Стівен Кінг, Річард Чізмар

Пульт Ґвенді

1

З міста Касл-Рок до «Касл-В’ю» ведуть три шляхи: 117 траса, Плезент-роуд і Сходи самогубців. Щодня цього літа — так, навіть у неділю — дванадцятирічна Ґвенді Пітерсон підіймається цими сходами, які тримаються на міцних (хоч уже й іржавих від часу) ґвинтах і зміяться вгору вздовж урвища. Перші сто сходинок вона проходить спокійним кроком, дріботить по наступних ста, а останні сто п’ять змушує себе пробігти, скрутившись, як каже її тато, у три погибелі. Нагорі вона схиляється, розпашіла, обперши руки об коліна, на щоки поналипали пропітнілі пасма волосся (під час цього останнього відрізку її хвостик постійно розкуйовджується, як би туго вона його не зав’язувала), відсапується, ніби старий тягловий кінь. Хоча деякі покращення все ж відбулися. Випроставшись і дивлячись униз уздовж тіла, вона вже бачить кінчики своїх кросівок. Ще в червні, в останній день навчання, на який також припав її останній день у касл-рокській початковій школі, це їй не вдавалося.

Пропітніла сорочка прилипла до тіла, але, у цілому, почувається вона доволі добре. У червні, щоразу, як вона досягала вершини, їй здавалося, що от-от помре від серцевого нападу. Поблизу чутно викрики дітлахів на ігровому майданчику. Трохи оддалік лунає цокання від удару алюмінієвою биткою по бейсбольному м’ячу; там хлопці зі Старшої ліги тренуються до благодійного матчу на День праці.

Вона витирає окуляри хустинкою, яку саме з цією метою тримає в кишені сорочки, коли її хтось кличе:

— Агов, дівчинко! Ходи-но сюди на хвильку. Нам з тобою треба побалакати.

Ґвенді вдягає окуляри — і розмитий світ знову набуває чіткості. У затінку на лаві, обіч гравійної доріжки, яка веде від сходів до парку культури й відпочинку «Касл-В’ю», сидить чоловік у чорних джинсах, чорному піджаку, ніби від костюма, і білій сорочці, розщібненій на верхній ґудзик. На голові в нього маленький охайний чорний капелюх. Ще настане час, коли Ґвенді снитимуться жахіття про той капелюх.

Цього тижня чоловік сидів тут на лавці щодня, завжди читаючи одну й ту ж книжку («Веселка тяжіння»[1] — товста і вкрай складна з вигляду), але до сьогодні нічого їй не казав. Ґвенді сторожко розглядає його.

— Мені не можна розмовляти з незнайомцями.

— Це чудова порада.

На вигляд він одного віку з її татом, мабуть, десь тридцяти восьми років чи щось таке, і не видається лихим. Щоправда, те, що спекотного серпневого ранку він сидить одягнений у чорний піджак, уже робить його, на розсуд Ґвенді, потенційним диваком.

— Мабуть, це мама дала її тобі.

— Тато, — каже Ґвенді.

Аби дістатися до майданчика, треба пройти повз незнайомця, і якщо він дійсно дивак, то може спробувати схопити її, та це дівчину не турбує. Зрештою, надворі білий день, поряд ігровий майданчик, де вдосталь людей, тож її почують.

— У такому разі, — каже чоловік у чорному піджаку, — дозволь представитись. Я Річард Ферріс. А ти…

Вона вагається, тоді задумується, яка з того шкода?

— Ґвенді Пітерсон.

— Ну от. Ось ми й знайомі.

Ґвенді хитає головою.

— Імена — це ще не знайомство.

Він закидає голову і сміється. Цей сміх абсолютно чарівний у своєму щирому прояві доброго гумору, і Ґвенді не може не усміхнутися. Хоча все ще й тримає дистанцію.

Він наводить на неї палець, ніби пістолет: пух.

— Це гарно. Ти молодець, Ґвенді. І раз ми вже почали, то що це в тебе за ім’я?

— Комбінація. Тато хотів, щоб було Ґвендоліна — так звали його бабусю, — а мама хотіла Венді, як у «Пітері Пені». Тож вони зійшлися на такому. А у вас зараз відпустка, містере Ферріс?

Бо все скидається на те; зрештою, вони ж бо в Мейні, а Мейн величає себе Столицею відпусток. Це пишуть навіть на номерних знаках.

— Можна сказати й так. Я подорожую то тут, то там. Цього тижня в Мічигані, наступного — у Флориді, а тоді, може, заскочу на Коні-Айленд[2] на редхот[3] і поїздку на «Циклоні».[4] Я з тих, кого можна назвати бродягою, і Америка — мій терéн. Приглядаю за певними людьми і час від часу навідую їх знову, щоб подивитись, як у них справи.

«Клац», — стукає битка десь із-поза майданчика і чуються оплески.

— Що ж, було приємно побалакати з вами, містере Ферріс, але мені справді треба йти…

— Побудь ще трохи. Розумієш, ти одна з тих, за ким я зовсім віднедавна приглядаю.

Це мало б прозвучати лиховісно (так воно і є, зрештою), та він усе ще посміхається навздогін до свого сміху, його погляд жвавий, і якщо він і справді якийсь Збоченець Честер,[5] то гарно приховує це. Як це роблять найвправніші з них, припускає вона. Заходь у мою хатинку, сказав павук до мухи.[6]

— У мене є теорія щодо вас, міс Ґвенді Пітерсон. Сформована, як і всі найкращі теорії, після ретельних спостережень. Хочете почути її?

— Мабуть, так.

— Я помітив, що ти трішки повненька.

Напевно, він бачить, як вона напружилась від цих слів, бо здіймає руку і хитає головою, ніби кажучи «не так швидко».

— Можливо, ти навіть вважаєш себе товстою, бо ж дівчата й жінки в нашій країні мають дивні думки щодо свого вигляду. ЗМІ… Ти знаєш, що значить «ЗМІ»?

— Авжеж. Газети, телевізор, «Тайм» і «Ньюзвік».

— Саме так. Отже. ЗМІ кажуть: «Дівчата, жінки, ви можете стати ким забажаєте в цьому чудесному новому світі рівності, за умови, що, випроставшись, можете бачити кінчики пальців своїх ніг».

«Він точно спостерігав за мною, — думає Ґвенді, — я ж бо роблю це щодня, діставшись до вершини».

Вона шаріється. Не може нічого вдіяти з цим, але барва — лише ззовні. Усередині ж у ній вирує виклик. Це саме те, що змусило її поставити на перше місце пробіжку сходами. Це і Френкі Стоун.

— Моя теорія полягає в тому, що хтось дражнив тебе через твою вагу, або через те, як ти виглядаєш, або і те, й інше, і ти вирішила показати їм. Близько? Може, не точно в яблучко, зате ж у мішень влучив?

Може, тому, що це незнайомець, їй напрочуд легко було розповісти йому те, у чому не зізнавалася ще жодному з батьків. Чи, може, це через його сині очі, допитливі й цікаві, але без злостивості в них — принаймні такої, яку можна помітити.

— Один хлопець у школі, Френкі Стоун, почав називати мене Ґуд’їр. Ну знаєте, як…

— Як дирижабль. Так, я знаю дирижаблі «Ґуд’їр».

— Ага. Френкі — смердючка.

Вона вже думає розповісти чоловіку про те, як Френкі набундючено походжає по майданчику, приказуючи: «Френкі Стоун — крутий пацан! Хуєм розбиває жбан!», але вирішує не робити цього.

— Інші хлопці також почали називати мене так, а потім і кілька дівчат підхопили. Не мої подруги, інші. Це було в шостому класі. Наступного місяця починається середня школа, і… ну…

— Ти вирішила, що не дозволиш цьому прізвиську переслідувати тебе там, — каже містер Річард Ферріс. — Розумію. А ще, між іншим, ти підростеш.

Він оглядає її згори донизу, але так, що їй від того геть не моторошно. Якось радше по-науковому.

— Гадаю, ти вимахаєш десь до п’яти футів і десяти-одинадцяти дюймів,[7] поки виростеш. Будеш висока, як для дівчини.

— Уже почала, — каже Ґвенді, — але не хочу чекати до того часу.

— Усе майже так, як я й думав, — каже Ферріс. — Не чекай, не сцикай і не ний, бери й роби. Атакуй у лоб. Це варте захоплення. Саме тому я й хотів познайомитись.

— Було приємно побалакати з вами, містере Ферріс, але мушу йти.

— Ні. Тобі треба ще побути тут.

Він більше не всміхається. Його обличчя суворе, а сині очі ніби посіріли. Капелюх відкидає тонку смужку тіні на його чоло, ніби татуювання.

— У мене для тебе дещо є. Подарунок. Бо ти особлива.

— Я не беру нічого від незнайомців, — каже Ґвенді.

Зараз їй уже трошки лячно. Може, навіть більше, ніж трошки.

— Імена — це ще не знайомство, тут я з тобою згоден. Але ж ми не незнайомці: ти і я. Я знаю тебе і знаю, що річ, яка є в мене, була зроблена для когось такого, як ти. Для того, хто молодий і міцно стоїть на ногах. Я відчув тебе, Ґвенді, ще задовго до того, як побачив. І ось ти прийшла, — він тягнеться до краю лавки і плескає по ньому. — Ходи, сядь біля мене.

Ґвенді підходить до лавки, почуваючись, ніби дівчинка у сні.

— Ви… містере Ферріс, ви хочете скривдити мене?

Він усміхається.

— Схопити тебе? Затягнути в кущі і, можливо, зробити з тобою якусь гидоту?

Він вказує пальцем через доріжку і на сорок з чимось футів далі по ній. Там, на гірках, гойдалках і рукоходах бавляться дві-три дюжини дітлахів у футболках касл-рокського денного табору, а за ними наглядають четверо вихователів.

— Не думаю, що в мене щось вийде, а ти? Та й до того ж маленькі дівчатка не цікавлять мене в сексуальному плані. Як правило, вони взагалі мене не цікавлять, але, як я вже й казав — чи принаймні натякнув, — ти інакша. А зараз сідай.

Вона сідає. Піт, що вкрив усе її тіло, охолонув. Їй спадає на думку, що, попри всі ці невимушені балачки, він зараз спробує поцілувати її, і байдуже йому до дітей на майданчику та їхніх вихователів-підлітків. Утім він цього не робить. Сягає попід лавку і дістає брезентову торбину, затягнуту шнурком. Відкриває її й видобуває звідти красиву коробку з червоного дерева, яка виблискує таким насиченим коричневим кольором, що дівчинка бачить крихітні червонясті відблиски глибоко в оздобленні. Коробка десь п’ятнадцяти дюймів завдовжки, мабуть, із фут завширшки і вполовину заввишки. Вона відразу хоче її, і не лише тому, що це красива річ. Вона хоче її, бо вона належить їй. Це ніби щось дуже цінне, дуже любе й загублене так давно, що вже й майже забулося, але зараз його знову знайшли. Ніби вона володіла цією річчю в іншому житті, коли була принцесою, чи щось таке.

— Що це? — тихим голосом питає Ґвенді.

— Кнопковий пульт, — каже він. — Твій кнопковий пульт. Дивись.

Чоловік нахиляється, щоб вона могла побачити маленькі кнопки на поверхні пульта: шість у рядах по дві і ще по одній з кожного боку. Загалом вісім. Серед парних кнопок: світло-зелена і темно-зелена, жовта й помаранчева, синя та фіолетова. Кнопка на одному кінці червона. На іншому — чорна. А ще на кожному кінці пульта знаходиться по маленькому важелю, а посередині — щось схоже на слот.

— Кнопки дуже важко натискати, — каже Ферріс. — Треба робити це великим пальцем і докладати багато сили. І це добре, повір мені. Не дуже гарна ідея помилятися з ними, о ні. Особливо з чорною.

