік; «Багряна королева» і «Скляний меч» Вікторії Авеярд та ін.

Інформація видавця

Зміст

Олівії Сміт • 5

ЧАСТИНА 1. ЖОВТЕНЬ • 7

Природа розладу • 9

Повернення Ґанта • 19

Шлюб • 28

Зібрання у Висотках • 33

Прохатарі в «Альядосі» • 39

Рандеву у Великій Пустці • 51

Втрачений час: романтика • 61

Ніч на Пустці • 67

Манюня • 76

Димопільською говіркою • 82

Лист Ґанта до Маку • 89

Хто тут верховодить? • 93

ЧАСТИНА 2. ГРУДЕНЬ • 101

Вид із Манюниного бастіону • 103

98 сходинок • 110

Чорний крабовий суп • 119

Вовчик: його союзи • 126

Найкоротший день • 134

Незгасне світло • 149

Логан і Мудак зустрічаються з піщаними пайкі • 152

Інтер'єри Бовісти • 160

Кровна помста • 167

Записка, яку Маку залишила Логанові • 172

Темна кімната • 173

22 грудня, 12:01 ранку, Боуганський муніципалітет • 178

ЧАСТИНА 3. КВІТЕНЬ • 185

Вавилонський монтаж • 187

Тягар • 198

Кіноспілка боуганської історії та старожитностей • 203

Вид із п'ятдесятки • 206

Димопільські інтриги • 210

Дзьоб правосуддя • 216

Всі наші вчорашні дні • 222

Вовчик чекає • 230

Дженні Цзинь, суперзірка • 235

Спадкоємність • 237

На Прирічному бульварі • 241

Дилема Маку • 248

Дурман-байки • 250

Любов Тятка • 253

Логанів лист до Маку • 258

Пізній вечір «У Томмі» • 260

ЧАСТИНА 4. У НІЧ СЕРПНЕВОГО ЯРМАРКУ • 269

Примітки • 312

Про перекладача • 317

УДК 821.111–312.9(417)“20”

К33

БАРРІ, КЕВІН. МІСТО БОУГАН: Роман / З англійської переклала Ярослава Стріха. — Львів: Видавництво «Астролябія», 2019. — 320 с.

За підтримки програми Європейського Союзу «Креативна Європа»

Проект реалізується за підтримки Європейської Комісії. Публікація відображає лише погляди автора, і Комісія не несе відповідальності за будь-яке використання інформації, що в ній міститься.

Видання дофінансоване Львівською обласною державною адміністрацією та Львівською обласною радою

Видання опубліковане за домовленістю з C+W Agency та The Van Lear Agency LLC

Український переклад, редагування і дизайн

© Видавництво «Астролябія» 2019

Copyright © Kevin Barry 2011

ISBN 978-617-664-128-5

Літературно-художнє видання

КЕВІН БАРРІ

МІСТО БОУГАН

РОМАН

З англійської переклала Ярослава Стріха.

Перекладено за виданням: Barry; Kevin. City of Bohane. — London: Jonathan Cape, 2011. — 278 p.

Підписано до друку 08.10.2018. Формат 84x100 1/32

Папір офсетний. Гарнітура «Minion Pro»

Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 16,80.

Видавництво «Астролябія», ТзОВ

а/с 66, Львів 79000 Україна

Тел.: + 38032 243 56 72, факс: + 38032 276 23 00

Моб. тел.: + 38050 431 54 64

Ел. пошта: info@astrolabium.com.ua

Web-сторінка: http://www.astrolabium.com.ua

Свідоцтво про внесення до державного реєстру видавців ДК № 967 від 27.06.2002 року

Віддруковано на ПП «ЮНІСОФТ»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 Б. Замовлення № 260/11.

Barry, Kevin. City of Bohane: A Novel / Translated from English into Ukrainian by laroslava Strikha. — Lviv: Astrolabe Publishing, 2019. — 320 p. [Ukrainian language edition]

2053, the post-apocalyptic West Ireland. Logan Hartnett, the charismatic leader of the Hartnett Fancy gang, has ruled the city of Bohane for many a year, and doesn't intend to let go of power anytime soon. There are challenges though: his long-time rival returns to the city after long exile, a competing gang from the destitute Rises in the north begins to beat war drums, and his own subordinates have started to scheme. Will he manage to retain his power, or at the least to keep his head on his shoulders? And does the city of Bohane, enamoured with the lost time and divided between several clans, have a future?

ISBN 978-617-664-128-5

Літературна премія Європейського Союзу 2012 року

Міжнародна Дублінська літературна премія 2013 року

Сюжети і персонажі — з «Шаленого Макса» і «Банд Нью-Йорка», а також із балад Боба Ділана і Тома Вейтса, атмосфера — від Серджо Леоне і Тарантіно чи полотен Джека Єйтса, динаміка — від «Дротів» та Кормака Мак-Карті… Захопливе творіння.

Айріш Таймс

Найкращий роман, який дала Ірландія з часів «Улісса».

Ірвін Велш

Виявлена та виправлена верстальником помилка набору:

с. 310: Здійнявся вітровій, [посупув] => посунув фронт хмар, з імли проступили дахи <…>

Примітки

1

Еймон де Валера (1882–1975) — ірландський республіканський політичний діяч XX століття, один із творців незалежної Ірландії, прем’єр-міністр у 1957–1959 роках, президент у 1959–1973 роках. У нинішній Ірландії його іменем зазвичай названа одна з центральних вулиць кожного міста.