Ґвенді вже й забула, що боялася цього чоловіка. Вона зачарована пультом, і коли незнайомець простягає його, дівчинка бере. Вона очікувала, що він буде важким, бо ж червоне дерево — важкий матеріал, до того ж хто знає, що там усередині — але це не так. Вона може побалансувати ним на рівних пальцях. Ґвенді пробігає пальцем по дзеркальній, дещо опуклій поверхні кнопок, здається, майже відчуваючи, як кольори осяюють її шкіру.

— Чому? Що вони роблять?

— Обговоримо їх пізніше. А зараз зверни увагу на маленькі важелі. Тягнути їх набагато легше, ніж натискати на кнопки, достатньо й мізинчика. Якщо потягнути той, що ліворуч — біля червоної кнопки, — він видасть шоколадну цукерку у вигляді тварини.

— Я не… — починає Ґвенді.

— Ти не береш цукерки від незнайомців, я знаю, — каже Ферріс і підкочує очі так, що вона аж пирхає. — Хіба ми не пройшли це, Ґвенді?

— Я не це хотіла сказати. Я не їм шоколад — ось що я хотіла сказати. Тільки не цього літа. Як я схудну, якщо їстиму солодощі? Повірте, як почну, то вже не зможу спинитись. А шоколад — це найгірше. Я ніби той шокоголік.

— А, але ж у тому й уся чарівність шоколадок, які видає пульт, — каже Річард Ферріс. — Вони маленькі, не більші за желейки, і дуже солодкі… але, з’ївши одну, іншої вже не схочеш. Захочеш пообідати, але без добавки. І солодощів також більше не захочеш. Особливо тих нічних убивць талії.

Ґвенді, котра ще до цього літа завжди полюбляла зробити собі сандвіч з арахісовим маслом і маршмелоу десь так за годинку до сну, знає, про що говорить чоловік. До того ж вона завжди просто вмирає з голоду після ранкових пробіжок.

— Схоже на якийсь чудернацький дієтичний продукт, — каже вона. — Такі штуки, які насичують тебе і від яких пісяєш, як скажений. Моя бабуся якось пробувала таке, і вже за тиждень її вернуло від них.

— Ні. Це просто шоколад. Але чистий. Не як ті батончики з магазину. Ось, спробуй.

Вона обмірковує цю думку, але недовго. Огортає мізинець навколо важеля — він надто маленький, щоб з легкістю вправлятися з ним іншими пальцями, — і тягне. Слот відкривається. Виїжджає вузька дерев’яна підставочка. На ній — шоколадний кролик, не більший за желейку, точно як і казав містер Ферріс.

Вона підіймає його і розглядає вражено й зачудовано.

— Ого. Тільки гляньте на пушок. А вушка! І маленькі, милі оченята.

— Так, — погоджується чоловік. — Прекрасна річ, еге ж? А зараз закидай до рота! Хутко!

Ґвенді так і робить, навіть не задумуючись, і її рот сповнює солодкість. Він має рацію: дівчинка ще ніколи не куштувала шоколадки «Герші», такої ж смачної. Вона навіть не пригадує, щоб колись куштувала будь-що настільки ж смачне. Цей чудовий смак не лише в її роті — він заповнив усю голову. Поки цукерка тане на язиці, маленька підставка заїжджає назад, і слот закривається.

— Смачно? — питає Ферріс.

— М-м-м, — це все, на що вона спроможна.

Якби це були звичайні цукерки, вона б повелася, як пацюк у науковому експерименті, смикаючи за той маленький важіль, допоки він не зламається або ж цукерки не припинять виходити. Але їй більше не хочеться. Та й вона вже не думає, що заходитиме за слаші[8] у снек-бар у дальньому кінці ігрового майданчика. Вона геть не голодна. Вона…

— Ти задоволена? — питає Ферріс.

— Так!

Це саме те слово. Вона ще ніколи не була нічим так задоволена, навіть двоколісним велосипедом, який їй подарували на дев’ятий день народження.

— Добре. Завтра тобі, мабуть, захочеться ще, і якщо так, можеш взяти ще одну, бо в тебе буде пульт. Це твій пульт, принаймні поки що.

— А скільки в ньому шоколадних тваринок?

Замість відповіді, він пропонує їй потягнути важіль з протилежного кінця пульта.

— Він видає інші цукерки?

— Спробуй — і побачиш.

Вона огортає мізинець навколо маленького важеля і тягне за нього. Цього разу, коли зі слоту виїжджає підставка, на ній лежить срібна монета, така велика і блискуча, що їй аж доводиться примружитись через ранкове світло, котре відбивається від тієї. Дівчинка бере її, і підставка заїжджає назад. Монета важка. На ній зображено профіль жінки. На її голові щось на кшталт тіари.[9] Нижче — півколо з зірок, розбите датою: 1891. Угорі — слова E Plurbis Unum.[10]

— Це срібний долар Моргана, — каже їй Ферріс повчальним тоном. — Майже півунції чистого срібла. Створений містером Джорджем Морганом, котрому було лише тридцять років, коли він вигравірував лик Анни Вільямс, шляхетної жінки з Філадельфії, на тому боці, що ми звемо «лицевою» стороною монети. На зворотному боці — американський орел.

— Яка краса, — видихає вона, а потім — з великою неохотою — простягає монету йому.

Ферріс схрещує руки на грудях і хитає головою.

— Вона не моя, Ґвенді. Вона твоя. Усе, що виходить із цього пульта, належить тобі — цукерки і монети, — бо пульт належить тобі. До речі, зараз нумізмати оцінюють такий долар Моргана ледь не у шістсот доларів.

— Я… я не можу взяти його, — каже дівчинка.

Її голос далекий від власних вух. Вона почувається (як і два місяці тому, коли тільки почала бігати Сходами самогубців), ніби ось-ось зомліє.

— Я не зробила нічого, щоб заробити його.

— Але ще зробиш.

Із кишені свого чорного піджака він дістає старомодний кишеньковий годинник. Той вистрілює в очі Ґвенді ще більшою кількістю сонячних промінців, хіба що ці вже золоті, а не срібні. Ферріс піднімає кришку й дивиться на циферблат під нею. Тоді кидає годинник назад до кишені.

— Мій час збігає, тож дивись на кнопки й уважно слухай. Можеш це зробити?

— Т-так.

— Спершу поклади срібний долар до кишені. Він тебе відволікає.

Вона робить, як сказано. Відчуває його стегном, те важкеньке кружальце.

— Скільки у світі континентів, Ґвенді? Знаєш?

— Сім, — каже вона. Вони проходили це у третьому чи в четвертому класі.

— Правильно. Але оскільки Антарктида, зі зрозумілих на те причин, не населена, вона тут не представлена… окрім, звісно, чорної кнопки, але ми ще повернемося до неї.

Одна за одною він починає постукувати по опуклій поверхні кнопок, розташованих у парах.

— Світло-зелена — Азія. Темно-зелена — Африка. Помаранчева — Європа. Жовта — Австралія. Синя — Північна Америка. Фіолетова — Південна Америка. Розумієш, про що я? Пригадуєш?

— Так.

Вона каже це без вагань. Вона завжди мала хорошу пам’ять, але зараз у неї виникає божевільна думка, ніби та чудесна цукерка, яку вона з’їла, ще більше підсилює її зосередженість. Вона не знає, що це все значить, та чи пам’ятає, який колір представляє який континент? Абсолютно.

— А що робить червона?

— Що тільки захочеш, — каже він. — А ти захочеш, власник пульта завжди хоче. Це нормально. Хотіти знати речі й робити речі — у цьому вся суть людського роду. Дослідження, Ґвенді! Це і недуга, і панацея!

«Я вже більше не в Касл-Року, — думає Ґвенді. — Я зайшла в одне з тих місць, про які люблю читати. В Оз, Нарнію чи Гобітон. Цього не може бути».

— Лише запам’ятай, — провадить чоловік, — червона кнопка — єдина, якою можна користуватися більше, ніж один раз.

— А як щодо чорної?

— Вона — усе, — каже Ферріс і встає. — Усе на світі. Велика цяця, як сказав би твій тато.

Вона дивиться на нього отетеріло. Її тато справді так каже.

— Звідки ви знаєте, що мій та…

— Вибач, що перебиваю, це дуже неввічливо, але мені й справі треба йти. Бережи цей пульт. Він дає гостинці, та вони — маленька винагорода за відповідальність. І будь обачна. Якщо твої батьки знайдуть його, у них виникнуть питання.

— О Боже, це й так зрозуміло, — каже Ґвенді й видає беззвучний шепітливий смішок. Вона почувається ніби вдареною в живіт. — Містере Ферріс, а чому ви дали його мені? Чому мені?

— У нашому світі, — мовить Ферріс, дивлячись на неї згори, — заховано великі арсенали зброї, яка може знищити все життя на цій планеті на мільйони років уперед. Чоловіки й жінки, що відповідають за неї, щодня ставлять собі те ж саме питання. Я спинився на тобі, бо ти — найкращий вибір у цьому місці й у цей час. Бережи пульт. Раджу зробити так, щоб його не знайшов ніхто — не лише твої батьки, — бо люди допитливі. Коли вони бачать важіль, то хочуть потягнути за нього. А коли бачать кнопку — хочуть натиснути на неї.

— Але що станеться, якщо натиснуть? Що станеться, якщо я натисну?

Річард Ферріс лише посміхається й вирушає до скелі, де стоїть знак: «ОБЕРЕЖНО! ДІТЯМ ДО 10 РОКІВ БЕЗ СУПРОВОДУ ДОРОСЛИХ ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО!» Тоді він розвертається:

— А скажи-но! Чому вони називаються Сходами самогубців, Ґвенді?

— Бо в 1934 році з них стрибнув один чоловік чи щось таке, — каже вона, тримаючи пульт на колінах. — А чотири-п’ять років тому стрибнула жінка. Тато каже, що в міській раді обговорювали, щоб зняти їх, але в раді самі лише республіканці, а республіканці ненавидять зміни. Десь так каже мій тато. Один із них доводив, що сходи є туристичною принадою, як воно, типу, і є насправді, і що одне самогубство на тридцять п’ять з гаком років — це не так уже й жахливо. Він сказав, що якщо це ставатиметься частіше, вони проголосують ще раз.

Містер Ферріс усміхається:

— Маленькі міста! Їх неможливо не любити!

— Я відповіла на ваше питання, тепер ви дайте відповідь на моє! Що станеться, якщо я натисну на котрусь із цих кнопок? Наприклад, що буде, якщо я натисну на ту, що позначає Африку?

І щойно її великий палець торкається темно-зеленої кнопки, вона відчуває спокусу — не сильну, але відчутну — натиснути й перевірити самій.

Його посмішка перетворюється на оскал. Не надто приємний, на думку Ґвенді Пітерсон.

— Для чого питати те, що й так знаєш?

Перш ніж вона може сказати бодай слово, він уже рушив сходами донизу. Дівчинка деякий час сидить на лавці, тоді встає, підбігає до іржавого залізного сходового маршу й дивиться вниз. Хоча й у містера Ферріса не було достатньо часу, щоб зійти до самого низу — бодай наблизитись — від нього не лишилось і сліду. Чи то пак майже. На півшляху нижче, десь за сто п’ятдесят залізних сходинок, лежить його маленький охайний капелюх — чи то покинутий, чи то здутий вітром.

Вона повертається на лавку і кладе пульт — свій пульт — у брезентову торбину з затяжками, тоді спускається сходами, увесь шлях тримаючись за поручень. Дійшовши до маленького круглого капелюха, думає підняти його, та натомість відфутболює вбік, дивлячись, як він падає, перевертаючись у повітрі, і приземляється в бур’янах. Коли вона повертається туди трохи пізніше того ж дня, його вже немає на місці.

Надворі 22 серпня 1974 року.

.

2

Її мама і тато обоє працюють, тому, коли Ґвенді повертається до маленького будинку в стилі кейп-код[11] на Карбін-стрит, вона там сама. Кладе пульт під ліжко і лишає на якісь десять хвилин, перш ніж усвідомлює, що це погана ідея. Вона підтримує такий-сякий порядок у кімнаті, але мама часом пилососить там і змінює постіль кожного суботнього ранку (обов’язок, який, за її словами, перейде до Ґвенді, коли тій виповниться тринадцять — нічого так подаруночок на день народження). Мамі не можна бачити пульт, бо мами завжди хочуть знати все.

Тоді дівчина думає про горище, але що як батьки таки зважаться очистити його і провести гаражний розпродаж замість самих лише балачок про нього? Те ж саме стосується і комірчини над гаражем. У Ґвенді виникає думка (нова у своїй дорослості, та зрештою приречена перетворитися на нудну правду): секрети — це проблема, можливо, навіть найбільша з усіх проблем. Вони обтяжують розум і займають простір у світі.

Тоді їй пригадується дуб на задньому подвір’ї, з гойдалкою, зробленою з покришки, яку вона вже майже не використовує: у дванадцять років уже надто доросла для таких дитячих забавок. Під плетивом коріння є нора. Колись дівчинка скручувалась у ній, граючись із друзями в хованки. А зараз вона вже надто велика для неї («Гадаю, ти вимахаєш десь до п’яти футів і десяти-одинадцяти дюймів», — сказав їй містер Ферріс), та для пульта — те, що треба, до того ж брезентова торбина захистить його від дощу. А якщо взагалі поллє, треба буде вийти і врятувати його.

Вона ховає його там, рушає до будинку, тоді згадує про срібний долар. Повертається до дерева і кладе його в торбину з пультом.

Ґвенді думає, що батьки, коли повернуться, помітять, що з нею сталося щось дивне, що вона змінилася, але вони не помічають. Вони, як завжди, закутані у власні клопоти — тато у страховій конторі, мама у касл-рокському філіалі «Форд», де працює секретаркою — і, звісно ж, пропускають по кілька склянок. Завжди це роблять. За вечерею Ґвенді їсть по одній порції всього і миє тарілку, але відмовляється від шматка шоколадного торта, який тато приніс додому з касл-рокської пекарні, що по сусідству з його роботою.

— Боже мій, ти що, захворіла? — питає тато.

Ґвенді усміхається.

— Можливо.

Вона певна, що пролежить без сну допізна, роздумуючи про свою зустріч з містером Феррісом і пульт, схований під дубом на задньому подвір’ї, але цього не стається. Вона думає: «Світло-зелений — Азія, темно-зелений — Африка, жовтий — Австралія…» — і на цьому засинає аж до наступного ранку, коли настає пора з’їсти велику миску вівсянки з фруктами, а тоді ще раз подолати Сходи самогубців.

Коли Ґвенді повертається, м’язи ниють, а в животі бурчить. Вона дістає з-під дерева брезентову торбину, виймає пульт і, використовуючи мізинець, тягне за лівий важіль біля червоної кнопки («Що тільки захочеш», — сказав містер Ферріс, коли вона спитала про неї). Слот відкривається, виїжджає підставка. На ній — шоколадна черепашка, маленька, зате ідеальна, її панцир — дивовижна гравійована пластинка. Вона закидає черепашку до рота. Солодкість буяє. Голод зникає, хоча в обідню пору вона з’їсть увесь сандвіч з болонською ковбасою і сиром, який залишила їй мама, плюс трохи салату з французькою заправкою[12] і вип’є велику склянку молока. Ґвенді зиркає на залишок торта в пластиковому контейнері. Має добрий вигляд, але це лише розумова оцінка. Вона відчула б те саме, дивлячись на кльовий розворот у дві сторінки в коміксі «Доктор Стрендж», але бажання з’їсти його не виникло б, і торт вона також не хоче їсти.

Того пообіддя вона йде кататися на велосипеді зі своєю подругою Олів, і вони проводять решту дня в Олівиній кімнаті, слухаючи платівки й теревенячи про прийдешній навчальний рік. Перспектива ходити до касл-рокської середньої школи сповнює їх водночас трепетом і захопленням.

Удома, поки не повернулись батьки, Ґвенді знову дістає пульт зі сховку й тягне за Грошовий важіль, як вона охрестила його. Нічого не стається — слот навіть не відкривається. Ну, нічого страшного. Може, через те, що вона єдина дитина і не має суперника, Ґвенді не жадібна. Коли закінчаться маленькі шоколадки, їх бракуватиме більше, ніж срібних доларів. Вона сподівається, що цього поки не станеться, але коли прийде час — о’кей. C’est la vie,[13] як полюбляє приказувати її тато. Або merde se, що означає «лайно трапляється».

Перш ніж повернути пульт на місце, вона дивиться на кнопки й називає континенти, яким вони відповідають. Торкається їх одна по одній. Вони ваблять; їй подобається відчувати, як кожен дотик ніби сповнює її іншим кольором, проте дівчинка тримається якнайдалі від чорної кнопки. Вона страшна. Ну… всі вони страшнуваті, але чорна схожа на якусь велику родимку, спотворену і, можливо, ракову.

У суботу Пітерсони трамбуються в мікроавтобус «Субару» і їдуть у Ярмут навідати татову сестру. Зазвичай Ґвенді подобаються ці візити, бо доньки-близнючки тітки Дотті та дядька Джима майже одного віку з нею, і вони втрьох завжди веселяться разом. Суботніми вечорами зазвичай проходять кінопокази (цього разу це подвійний сеанс в автокінотеатрі «Прайдс корнер»: «Громила і стрибунець» плюс «Викрасти за 60 секунд»), і дівчатка лягають у спальних мішках на землю, теревенячи, коли фільм стає нудним.

Ґвенді весело й цього разу, але її думки постійно повертаються до пульта. А що як хтось його знайде і вкраде? Вона знає: це малоймовірно — грабіжник обмежиться лише будинком і не піде на заднє подвір’я нишпорити попід деревами, але ця думка насідає на її розум. Частково це через відчуття власності: він належить їй. Частково — бажання маленьких шоколадок. Однак більшою мірою це стосується кнопок. Злодій побачить їх, подумає, для чого вони, і натисне. І що ж станеться тоді? Особливо коли він натисне на чорну? Вона вже починає думати про неї як про Ракову кнопку.

Коли мама каже, що хоче поїхати зрання в неділю (мають відбутися збори Жіночої благодійної спілки,[14] а місіс Пітерсон цьогоріч править там за скарбника), Ґвенді заспокоюється. Після приїзду вона перевдягається у старі джинси і йде на заднє подвір’я. Деякий час гойдається на гойдалці, потім удає, наче впустила щось, і стає на одне коліно, ніби шукаючи його. Те, що вона насправді шукає, — це брезентова торбина. Та лежить на своєму місці… але цього не достатньо. Ґвенді крадькома сягає між двох сплетених коренів і обмацує пульт. Одна з кнопок знаходиться прямісінько під першими двома пальцями — вона відчуває її опуклу форму — і швидко відсмикує руку, ніби торкнувшись розжареної конфорки. Усе ж їй уже легше. Принаймні доки на неї не падає тінь.

— Хочеш, покатаю тебе, люба? — питає тато.

— Ні, — каже вона, встаючи й обтрушуючи коліна. — Я вже завелика для цього. Мабуть, піду в дім, подивлюся телевізор.

Він обіймає Ґвенді, підштовхує окуляри їй на носі, тоді куйовдить пальцями біляве волосся, розплутуючи кілька вузликів.

— Ти стаєш така велика, — каже він. — Але назавжди залишишся моєю маленькою дівчинкою. Правда ж, Ґвенні?

— Ще б пак, татусику, — відповідає вона і рушає в дім.

Перш ніж увімкнути телевізор, вона виглядає у двір з вікна над раковиною (для цього їй більше не треба спинатися навшпиньки). Дивиться, як тато штовхає гойдалку. Чекає, чи не стане він часом на коліна, може, з цікавості, що вона там шукала. Чи бачила. Коли натомість він розвертається і прямує до гаража, Ґвенді йде до вітальні, вмикає «Соул трейн»[15] і танцює під музику Марвіна Ґея.[16]

3

У понеділок, коли вона повертається з пробіжки по Сходах самогубців, важіль біля червоної кнопки видає маленьку шоколадну кицьку. Вона смикає за інший важіль, особливо нічого не очікуючи, але слот відкривається, виїжджає підставка, на якій лежить срібний долар 1891 року, без щонайменших слідів чи подряпин з обох боків: це одна з тих монет, які, як вона дізнається згодом, не бували в обігу. Ґвенді хукає на неї, профіль Анни Вілліс Вільямс запріває, тоді знову до блиску відтирає об сорочку давно померлу шляхетну філадельфійську жінку. Тепер у неї є два срібних долари, і якщо містер Ферріс мав рацію щодо їх вартості, цих грошей уже майже достатньо на рік навчання в Університеті Мейну. Як же чудово, що до коледжу ще стільки років, бо ж як дванадцятирічна дитина продасть такі цінні монети? Лишень подумай про питання, які виникнуть через них!

«Лишень подумай про питання, які виникнуть через пульт!»

Вона знову торкається до кнопок, одну по одній, уникаючи жахливої чорної, але цього разу затримуючись на червоній, усе обводячи й обводячи її кінчиком пальця, відчуваючи химерну суміш тривоги та чуттєвого задоволення. Зрештою вона повертає пульт у торбину, ховає її та їде на велосипеді до Олів. Вони готують полуничні турновери під пильним наглядом Олівиної мами, тоді йдуть нагору знову послухати платівки. Відчиняються двері, і входить мама Олів, але не для того, щоб сказати їм зменшити гучність, як очікували дівчата. Ні, вона також хоче потанцювати. Це весело. Вони втрьох витанцьовують і сміються, мов навіжені, а коли Ґвенді повертається додому, вона з’їдає велику вечерю.

Щоправда, без добавки.

4

Касл-рокська середня школа виявляється непоганою. Ґвенді зустрічає своїх старих друзів і заводить нових. Вона помічає, що на неї задивляються хлопці, і це о’кей, адже жоден із них не Френкі Стоун, і ніхто не називає її Ґуд’їром. Завдяки Сходам самогубців це прізвисько відстало від неї.

У жовтні, на свій день народження, вона отримує плакат з Робі Бенсоном, невеличкий телевізор у кімнату (Боже, яка радість) і уроки того, як правильно самій міняти постіль (невесело, але й непогано). Вона записується в команди з сокеру та бігу, де швидко досягає видатних успіхів.

Шоколадки не закінчуються, ще жодного разу не було двох однакових, деталізація завжди приголомшлива. Кожен тиждень-другий трапляється ще й срібний долар, завжди датований 1891 роком. Її пальці все довше й довше затримуються на червоній кнопці, й інколи вона чує, як шепоче сама до себе: «Що тільки захочеш, що тільки захочеш».

Міс Чіліз, молода й симпатична вчителька історії в сьомому класі, де навчається Ґвенді, вирішила робити свої уроки якомога цікавішими. Іноді її спроби нікудишні, але коли-не-коли їй усе шикарно вдається. Перед самими різдвяними канікулами вона оголошує, що їхній перший урок у новому році буде Днем допитливості. Кожен учень має подумати про якусь історичну подію, яка була б йому цікавою, а міс Чіліз спробує задовольнити їхній інтерес. Якщо їй це не вдасться, то залишить це питання класу для обговорення і висування гіпотез.

— Тільки без питань про статеве життя президентів, — каже вона, і на це хлопці аж заливаються від реготу, а дівчата істерично гигочуть.

Коли настає цей день, питання охоплюють широкий спектр. Френкі Стоун хоче дізнатися, чи й справді ацтеки їли людські серця, а Біллі Дей хоче знати, хто зробив статуї на острові Пасхи, та більшість питань у День допитливості в січні 1975 року належать до категорії «а що, якби». А що, якби Південь виграв у Громадянській війні? Що, якби Джордж Вашингтон помер від, скажімо, голоду чи обмороження у Веллі Фордж?[17] Що, якби Гітлер втопився у ванній, коли був ще немовлям?

Коли доходить черга до Ґвенді, вона готова, та все ще трохи нервує.

— Не знаю, чи має це якийсь стосунок до завдання, чи ні, — каже вона, — але, гадаю, тут є якесь історичне… ем…

— Історичне значення? — питає міс Чіліз.