2

Святий Франциск Ксав’єр (1506–1552) — католицький святий і чудотворець, один із засновників Єзуїтського ордену, місіонер Римо-Католицької Церкви в Індії і країнах Східної Азії, приніс християнство до Японії. Походив з Іспанії, яку в давнину з Ірландією пов’язувала спільна боротьба проти Британії.

3

Тут і далі поетичні фрагменти в перекладі Максима Стріхи.

4

Пайкі — зневажлива назва ірландських мандрівників, пейві, кочової етнічної групи, що мешкає здебільшого в Ірландії.

5

Saudade — у португальській культурі стан ностальгійної туги, що завдяки великій португальськомовній діаспорі, передовсім у Північній і Південній Америці та Західній Європі, в другій половині XX ст. почав асоціюватися з сумом за втраченою батьківщиною чи близькими. Цьому переживанню відповідає музично-пісенний стиль фадо.

6

Каліпсо — африкансько-карибський музичний стиль та культивований його прихильниками відповідний стиль одягу та зачісок, що постав на Тринідаді і Тобаго у середині XIX ст., поширився на цілий Карибський регіон до середини XX ст. і врешті здобув популярність у західних країнах.

7

Фадо — стиль традиційної португальської музики, вперше зафіксований у Лісабоні на початку XIX століття. Йому властива журлива тональність, відчуття ностальгії та меланхолії.

8

Ту-степ — парний танок, який танцюють зазвичай під музику кантрі.

9

Теб Гантер (1931–2018) — американський актор, співак і кінопродюсер. До найвідоміших його фільмів належать «Чортові янкі» (1958) і «Пагорби горять» (1956), де знявся разом із Наталі Вуд. Агенти підтримували легенду про роман Гантера з Наталі Вуд, щоб приховати гомосексуальність актора.

10

Наталі Вуд (1938–1981) — американська акторка. До найвідоміших її фільмів належать «Бунтар без причини» 1955 року (номінована на Оскар за найкращу жіночу роль другого плану) і «Вестсайдська історія» 1961 року.

11

Фернандо Ламас (1915–1982) — американський актор аргентинського походження, що з’являвся переважно в романтичних ролях («Багаті, молоді та красиві» 1951 р., «Весела вдова» 1952 р. тощо).

12

Юл Бріннер (1920–1985) — американський актор російського походження. До найвідоміших його фільмів належать мюзикл «Король і я» 1956 року, що приніс йому Оскар за найкращу чоловічу роль (театральна версія мюзиклу на той час уже принесла акторові дві нагороди «Тоні»), «Десять заповідей» 1956 року і «Чудова сімка» 1960 року.

13

Зут — чоловічий костюм із високими широкими штанами та довгим пальто з широкими плечима. Цей стиль був популярний у 1940-х серед латиноамериканських, афроамериканських та італійських громад у США.

14

«Кромбі» — заснований 1805 року дім мод, що дав назву класичному англійському однобортному пальті.

15

Поркпай — тип крисатого капелюха, який популяризував актор німого кіно Бастер Кітон. Розквіт популярності цієї моделі припадає на роки Великої депресії.

16

Йоль — давнє свято германських народів, пов’язане з зимовим сонцестоянням і прославленням бога Одіна, почасти інтегроване до християнської обрядовості у вигляді Дванадцяти днів Різдва.

17

Йдеться про День св. Патріка (відзначають 17 березня, у день смерті св. Патріка — покровителя Ірландії) — святкують як національний день Ірландії, часто з бучними парадами. Варіант «Педді» походить від зневажливого означення, яке британці дали ірландцям.

18

Лейка — німецький фотоапарат виробництва компанії Leica Camera, однієї з перших великих виробників фототехніки.

19

Ска — музичний стиль, що виник на Ямайці наприкінці 1950-х років внаслідок поєднання каліпсо, американського джазу і ритм-енд-блюзу; попередник реґґі.

20

Діджеріду — традиційний духовий інструмент аборигенів Австралії, труба завдовжки 1–3 метри, зазвичай виготовлена зі стовбура евкаліпту.

21

Фенії — члени Ірландського революційного та Феніанського братств, які боролися за незалежність Ірландії у другій половині XIX — на початку XX ст.

22

Дабстеп — жанр електронної танцювальної музики, що виник у Південному Лондоні наприкінці 1990-х під впливом реґґі, ту-степу і традиційної музики Ямайки.

23

Троянські платівки — платівки британської звукозаписувальної компанії Trojan Records (заснована 1967 року), що спеціалізувалася на музиці Ямайки.

24

Грайнд — парний танець, під час якого партнерка треться сідницею об пах партнера.

25

Шафл — рейвовий і клубний танець, що виник у Мельбурні у 1990-ті на основі осучаснених джазових рухів, адаптованих до електронної музики.

26

Паломіно — коні яскравої золотистої масті з білуватою гривою і хвостом, яких через упізнаване забарвлення часто використовували у парадах і кіно (особливо у 1950-1960-ті).