— Так! Воно!

— Добре. Давай його сюди.

— А що, якби у вас була кнопка, особлива магічна кнопка, і якби ви на неї натиснули, то могли б убити когось, чи, може, зробити так, щоб ця людина зникла, чи підірвати будь-яке місце, про яке думаєте? Якої людини ви позбулися б чи яке місце підірвали б?

Зависає благоговійна тиша, поки клас обмірковує цю напрочуд кровожерну ідею, та міс Чіліз супиться.

— Як правило, — каже вона, — стирати людей з лиця землі, убиваючи їх чи роблячи так, щоб вони просто зникли, — дуже погана ідея. Як і підривати будь-яке місце.

Ненсі Ріодан каже:

— А як же Хіросіма і Нагасакі? Тобто підривати їх було погано?

Міс Чіліз виглядає захопленою зненацька.

— Ні, не зовсім, — каже вона, — але лишень подумайте про невинних мирних жителів, які загинули, коли ми бомбардували ті міста. Про жінок і дітей. І немовлят. А потім ще й радіація! Вона вбила ще більше.

— Розумію, — каже Джої Лоуренс, — але мій дід воював проти японців, був на Гуадалканалі й Тараві й каже, що загинуло багато хлопців, з якими він воював там пліч-о-пліч. Каже, диво, що він сам не загинув. Дід стверджує, що коли ми скинули ті бомби, це врятувало нас від потреби вторгнення в Японію, де ми втратили б мільйон людей, якби зробили це.

Про ідею вбити когось (або змусити їх зникнути) якось ніби забули, але Ґвенді не переймається. Вона слухає зосереджено.

— Це дуже хороше зауваження, — каже міс Чіліз. — Діти, а ви як гадаєте? Ви б знищили якесь місце, якби могли це зробити, попри смерті мирних жителів? І якщо так, яке саме місце й чому?

Вони обговорюють це до кінця уроку. Ханой, каже Генрі Дюссо. Вибив би звідти того Хо Ші Міна і закінчив би ту дурну В’єтнамську війну раз і назавжди. Багато хто погоджується з ним. Джинні Брукс вважає, що було б просто прекрасно зрівняти з землею Росію. Мінді Еллертон за знищення Китаю, бо її тато каже, що китайці хочуть почати атомну війну, оскільки в них дуже багато людей. Френкі Стоун радить позбутися американських гетто, де «ті чорні вирощують траву і вбивають копів».

Після школи, поки Ґвенді забирає з велосипедної стоянки свого Таффі, до неї, усміхаючись, підходить міс Чіліз.

— Хотіла подякувати за твоє питання, — каже вона. — Спершу воно мене трошки шокувало, але зробило сьогоднішнє заняття одним із кращих цього року. Здається, участь брали всі, крім тебе, і це доволі дивно, адже саме ти поставила його. А чи є якесь місце, яке ти підірвала б, якби мала таку силу? Чи хтось, кого ти… е-е… позбулася б?

Ґвенді усміхається у відповідь.

— Не знаю, — каже вона. — Саме тому й спитала.

— Як добре, що насправді такої кнопки не існує, — каже міс Чіліз.

— Існує, — каже Ґвенді. — Така є в Ніксона. І в Брежнєва. І в декого ще.

Давши міс Чіліз такий урок — не з історії, а з поточних подій, — Ґвенді їде геть на своєму велосипеді, котрий стрімко стає замаленьким для неї.

5

У червні 1975 року Ґвенді перестає носити окуляри.

Місіс Пітерсон вмовляє її:

— Я знаю, що дівчата твого віку починають думати про хлопців, ще сама пам’ятаю, як воно, коли тобі тринадцять, але казати, ніби хлопці не звертають уваги на дівчат в окулярах, це просто — тільки не кажи тату, що я так говорила, — гівно собаче. Правда в тому, Ґвенді, що хлопці липнуть до будь-чого, аби була спідниця, а ти й так ще надто мала для таких справ.

— Мамо, а скільки було тобі, коли ти вперше пішла на побачення з хлопцем?

— Шістнадцять, — не вагаючись каже місіс Пітерсон.

Насправді їй було одинадцять, вони з Джорджі Макклеландом цілувалися на горищі сараю Макклеландів. Ох, ото вони давали жару.

— Послухай, Ґвенді, ти дуже гарна дівчинка, в окулярах чи без них.

— Це дуже мило з твого боку, — каже їй Ґвенді, — але я й справді без них краще бачу. Від них болять очі.

Місіс Пітерсон не вірить цьому, тож веде доньку до лікаря Емерсона, місцевого касл-рокського окуліста. Він також не вірить… принаймні поки Ґвенді не вручає йому окуляри і прочитує табличку для перевірки зору згори до самого низу.

— Побий мене грім, — каже він. — Я чув про таке, але це стається надзвичайно рідко. Ти, мабуть, їси багато моркви, Ґвенді.

— Мабуть, так, — усміхається вона, думаючи: «Це все шоколадки, які я їм. Магічні шоколадні звірята, що ніколи не закінчуються».

6

Переживання Ґвенді про те, що пульт можуть знайти або вкрасти, — ніби постійний фоновий шум у голові, але вони ніколи не керували її життям. Їй видається, що це могло бути однією з причин, чому містер Ферріс довірив його їй. Чому він сказав «ти особлива».

У неї все добре в школі, у восьмому класі вона отримує велику роль у шкільній виставі (і не забуває жодного рядка), продовжує бігати крос. Крос — це найкраще; коли настає ейфорія бігуна, зникає навіть тривожний фоновий шум. Іноді вона сердиться на містера Ферріса за те, що він нав’язав їй відповідальність за пульт, але більшість часу — ні. Як він сказав їй, пульт видає подарунки. «Маленька винагорода», — сказав він, але ті подарунки не видаються Ґвенді такими вже й маленькими: її пам’ять поліпшилась, вона більше не хоче з’їсти все з холодильника, її зір двадцять-двадцять, вона може бігати зі швидкістю вітру, і є ще дещо. Мама назвала її дуже гарненькою, але її подруга Олів заходить іще далі.

— Господи, ти розкішна, — каже вона Ґвенді одного дня, здається, не дуже радіючи з цього.

Вони знову в кімнаті Олів, цього разу обговорюють таємниці старшої школи, котрі вже скоро почнуть розплутувати.

— Без окулярів і жодного прищика, хай йому. Так не чесно. У тебе, мабуть, нема відбою від хлопців.

Ґвенді сміється з цього, але знає, що Олів щось замислила. Вона й справді дуже гарно виглядає, а розкішність означає, що в певний момент майбутнього вона отримає одну нагоду. Може, навіть ще до того, як вступить до коледжу. Правда, коли вона поїде на навчання, що робити з пультом? Не може ж вона отак лишити його під деревом на задньому подвір’ї, так?

У перший п’ятничний вечір у старшій школі, на танцях з нагоди посвяти новеньких, її запрошує Генрі Дюссо, тримає її за руку, проводячи додому, і цілує біля будинку Пітерсонів. Це не погано, цілуватися, хіба що в Генрі, типу, тхне з рота. Вона сподівається, що наступний хлопець, з яким вона цілуватиметься, буде користуватися лістерином.

Уночі після танців, о другій годині, вона прокидається, притискаючи руку до рота, щоб стримати крик, усе ще в полоні найживішого кошмару, який їй коли-небудь снився. У ньому вона визирнула у вікно над кухонною раковиною і побачила, як Генрі сидить на гойдалці (яку тато Ґвенді взагалі-то зняв ще минулого року). На колінах у нього був пульт. Ґвенді вискочила надвір, кричачи на нього, наказуючи не натискати на кнопки, особливо на чорну.

«О, ти про цю?» — спитав Генрі либлячись і втиснув Ракову кнопку великим пальцем.

Небо над ними потемніло. Земля загурчала, ніби живий організм. Ґвенді знала, що в усьому світі зараз падають славетні пам’ятки і здіймаються моря. Уже за кілька митей — якихось митей — планета вибухне, ніби яблуко, у яке встромили петарду, і між Марсом і Венерою не лишиться нічого, крім ще одного поясу астероїдів.

— Сон, — каже Ґвенді, підходячи до вікна. — Сон, сон, це лише сон.

Так. Там стоїть дерево, зараз уже без гойдалки, і не видно жодних ознак Генрі Дюссо. Але якби в нього був пульт, і він знав, що значить кожна кнопка, що б він зробив? Натиснув би на червону і підірвав Ханой? Чи послав би все до біса і натиснув світло-зелену?

— І підірвав би всю Азію, — шепоче вона.

Тому що так, саме це роблять ті кнопки. Вона знала це від самого початку, як і казав містер Ферріс. Фіолетова підриває Південну Америку, помаранчева підриває Європу, червона робить усе, що захочеш, усе, про що лише подумаєш. А чорна?

Чорна підриває все.

— Цього не може бути, — шепоче вона сама до себе, повертаючись до ліжка. — Це божевілля.

Утім світ і так божевільний. Треба лише дивитися новини, щоб знати це.

Наступного дня, повернувшись додому зі школи, Ґвенді спускається в підвал з молотком і стамескою. Стіни кам’яні, і їй вдається видовбати один камінь з найвіддаленішого кутка. Стамескою вона поглиблює цю схованку, поки та не стає достатнього розміру для пульта. Працюючи, вона постійно перевіряє час, знаючи, що тато буде вдома о сімнадцятій, а мама — найпізніше о сімнадцятій тридцять.

Вона біжить до дерева, дістає брезентову торбину з пультом і срібними доларами (останні вже набагато важчі за пульт, хоча всі вони вийшли з нього) і біжить назад до будинку. Дірка саме достатнього розміру. І камінь лягає на місце, ніби останній шматочок з пазлу. Для перестраховки вона ставить перед ним старе бюро і нарешті почувається спокійно. Тепер Генрі не зможе його знайти. Ніхто не зможе його знайти.

— Треба викинути цю кляту штукенцію в озеро Касл-лейк, — шепоче вона, підіймаючись сходами з підвалу. — Покінчити з нею.

Але ж вона сама знає, що ніколи цього не зробить. Він належить їй, принаймні поки не повернеться містер Ферріс, щоб його забрати. Іноді вона сподівається, що він зробить це. Іноді сподівається, що він цього ніколи не зробить.

Коли містер Пітерсон повертається додому, він дещо занепокоєно дивиться на Ґвенді.

— Ти вся спітніла, — каже він. — Нормально почуваєшся?

Вона усміхається.

— Бігала, та й по всьому. Усе гаразд.

І, здебільшого, так воно і є.

7

Уже до початку літа після першого року в старшій школі Ґвенді почувається справді дуже добре.

Перш за все, після закінчення навчального року вона підросла ще на дюйм і, хоча до четвертого липня ще далеко, уже може похизуватися просто-таки вбивчою засмагою. На відміну від більшості її однокласників, раніше Ґвенді ніколи особливо не засмагала. Насправді, минуле літо було першим, коли вона наважилась бути на людях у самому лише купальнику, та й навіть тоді спинилася на скромному закритому. Бабусин купальник, як одного дня піддражнила її найкраща подруга Олів у громадському басейні.

Та то було тоді, а це — зараз; цього літа ніяких більше бабусиних купальників. На початку червня місіс Пітерсон та Ґвенді їдуть до торгового центру в середмісті Касл-Рока й повертаються додому з парою барвистих бікіні та в’єтнамками під колір. Один купальник яскраво-жовтий, а другий — навіть ще яскравіший — червоний, у дрібний горошок. Жовтий швидко стає улюбленцем Ґвенді. Вона нікому не зізнається, але, зачинившись у кімнаті й оглядаючи себе в повен зріст у велике дзеркало, потайки вірить, що схожа на дівчину з реклами «Коппертону».[18] Це не може не радувати її.

Та справа не лише у вкритих бронзовою засмагою ніжках і крихітних бікіні в горошок. Інші речі також покращились. От, до прикладу, взяти хоча б її батьків. Вона ніколи не доходила до того, щоб охрестити своїх маму й тата алкоголіками — не зовсім так. Принаймні ніколи нікому вголос. Але вона знає, що колись вони пили забагато, і вважає, що розуміє причину цього: колись у минулому, мабуть, десь у той час, коли Ґвенді закінчувала третій клас, її батьки розкохали одне одного. Просто як у кіно. Щовечірні мартіні й ділова секція газети (для містера Пітерсона) і неквапний джин із тоніком і любовні романи (для місіс Пітерсон) поступово замінили сімейні прогулянки навколо району після вечері і складання пазлів на столі в їдальні.

Більшу частину років у початковій школі Ґвенді страждала від цього сімейного розладу з відчуттям мовчазної тривоги. Ніхто не казав їй бодай і слова про те, що відбувається, і вона також нікому не казала й слова, особливо мамі чи татові. Вона навіть не знала, як почати таку розмову.

Проте невдовзі після появи пульта все почало змінюватися.

Одного вечора містер Пітерсон прийшов з роботи раніше, принісши з собою букет маргариток (улюблених квітів місіс Пітерсон) і новини про неочікуване підвищення у страховій конторі. Вони відсвяткували це вечерею з піцою й морозивом і — несподівано — довгою прогулянкою навколо району.

Потім, десь на початку минулої зими, Ґвенді помітила, що вони перестали пити. Не стали пити менше, а зовсім покинули. Одного дня після школи, поки батьки ще були на роботі, вона обнишпорила будинок згори донизу й ніде не знайшла бодай пляшки з випивкою. Навіть у старому холодильнику в гаражі не знайшлося улюбленого пива містера Пітерсона — «Блек лейбл». Його замінив ящик «Дедз рут бір».[19]

Того вечора, поки тато пішов по спагеті до «Джино», Ґвенді спитала в мами, чи вони й справді кинули пити. Місіс Пітерсон засміялася.

— Якщо ти про те, чи ми записалися в спілку анонімних алкоголіків або ж пішли до отця О’Моллі й дали обітницю, то ні.

— То… чия це була ідея? Твоя чи його?

Мама Ґвенді прибрала невизначеного вигляду.

— Не думаю, щоб ми бодай обговорювали це.

На цьому Ґвенді все й облишила. Тут була доречною ще одна з татових приказок: «Дарованому коневі в зуби не дивляться».

А всього за тиждень — вишенька на вершині цього маленького дива: Ґвенді вийшла на заднє подвір’я попросити тата підвезти її до бібліотеки й отетеріла, побачивши, як містер та місіс Пітерсон тримаються за руки і посміхаються одне одному. Просто собі стоять там у зимових пальтах, їхнє дихання парує, дивляться одне одному в очі, ніби возз’єднані коханці з «Днів нашого життя». Ґвенді, широко відкривши рот, застигла на місці й споглядала цю несподівану сцену. Сльози пекли їй очі. Навіть не могла пригадати, як давно не бачила, щоб вони ось так дивились одне на одного. Може, і взагалі ніколи. Заклякла на місці біля кухонної веранди — навушники бовтаються в руці, одягненій у рукавичку, — вона подумала про містера Ферріса та його магічний пульт.

«Це він зробив. Не знаю, як і чому, але це він зробив. Це не лише я. Це щось типу, як… не знаю…»

— Парасоля, — прошепотіла вона, і мала слушність.

Парасоля, яка може захистити її родину від сонця й сховати від дощу. Усе було гаразд, і поки не здійметься сильний вітрище і виверне цю парасолю навиворіт, усе й далі буде о’кей. Та й чому це має трапитись?

«Цього не трапиться. Не може трапитись. Не поки я приглядаю за пультом. Я мушу це робити. Зараз це мій пульт».

8

Увечері четверга, на початку серпня, Ґвенді несе сміттєву урну до кінця доріжки, коли до тротуару підкочується Френкі Стоун у своєму синьому «ель каміно». З програвача в машині волають «Роллінг Стоунз», і Ґвенді вловлює запашок марихуани, що лине з відчиненого вікна. Він вимикає музику.

— Хочеш покататися, лялю?

Френкі Стоун виріс, але не в хорошому розумінні. На голові в нього жирне каштанове волосся, обличчя подлубане слідами від акне, ніби від пострілу з дробовика, а на одному плечі — саморобне татуювання «AC/DC». До того ж від нього страшенно смердить потом, гіршого випадку Ґвенді не пам’ятала. Ходять поголоси, ніби він підсипав снодійного дівчині-хіпі на концерті, а тоді зґвалтував її. Може, воно й неправда — вона знає, які ниці чутки розпускають дітлахи, та він уже точно схожий на когось, хто б підсипав снодійного у склянку дівчині.

— Не можу, — каже Ґвенді, шкодуючи, що не вдягла чогось іще, крім шортів, зроблених із джинсів, і майки. — Треба робити домашку.

— Домашку? — супиться Френкі. — Та ну, хто ж, блядь, робить домашку влітку?

— Це… у мене літні курси в громадському коледжі.

Френкі висовується з вікна, і хоча він усе ще за добрі десять футів від неї, Ґвенді чує запах його подиху.

— Ти ж не обманюєш мене, правда, красунечко?

— Я не обманюю. Добраніч, Френкі. Треба йти додому й сідати за книжки.

Ґвенді розвертається і починає йти доріжкою, почуваючись добре через те, як відшила його. Не встигла зробити чотири-п’ять кроків, коли відчула, як щось важке б’є її ззаду по шиї. Вона викрикує — не від болю, а від несподіванки, і повертається до вулиці. Біля її ніг ліниво крутиться пивна бляшанка, випльовуючи піну на тротуар.

— Ти така ж, як і решта зарозумілих сучок, — каже Френкі. — Я думав, ти інша, але це не так. Вважаєш себе аж надто хорошою для будь-кого.

Ґвенді здіймає руку й потирає шию. Там уже встиг з’явитися болючий набряк, і вона здригається, торкнувши його.

— Тобі треба забиратися, Френкі. Поки я не привела батька.

— Та пішов твій батько нахуй, і ти пішла нахуй. Я знав тебе ще коли ти була нічим іншим, як сраною гидкою пампушкою. — Френкі наставляє на неї палець, ніби пістолет, і всміхається. — Воно ще повернеться. З товстих дівок виростають товсті тітки. Так завжди стається. Бувай, Ґуд’їр.

Із тим від їде геть, вистромивши з вікна середній палець, палячи гуму на шинах. І лише зараз Ґвенді дозволяє сльозам виступити і біжить до будинку.

Тієї ночі їй сниться Френкі Стоун. Уві сні вона не стоїть на доріжці безпорадна і з клубком у горлі. Там вона підбігає до Френкі і, поки той не злиняв, простягає руку крізь водійське вікно і хапає його за ліве плече. Викручує, поки не починає чути — і відчувати, — як під її руками тріщать кістки. А поки він верещить, вона приказує: «То Френкі Стоун — крутий пацан? Закладаюсь, ти й свого хуя знайти не можеш. Не треба було нариватися до Королеви Пульта».

Вона прокидається зранку і, з дрімотною посмішкою, згадує той сон, але, як це буває з більшістю снів, він щезає разом зі сходом сонця.

Дівчина більше не згадує його аж до одного випадку двома тижнями пізніше, неквапного недільного ранку під час розмови з батьком за сніданком. Містер Пітерсон допиває каву і кладе газету.

— Твій приятель Френкі Стоун потрапив у новини.

Ґвенді перестає жувати.

— Він мені не приятель, ненавиджу його. Чому він у газеті?

— Потрапив в аварію вчора на Генсон-роуд. Імовірно, п’яний, хоча там про це не говорять. Врізався в дерево. Живий, але добряче побитий.

— Наскільки побитий?

— Зашивали голову і плече. Усе обличчя порізане. Зламана рука. Численні переломи, якщо вірити статті. Буде відходити довго. Хочеш глянути сама?

Він підсуває до неї газету. Ґвенді відштовхує її, тоді обережно кладе виделку. Вона знає, що більше не зможе з’їсти бодай шматочок, як і знає, навіть не питаючи, що зламана рука Френкі Стоуна — саме ліва.

Тієї ночі, лежачи в ліжку, намагаючись приспати розбурхані думки, що рояться в її голові, Ґвенді рахує, скільки залишилось днів літніх канікул до її повернення в школу.

Надворі 22 серпня 1977 року. Рівно три роки від того дня, коли в її життя увійшов містер Ферріс і пульт.

9

За тиждень до початку десятого класу в касл-рокській старшій школі Ґвенді йде на пробіжку Сходами самогубців уперше за майже рік. День прохолодний і вітряний, і вона досягає вершини не надто спітнівши. На якийсь момент витягується в повний зріст і дивиться уздовж тіла: бачить свої кросівки повністю, хай йому.

Ґвенді підходить до поруччя і дивиться на краєвид. Це один із тих ранків, коли хочеться, щоб смерті взагалі не існувало. Вона оглядає озеро Дарк-Скор, тоді повертається до дитячого майданчика — зараз на ньому немає нікого, окрім молодої матері, яка гойдає на гойдалці малу дитину. Зрештою її погляд падає на лавку, де вона познайомилась із містером Феррісом. Підходить до неї й сідає.

Віднедавна все частіше й частіше голос усередині неї ставить питання, на які вона не має відповіді: «Чому ти, Ґвенді Пітерсон? З усіх людей у цьому великому світі чому він обрав саме тебе?»

І є ще одне, страшніше питання: «Звідки він узявся? Чому він за мною стежив? (Він так і сказав!) Що це, в біса, за пульт такий… і що він зі мною робить?»

Ґвенді довго сидить на лавці, розмірковуючи і дивлячись, як пропливають хмари. За деякий час вона встає й біжить Сходами самогубців додому. Та питання залишаються: «Скільки в її житті сталося через власні вчинки і скільки — завдяки пульту з його гостинцями і кнопками?»

10

Другий рік старшої школи починається шикарно. За місяць після першого дня занять Ґвенді обирають президентом класу, призначають капітаном команди з сокеру, а на балу її запрошує на танець Гарольд Перкінс, симпатичний старшокласник з футбольної команди (проте, на жаль, їхні стосунки не складаються, бо Ґвенді відшиває бідолашного Гарольда по тому, як на першому побаченні той постійно намагається облапати її під час сеансу «Бріоліну» в автокінотеатрі). Ще буде вдосталь часу на чуттєві любощі, як любить казати її мама.

У жовтні, на свій шістнадцятий день народження, вона отримує плакат з «Іґлз», які стоять навпроти готелю «Каліфорнія» («Виїхати завжди встигнеш, та з тобою він навік»), нову стереосистему з восьмидоріжником[20] і звичайним магнітофоном, а також обіцянку від тата навчити її кермувати, бо вона вже досягла законного віку.

Шоколадні цукерки не закінчуються, ще жодного разу не траплялося двох однакових, деталі завжди вражають. Крихітний шматочок раю, який Ґвенді смакувала сьогодні зранку, перед школою, був жирафом, і вона навмисне не почистила після нього зуби. Хотіла насолодитися дивовижним смаком якомога довше.

Ґвенді вже не тягне за інший важіль так часто, як колись, із тієї лише причини, що їй уже ніде зберігати срібні монети. Поки досить і шоколаду.

Вона й досі думає про містера Ферріса, уже не так часто і, зазвичай, у довгі порожні нічні години, намагається точно пригадати, як він виглядав чи як звучав його голос. Вона майже певна, що якось бачила його в натовпі на касл-рокському гелловінському ярмарку, але в той момент була на самому вершечку оглядового колеса, а поки її поїздка скінчилася, його вже не стало, він розчинився у зграях людей, що сновигали шляхом. Іншого разу вона поїхала з одним зі срібних доларів до нумізматичної крамниці у Портленді. Його вартість зросла: чоловік у магазині запропонував 750 доларів за одного з її Морганів 1891 року, сказавши, що ще ніколи не бачив кращого. Ґвенді відмовилась, сказавши (не вагаючись), що це подарунок від дідуся, і вона лише хоче дізнатися його вартість. Йдучи звідти, вона помітила чоловіка через дорогу, який дивиться на неї, чоловіка у маленькому охайному чорному капелюсі. Ферріс — а це був Ферріс — винагородив її побіжною посмішкою і зник за рогом.

Стежить за нею? Слідкує? Таке можливо? Вона гадає, що так.

І, звісно, вона досі думає про кнопки, особливо про червону. Іноді вона ловить себе на тому, що сидить на підлозі підвалу, схрестивши ноги й тримаючи на колінах пульт, дивлячись на червону кнопку, ніби в тумані, і погладжуючи її кінчиком пальця. Вона думає про те, що станеться, якщо вона натисне на червону кнопку, не вибравши місце, яке хоче підірвати. Що тоді? Хто вирішуватиме, що знищити? Бог? Пульт?

За кілька тижнів після своєї поїздки в нумізматичний магазин Ґвенді вирішує, що настав час раз і назавжди дізнатися, що робить червона кнопка.

Замість того, щоб використати час на самопідготовку під час п’ятого уроку в бібліотеці, вона вирушає до порожнього класу всесвітньої історії містера Андерсона. Для цього є причина: пара стяжних карт, що висять на дошці містера Андерсона.

Ґвенді вже обрала кілька вірогідних мішеней для червоної кнопки. Вона ненавидить це слово — мішень, — але воно пасує сюди, а придумати краще вона не може. Серед її початкових варіантів: касл-рокське звалище, відрізок паскудних, обдертих дерев за залізничними коліями і стара закинута заправка на Філіпс 66, куди школярі ходять курити траву.

Зрештою вона вирішує націлитись не лише на якесь місце біля Касл-Рока, а й у всій країні. Краще перестрахуватись, ніж потім шкодувати.

Вона обходить стіл містера Андерсона й уважно розглядає карту, спершу фокусуючись на Австралії (де, як нещодавно дізналась вона, третина території вкрита пустелею), перед тим, як перейти до Африки (у тих бідолах і так достатньо проблем), і нарешті зупинивши вибір на Південній Америці.

Зі своїх нотаток з історії Ґвенді згадує два найважливіші факти, котрі сприяють її рішенню: Південна Америка є домівкою для тридцяти п’яти з п’ятдесяти найменш розвинених країн світу, і на неї припадає майже таке ж співвідношення найменш заселених країн світу.

Тепер, коли вибір зроблено, Ґвенді не марнує часу. Вона записує у свій блокнот з пружинкою назви трьох маленьких країн: одна з півночі, одна з середини континенту й одна з півдня. Тоді мчить у бібліотеку провести глибше дослідження. Оглядає знімки і робить список найбільш забутих Богом місць.

Пізніше того дня Ґвенді сідає біля своєї шафи і примощує пульт на коліна.

Кладе тремтячий палець на червону кнопку.

Заплющує очі й уявляє одну крихітну частинку якоїсь далекої країни. Щільна хаотична рослинність. І безкраї дикі джунглі, де не живуть люди. Стільки деталей, скільки може уявити.

Вона тримає в голові цей образ і натискає на червону кнопку.

Нічого не стається. Не натискається.

Ґвенді гамселить по червоній кнопці вдруге і втретє. Тá навіть не ворухнеться під її пальцем. Здається, що частина про кнопки виявилася злим жартом. А легковірна Ґвенді Пітерсон повелася.

Майже заспокоєна, вона хоче повертати пульт у шафу, коли в її голові починають бриніти слова містера Ферріса: «Кнопки дуже важко натискати. Треба робити це великим пальцем і докладати багато сили. І це добре, повір мені».

Вона знову кладе пульт на коліна і використовує великий палець, щоб натиснути на червону кнопку. Тисне на неї всією вагою. Цього разу долинає ледве чутний «клац», і Ґвенді відчуває, як кнопка піддається.

Якусь мить вона дивиться на пульт, думаючи: «Якісь дерева і, може, кілька тварин. Невеличкий землетрус чи, може, пожежа. Точно не більше цього». Тоді повертає його до сховку в задній частині шафи. Її обличчя пашить, а шлунок болить. Невже це значить, що спрацювало?

11

Наступного ранку Ґвенді прокидається в лихоманці. Вона не йде до школи, лишається вдома і спить більшу частину дня. Пізніше, увечері, вона виходить з кімнати, почуваючись як новенька, і помічає, що батьки дивляться новини в тиші. З виразу їхніх облич розуміє, що сталося щось недобре. Умощується на дивані біля матері і з жахом дивиться, як Чарльз Гібсон переносить їх до Гаяни — далекої країни, про яку вона нещодавно довідалася кілька примітних фактів. Там лідер культу на ім’я Джим Джонс вчинив самогубство і наказав дев’яти сотням своїх послідовників вчинити так само.

На екрані телевізора миготять зернисті фотографії. Викладені рядами тіла, на фоні яких бовваніють густі джунглі. Пари в любовних обіймах. Матері пригортають немовлят до бездиханних грудей. Дуже багато дітей. Обличчя викривлені в агонії. Скрізь повзають мухи. За словами Чарльза Гібсона, няньки заливали отруту в горлянки дітям, перш ніж прийняти власні дози.

Ґвенді мовчки повертається до себе в кімнату й натягує тенісні туфлі й світшот. Думає пробігтися Сходами самогубців, але вирішує не робити цього, неясно боячись позиву стрибнути з них. Натомість вона намотує тримильне коло навколо району, її кроки вистукують по холодному тротуару в ритмі стакато, свіжий осінній вітерець рум’янить її щоки.

«Це я зробила, — думає вона, уявляючи, як навколо мертвих немовлят рояться мухи. — Не хотіла, але зробила».

12

— Ти ж дивилася просто на мене, — каже Олів. Її голос спокійний, але очі палають. — Не знаю, чому ти кажеш, ніби не помітила мене там.

— Я не бачила тебе. Присягаюся.

Вони сидять у кімнаті Ґвенді після школи, слухаючи новий альбом Біллі Джоела і нібито готуючись до проміжного іспиту з англійської. Стає очевидно, що Олів перейшла до того, що вона називає ПРОБЛЕМАМИ. У такі дні Олів часто має ПРОБЛЕМИ.

— Мені важко в це повірити.

Очі Ґвенді розширюються.

— Ти називаєш мене брехухою? Чому, скажи мені, будь ласка, я буду проходити повз тебе навіть не привітавшись?

Олів знизує плечима, міцно зціпивши губи.

— Може, ти не хотіла, щоб твої кльові друзі знали, що ти колись тусувалася з іншими, не крутими учнями.

— Це тупо. Ти моя найкраща подруга, Олів. Усі це знають.

Олів вибухає сміхом.

— Найкраща подруга? Коли ми востаннє робили щось разом на вихідних? Забудь п’ятничні й суботні вечори з усіма твоїми побаченнями, вечірками і багаттями. Я кажу про обидва вихідні, будь-який час.

— Я була дуже зайнята, — каже Ґвенді, відводячи погляд. Вона знає, що подруга має рацію, але чому ж їй бути такою вразливою? — Пробач.

— Тобі ж навіть не подобається й половина тих хлопців. Боббі Кроуфорд запрошує тебе на побачення, а ти гигочеш і, покручуючи волосся, кажеш така: «Авжеж, чом би й ні?», хоча насправді заледве знаєш, як його звуть, і тобі до нього геть байдуже.

І саме тут до Ґвенді доходить. «Як я могла бути такою дурною?» — питає вона в себе.

— А я й не знала, що тобі подобається Боббі.

Вона зривається з місця і кладе руку на коліно подруги.

— Присягаюсь, я не знала. Пробач.

Олів нічого не каже. Вочевидь, ПРОБЛЕМУ ще не вичерпано.

— Це було місяць тому. Боббі дуже хороший хлопець, але то був єдиний раз, коли я з ним гуляла. Якщо хочеш, я можу подзвонити до нього і розповісти про тебе…

Олів відштовхує руку Ґвенді і зривається на рівні ноги.

— Не треба мені твоїх клятих подачок.

Вона нахиляється і згрібає руками книжки й папки.

— Це не подачка. Я лише подумала…

— У цьому-то й твоя проблема, — каже Олів, знову відсторонюючись. — Ти думаєш тільки про себе. Ти егоїстка.

Вона мчить геть із кімнати і грюкає за собою дверима.

Ґвенді стоїть і не може повірити, її тіло тремтить від образи. Згодом образа розквітає люттю.

— Котись під три чорти! — верещить вона на зачинені двері. — Якщо хочеш вирішити якесь питання, спробуй обговорити свій егоїзм!

Ґвенді кидається на ліжко, сльози струменять по обличчю, у голові відлунюють болючі слова: «Ти думаєш тільки про себе. Ти егоїстка».

— Це неправда, — шепоче Ґвенді порожній кімнаті. — Я думаю про інших. Намагаюся бути хорошою людиною. Я помилилася з Гаяною, мене… мене обдурили, це не я їх отруїла. Це не я.

Щоправда, це типу таки була вона.

Знесилившись від плачу, Ґвенді засинає і бачить сон про те, як няньки несуть маленьким дітям шприци «кул-ейдної» смерті.[21]

13

Наступного дня в школі вона намагається загладити все, але Олів відмовляється говорити з нею. Через день, у п’ятницю, ще гірше. Перед самим останнім дзвінком Ґвенді просовує в шафку Олів записку з вибаченнями і сподівається на краще.

Увечері суботи Ґвенді з кавалером, молодшим старшокласником на ім’я Волтер Дін, по дорозі на вечірній сеанс у кінотеатрі заходять до зали ігрових автоматів. У машині Волтер дістає пляшку вина, яку поцупив з материного сховку, і хоча зазвичай Ґвенді відмовляється від таких пропозицій, сьогодні все ж пригощається. Вона сумна й спантеличена і сподівається, що випивка допоможе.

Не допомагає. Тільки викликає легкий головний біль.

Коли вони входять до зали, Ґвенді киває кільком однокласникам і дивується, побачивши Олів у черзі до снек-бару. З надією, вона непевно махає їй, але Олів знову її ігнорує. Секундою пізніше Олів проходить просто повз неї, тримаючи в руках велику содову, задерши носа, гигочучи з групою дівчат, у яких Ґвенді впізнає учениць із сусідньої школи.

— Що з нею? — питає Волтер, перш ніж опустити монетку в автомат «Спейс Інвейдерс».

— Довга історія.

Ґвенді дивиться на подругу — і гнів повертається. Вона відчуває, як її обличчя заливається спересердя.

«Вона знає, як мені було. “Агов, Ґуд’їр, а чому це ти не на футболі?[22] Агов, Ґуд’їр, як там краєвид?” Краще б пораділа за мене. Краще б…»

За двадцять футів від неї Олів скрикує, коли хтось підбиває її руку, посилаючи каскад холодної, як лід, содової на її обличчя і на перед новесенького светру. Дітлахи тицяють пальцями і починають сміятися. Олів збентежено роззирається, зрештою зупинивши погляд на Ґвенді, а тоді кидається геть і зникає у громадському туалеті.

Ґвенді, згадавши свій сон про Френкі Стоуна, раптом хоче піти додому, зачинити двері кімнати і залізти під ковдру.

14

За день до запланованого походу на шкільний бал з Волтером Діном Ґвенді встає з ліжка пізно і бачить, що вночі після особливо сильної весняної зливи підвал затопило.

— Там мокро, ніби хтось перднув з підливою, і смердить не гірше, — каже їй містер Пітерсон. — Ти точно хочеш спуститися?

Ґвенді киває, намагаючись приховати свою щораз більшу паніку.

— Треба забрати книжки й деякий одяг, який я лишила на прання.

Містер Пітерсон знизує плечима й повертає погляд до маленького телевізора на кухонній стійці.

— Тільки зніми взуття, як заходитимеш. І ще тобі, мабуть, знадобиться рятувальний жилет.

Поки він не передумав, Ґвенді квапиться вниз підвальними сходами і по щиколотки забрідає в каламутну сіру воду. Раніше цього ранку містеру Пітерсону вдалось прочистити дренажний насос, і Ґвенді чує, як той пихкає в дальньому кутку, проте на нього чекає довгий день. За мокрою лінією, яка залишилась на кам’яних стінах підвалу, вона може сказати, що рівень води спав щонайбільше на якісь два дюйми.

Вона чалапає до протилежного кінця підвалу, де заховано пульт, і відштовхує старе бюро. Стає на коліно в кутку, опускає руки в мутну воду, не бачачи їх, і витягує камінь.

Її пальці торкаються до мокрого брезенту. Вона дістає зі схованки просяклу торбину, відкладає вбік, тоді підіймає камінь і засовує назад у стіну так, щоб, коли відкачається вода, батько нічого не помітив.

Знову простягає руку вбік, щоб узяти брезентову торбину з пультом і монетами, та її десь нема.

Вона молотить руками під водою, відчайдушно силуючись намацати торбину, та ніде не може знайти її. Перед її зором пливуть чорні цятки, зненацька паморочиться в голові. Вона розуміє, що забула дихати, тож відкриває рот і робить великий ковток смердючого, зацвілого підвального повітря. Її погляд і розум негайно починають прояснятися.

Ґвенді робить ще один вдих, щоб заспокоїтись, і знову опускає руки в брудну воду, цього разу шукаючи з іншого боку. Її пальці відразу ж натикаються на брезентову торбину. Вона зводиться на ноги і, ніби важкоатлет, який робить присідання зі штангою, підіймає важку торбу до талії і чалапає через підвал до полиць біля пральної машини й сушарки. Хапає кілька сухих рушників з горішньої полиці й робить, що може, аби загорнути брезентову торбину.

— Ти там нормально? — гукає батько згори. Вона чує кроки на стелі над собою. — Потрібна допомога? Може, дати акваланг і ласти?

— Ні, ні, — каже Ґвенді, поспішаючи переконатися, що торба надійно прихована. Її серце стукотить у грудях, ніби механічний молот. — Зараз уже піднімаюся.

— Як скажеш.

Вона знову прислухається до приглушених батькових кроків — він іде геть. Хвала Богу.

Укотре хапає торбу і волочить її по затопленій підлозі наскільки їй дозволяють втомлені ноги, стогнучи під вагою пульта і срібних монет.

Щойно опинившись у безпеці своєї кімнати, вона замикає за собою двері й розгортає брезентову торбину. Пульт видається неушкодженим, але ж як дізнатися напевне? Вона тягне важіль з лівого боку пульта, і після бездиханної миті, коли вона вже точно була впевнена, що пульт зламався, беззвучно виїжджає маленька підставка, на якій лежить шоколадна мавпочка розміром з желейку. Дівчина притьмом запихає шоколадку до рота, і цей пишний смак знову відносить її. Вона заплющує очі, поки шоколад тане в неї на язиці.

Торбина подерлася в кількох місцях, і її треба замінити, та це не турбує Ґвенді. Вона роззирається кімнатою і зупиняє погляд на дні своєї шафи, де безладною купою скинуті коробки з-під взуття. Сьогодні батьки зовсім не заморочуються її шафою.

Зі здоровенної картонної коробки вона дістає пару старих чобіт і шпурляє їх у протилежний бік шафи. Обережно поміщає пульт всередину і додає купку срібних монет. Щойно кришка щільно закрила коробку, вона штовхає її — зараз та заважка, щоб піднімати, картон точно порветься — у тінь у самому кінці шафи. Зробивши це, вона звалює інші коробки на неї і перед нею.

Ґвенді встає на ноги, відступає й оцінює свою роботу. Переконавшись, що зробила достатньо, піднімає мокру брезентову торбину і прямує на кухню, щоб викинути її та поснідати мюслями.

Решту дня вона тиняється домом, дивлячись телевізор і проглядаючи підручник з історії. Кожні півгодини з хвостиком — загалом більше дюжини разів — вона встає з дивану, іде коридором і застромлює голову до кімнати, аби переконатися, що пульт на місці.

Шкільний бал відбувається наступного дня, і вона розуміє, що їй доводиться примушувати себе вдягти рожеву сукню, нафарбуватися і вийти з дому.

«І це тепер моє життя? — думає вона, заходячи до спортзалу касл-рокської старшої школи. — Той пульт — моє життя?»

15

ВИСТАВКА МОНЕТ І МАРОК

КУПУЙТЕ! * ПРОДАВАЙТЕ! * ТОРГУЙТЕ!

Касл-рокська СВІВ[23] — субота, 20 травня

9:00 — 14:00

Продаються напої!

Продаж срібних монет не входить у плани Ґвенді, аж поки вона не помічає рекламну листівку, приклеєну до вітрини касл-рокського дайнеру. Після цього вона здатна думати лише про те. Так, правда, вона вже якось їздила до нумізматичної крамниці, але та поїздка мала радше дослідницький характер. Зараз, однак, усе змінилося. Після закінчення школи Ґвенді хоче вступити в котрийсь з університетів Ліги плюща,[24] а навчання там коштує недешево. Вона планує подаватися на гранти й стипендії, а зі своїми оцінками впевнена, що таки отримає щось, та чи того достатньо? Напевно, ні. Точно ні.

А от у чому взагалі немає сумнівів — це срібні долари Моргана 1891 року, звалені в коробці в дальньому кутку її шафи. За останнім підрахунком, їх більше сотні.

Погортавши в аптеці журнал «КОЙНейдж», Ґвенді дізнається, що установлена ціна на Моргани не стабільна; їхня вартість щораз зростає. Згідно з журналом, інфляція і неспокій у світі піднімають ринок золотих і срібних монет. Її першою думкою було продати достатньо монет (може, у Портленді, вірогідніше — у Бостоні), щоб заплатити за коледж і придумати, як пояснити такий несподіваний куш лише коли це буде конче необхідно. Мабуть, скаже, що знайшла. Важко повірити, але й важко спростувати. (Найретельніші плани шістнадцятирічних рідко коли бувають обдумані).

Реклама виставки монет і марок наштовхує Ґвенді на ще одну ідею. Кращу.

План полягає в тому, щоб узяти два срібні долари — цього достатньо, щоб промацати ґрунт, — і цими вихідними зрання поїхати на велосипеді в СВІВ, аби побачити, що вона отримає за них. Якщо вони продадуться, ще й за справжні гроші, — от тоді вона й дізнається напевне.

16

Першим, що помічає Ґвенді, увійшовши до СВІВ о десятій п’ятнадцять суботнього ранку, — це істинний розмір того місця. Ззовні таким просторим воно не виглядало й приблизно. Столи торговців розставлені довгим закритим прямокутником. Продавці, здебільшого чоловіки, стоять усередині прямокутника. Покупці, котрих уже зібралося більше двох-трьох дюжин, кружляють навколо столів з недовірливими поглядами і тремтячими пальцями. Здається, якоїсь особливої структури розстановки немає: тут продають монети, там торгують марками, а дехто з перекупників має і те, й інше. У кількох трапляються навіть рідкісні спортивні та сигаретні картки, розкладені віялом уздовж столів. Вона приголомшена, побачивши підписану картку Міккі Ментла з цінником у 2900 доларів, але певною мірою їй уже легше. Порівняно з цим, її срібні долари виглядають дріб’язком.

Вона стоїть на вході й оглядає залу. Це цілий новий світ, екзотичний і лячний, що приголомшив її. Здається, вистачає одного погляду на неї, щоб це стало очевидно, тому що продавець поблизу гукає:

— Загубилась, золотце? Можу чимось помогти?

Це повнолиций чоловік десь за тридцять, в окулярах і бейсболці «Оріолз». У його бороді крихти їжі, а в очах блиск.

Ґвенді підходить до його столу.

— Дякую, я поки лише роздивляюся.

— Роздивляєшся, що б купити, чи де продати?

Погляд чоловіка падає на голі ноги Ґвенді й затримується на них довше, ніж треба. Знову звівши очі, він либиться, і Ґвенді більше не подобається той блиск.

— Просто роздивляюся, — кидає вона, поквапом відходячи.

Вона дивиться на чоловіка двома столами далі, той розглядає крихітну марку через збільшувальне скло, тримаючи її пінцетом. До неї долинають його слова:

— Можу дати сімдесят доларів, а це вже й так на двадцять більше від мого ліміту. Жінка вб’є мене, якщо…

Вона не залишається подивитися, чи укладе він угоду.

У дальньому кінці прямокутника вона підходить до столу, вкритого виключно монетами. У центрі останнього ряду вона помічає срібний долар Моргана. Сприймає це як гарний знак.

Чоловік за тим столом лисий і старий — вона достоту не впевнена, наскільки старий, та принаймні достатньо, аби бути їй дідом. Він посміхається Ґвенді й не кидає погляд на її ноги — це хороший початок. Стукає по бейджику в себе на сорочці.

— Тут написано, що мене звуть Джон Леонард, але для друзів я просто Ленні. Ви виглядаєте дружньо, тож чи є щось особливе, що ви шукаєте, і чим я міг би допомогти? Шукаєте монетки для альбому з пенні Лінкольна?[25] Може, шукаєте п’ятак з бізоном[26] чи кілька ювілейних четвертаків зі штатами?[27] У мене є Юта, у дуже гарному стані й рідкісна.

— Узагалі-то в мене є дещо, що я хочу продати. Можливо.

— Ага, о’кей, дай-но гляну і скажу, чи зможемо ми сторгуватися.

Ґвенді дістає монети — кожна в окремому пластиковому пакетику — з кишені й передає їх йому.

Пальці в Ленні товсті й вузлуваті, але він дістає монети з відтренованою спритністю, тримаючи їх за ребро, не торкаючись аверсу і реверсу.

Ґвенді помічає, як його очі розширюються. Він присвистує.

— Можна дізнатися, звідки вони в тебе?

Ґвенді каже йому те ж саме, що й продавцеві монет у Портленді.

— У мене нещодавно помер дідусь і залишив їх мені.

Чоловік виглядає щиро засмученим.

— Мені дуже прикро чути це, серденько.

— Дякую, — каже вона і подає руку. — Я Ґвенді Пітерсон.

Чоловік міцно потискає її.

— Ґвенді. Мені подобається.

— І мені, — каже Ґвенді й усміхається. — Уже ж нікуди від нього не подінусь.

Чоловік вмикає маленьку настільну лампу і використовує збільшувальне скло, щоб оглянути срібні долари.

— Ще ніколи не бачив такої монети в ідеальному стані, а в тебе їх аж дві, — він зводить погляд на неї. — Скільки вам, міс Ґвенді, якщо ви не проти, що я питаю?

— Шістнадцять.

Чоловік клацає пальцями і наставляє на неї один.

— Б’юся об заклад, збираєш гроші на машину.

Вона хитає головою.

— Може, колись, але поки хочу продати ці монети, щоб заробити грошей на коледж. Після школи хочу вступити до університету з Ліги плюща.

Чоловік схвально киває головою.

— Це добре.

Він знову оглядає монети через збільшувальне скло.

— Тільки скажіть чесно, міс Ґвенді, а ваші батьки знають, що ви їх продаєте?

— Так, сер, знають. Не мають нічого проти, бо це на хорошу справу.

Його погляд стає проникливим.

— Але, наскільки я розумію, їх тут немає.

Можливо, у чотирнадцять Ґвенді й не була б готова до такого, але зараз вона старша і може відбити випадкову кручену подачу від дорослого.

— Вони обоє сказали, що колись мені доведеться самій забезпечувати себе, і це може стати гарним початком. До того ж, я читаю такі журнали, як тут у вас, — вона показує. — «КОЙНейдж»?

— Угу, угу.

Ленні кладе збільшувальне скло і приділяє їй усю свою увагу.

— Ну що ж, міс Ґвенді Пітерсон, срібний долар Моргана такої давності і майже в ідеальному стані можна продати за ціною від семисот двадцяти п’яти доларів до восьми сотень. Але Морган у такому стані… — він хитає головою. — Чесно, я навіть не знаю.

Цієї частини Ґвенді не практикувала — та і як взагалі? — але їй дуже сподобався цей старий, тож вона випалює:

— Моя мама працює у сфері продажу автомобілів, і про деякі машини в них кажуть так: «Оцінена на продаж». Тож… ви можете заплатити по вісімсот за кожну? Це можна вважати її ціною?

— Так, мем, можна, — каже він без вагань. — Але чи впевнена ти? Один з великих магазинів міг би…

— Я впевнена. Якщо можете заплатити вісімсот за кожну, ми домовились.

Старий видає смішок і виставляє руку.

— У такому разі, міс Ґвенді Пітерсон, ми укладаємо угоду, — вони потискають руки. — Зараз випишу тобі чек і заплачу.

— Е-е… я впевнена, що вам можна довіряти, Ленні. Мені насправді було б не дуже зручно з чеком.

— З моїм життям, коли сьогодні я в Торонто, а завтра у Вашингтоні, хто тебе звинуватить? — підморгує їй. — До того ж, у мене є приказка: готівка не патякає. А чого Дядько Семмі не знає про наш бізнес, не йде йому на шкоду.

Ленні кладе срібні монети назад до прозорих пакетиків і зникає десь під столом. Щойно відрахувавши шістнадцять хрустких купюр по сто доларів — Ґвенді й досі не може повірити, що це відбувається, — він виписує чек, рве копію і кладе його поверх грошей.

— Я тут ще написав свій номер на той випадок, якщо у твоїх батьків виникнуть питання. Далеко додому?

— Десь із милю. Я приїхала велосипедом.

Він обмірковує це.

— Багацько грошей для молодої дівчини, Ґвенді. Може, набереш батьків, щоб підвезли?

— Не треба, — каже вона, усміхаючись. — Я можу подбати про себе.

Брови старого танцюють від сміху.

— Не сперечаюся, що можеш.

Він запихає гроші й чек у конверт. Складає його удвічі й використовує десь із ярд скотчу, щоб щільно запечатати його.

— Перевір, чи надійно вміщається в кишені, — каже він, даючи їй конверт.

Ґвенді запихає його собі в кишеню і плескає з зовнішнього боку.

— Сидить, як миша під віником.

— Ти мені подобаєшся, дівчинко, справді. Маєш стиль і перчинку. Таку комбінацію нічим крити.

Ленні повертається до торгівця ліворуч від себе.

— Генку, можеш на хвилинку приглянути за моїм столом?

— Тільки якщо принесеш мені содову, — каже Генк.

— Домовились.

Ленні вислизає з-за свого столу та проводить Ґвенді до дверей.

— Ти точно нормально доїдеш?

— Авжеж. Ще раз дякую, містере Ленні, — каже вона, відчуваючи в кишені вагу грошей. — Я дуже вам вдячна.

— Це я надзвичайно вдячний вам, міс Ґвенді, — він притримує їй двері. — Щасти з Лігою плюща.

17

Відщібаючи велосипед від ближнього дерева, Ґвенді мружиться під травневим сонцем. Зранку вона навіть не подумала, що у СВІВ немає велопарковки; та й знову ж, чи часто побачиш, як ветерани катаються на велосипедах по Касл-Року?

Вона плескає себе по кишені, щоб переконатися, що конверт надійно сховано, тоді сідлає велосипед і рушає. На півшляху через парковку помічає Френкі Стоуна та Джиммі Сайнса: вони смикають за дверцята і зазирають у машини. Комусь не пощастить вийти з виставки і побачити, що його машину обчистили.

Ґвенді налягає на педалі, сподіваючись прослизнути непоміченою, та їй не щастить.

— Гей, солоденькі цицьки! — гукає ззаду Френкі, а тоді вибігає поперед неї, відрізаючи шлях і блокуючи виїзд зі стоянки. Він розмахує руками. — Воу, воу, воу!

Ґвенді гальмує перед ним.

— Дай мені спокій, Френкі.

Йому вистачає моменту, щоб перевести дух.

— Я просто хотів спитати в тебе дещо, от і все.

— Тоді питай і зійди з дороги.

Вона роззирається в пошуках шляху до втечі.

З-за парковки вигулькує Джиммі Сайнс. Стає з іншого боку від неї, схрестивши руки. Дивиться на Френкі.

— Солоденькі цицьки, га?

Френкі либиться.

— Це та, про яку я тобі розказував.

Він підходить ближче до Ґвенді, проводить пальцем їй по нозі. Вона відмахується.

— Став своє питання і йди.

— Та ну, не треба так, — каже він. — Просто хотів спитати, як там твоя срака. Вона в тебе завжди була така тугенька. Мабуть, і не посереш нормально.

Він знову торкається до її ноги. Уже не одним пальцем — усією рукою.

— Ці хлопці докучають вам, міс Ґвенді?

Усі троє озираються. Там стоїть Ленні.

— Здрисни, старий, — каже Френкі, роблячи крок до нього.

— Я так не думаю. Усе добре, Ґвенді?

— Уже все добре, — вона відштовхується і налягає на педалі. — Треба їхати, бо спізнюсь на обід. Дякую!

Вони дивляться, як вона їде геть, а тоді Френкі та Джиммі повертаються до Ленні.

— Два на одного. Люблю я такі розклáди, стариганю.

Ленні сягає до кишені штанів і дістає викидний ніж. На його сріблястому боці викарбувані єдині два слова латиною, які розуміють хлопці: Semper Fi.[28] Його вузлувата рука робить проворний рух, і вже за мить на сонці виблискує шестидюймове лезо.

— А тепер два на два.

Френкі кидається навтьоки через парковку, Джиммі — відразу за ним.

18

— Уявіть собі, Ґвенді знову виграла, — каже Саллі, закочуючи очі й кидаючи карти перед собою на килим.

Вони вчотирьох сидять колом на підлозі кабінету Пітерсонів: Ґвенді, Саллі Акерман, Бріджит Кавано та Джозі Вейнрайт. Ці троє дівчат навчаються у випускному класі касл-рокської старшої школи і частенько навідують будинок Пітерсонів цього навчального року.

— Ви колись помічали? — каже Джозі, зморщуючи обличчя. — Ґвенді ніколи не програє. І так майже у всьому.

Саллі підтакує:

— Найкращі оцінки в школі. Найкраща спортсменка в школі. Найкрасивіша дівчина в школі. Ще й неабиякий шулер на додачу.

— Ой, замовкни, — каже Ґвенді, збираючи карти. Зараз її черга тасувати колоду. — Це неправда.

Але Ґвенді знає, що це правда, і хоча Джозі просто дражнить її у своїй звичайній недоумкуватій манері (хто ж іще прагне бути провідною співачкою в гурті під назвою «Кицюні»?), вона знає, що Саллі взагалі не дражниться. Саллі це вже починає набридати. Саллі починає заздрити.

Уперше Ґвенді зрозуміла, що це стає проблемою, ще кілька місяців тому. Так, вона бігає швидко, можливо, найшвидше з-поміж усіх шкільних команд округу. А може, і всього штату. Справді? Так, справді. А ще її оцінки. Вона завжди отримувала хороші оцінки в школі, але в молодші роки за ті оцінки доводилось багато вчитися, та й навіть так у табелі, окрім «А», траплялася й жменька «B». А зараз вона майже взагалі не сидить за книжками, а її оцінки найвищі у всьому передостанньому класі. Час від часу вона навіть ловить себе на тому, що навмисне пише неправильні відповіді, аби уникнути, кхм-кхм, чергового найвищого балу за контрольну. Або змушує себе програвати в карти чи на ігрових автоматах, лише щоб її друзі нічого не запідозрили. Та попри її зусилля, вони все одно здогадуються, що тут щось дивно.

Окрім кнопок, окрім монет, окрім маленьких шоколадок, пульт дав їй… ну… силу.

Справді? Так, справді.

Вона більше не травмується. Ніякої кріпатури від забігів. Ніяких ґуль і синців від сокеру. Ніяких порізів чи подряпин через незграбність. Навіть жодного разу не забила пальця на нозі й не зламала нігтя. Вона не може пригадати, коли востаннє їй був потрібен «Бенд-Ейд».[29] Навіть місячні в неї проходять нормально. Ніяких спазмів, кілька крапельок на прокладці, та й по всьому. У ці дні кров Ґвенді лишається там, де їй і місце.

Ці усвідомлення водночас захоплюють і лякають Ґвенді. Вона знає, що якимось чином це все через пульт — чи то, може, через шоколадки, хоча насправді це одне й те ж. Іноді шкодує, що не може поговорити про це з кимось. Іноді жалкує, що більше не дружить з Олів. Вона могла би бути єдиною людиною у світі, хто б вислухав і повірив їй.

Ґвенді кладе колоду карт на підлогу і зводиться на ноги.

— Хто хоче попкорну й лимонаду?

Піднімаються три руки. Ґвенді зникає на кухні.

19

Упродовж осені й зими 1978 року в житті Ґвенді стаються великі зміни, більшість із яких хороші.

Наприкінці вересня вона нарешті отримує водійські права, а за місяць, на сімнадцятий день народження, батьки дивують її злегка підтоптаним «фордом фієста» з автосалону, де працює її мама. Машина яскраво-помаранчевого кольору, а радіо працює, тільки коли самé того схоче, але ні те, ні інше не хвилює Ґвенді. Вона любить цю машину і прикрашає її скромний кузов великими наліпками з маргаритками та наклейкою на бампер «НІ ВІЙНІ», яка залишилась із шістдесятих.

А ще вона отримує свою першу справжню роботу (у минулому вона підпрацьовувала, сидячи з дітьми і загрібаючи листя, але це не рахується), три вечори на тиждень працюючи у снек-барі автокінотеатру. Ніхто не дивується, коли вона проявляє неабияку спритність у своїх обов’язках і, на третій місяць роботи, отримує підвищення.

А ще її призначають капітаном шкільної команди з бігу.

Ґвенді все ще думає про містера Ферріса і все ще хвилюється через пульт, але вже не з такою нервовою напругою, як колись. Вона досі замикає двері кімнати, дістає пульт із шафи і тягне за шоколадковий важіль, але вже не так часто, як колись. Тепер, щонайбільше, може, двічі на тиждень.

Насправді вона нарешті розслабилася до тієї межі, коли одного дня ловить себе на думці: «Гадаєш, одного дня зможеш забути про нього?»

Але потім вона натикається на статтю в газеті про випадковий витік спор сибірки на радянському заводі біологічної зброї, котра вбила сотні людей і поставила під загрозу округу, і розуміє, що ніколи не забуде про пульт, його червону кнопку й ту відповідальність, яку взяла на себе. Якщо бути точним, то що це за відповідальність? Вона не впевнена, але гадає, що це — утримувати речі від того, аби вони не… ну, не вийшли з-під контролю. Скидається на божевілля, але, здається, так воно і є.

Ближче до кінця передостаннього навчального року, у березні 1979 року, Ґвенді дивиться телевізійний репортаж про перегрів ядерного реактора на станції Трі-Майл-Айленд у Пенсильванії. Вона стає одержима, прочісуючи всі репортажі, які тільки може знайти, здебільшого щоб дізнатися, яку небезпеку несе ця аварія навколишнім комунам, містам і штатам. Ця думка бентежить її.

Вона каже собі, що знову натисне червону кнопку, якщо доведеться позбутися Трі-Майлу. Правда, її розум гнітить Джонстаун.[30] Чи той божевільний релігійний хрін і так збирався зробити це, чи це вона якось змусила його? Чи няньки і так збирались отруїти немовлят, чи це Ґвенді Пітерсон якимось чином дала їм додаткової дурості, котрої не вистачало для цього? А що, коли пульт — як мавпяча лапка в тому оповіданні?[31] Що, коли він робить тільки гірше, а не краще? Що, коли це вона робить тільки гірше?

«У випадку з Джонстауном я ще не розуміла. А зараз розумію. І чи не тому містер Ферріс довірив пульт у першу чергу мені? Щоб робити правильні речі, коли настає пора?»

Коли ситуація на Трі-Майл-Айленді нарешті владналася і подальші дослідження доводять, що небезпеки немає, Ґвенді відчуває страшенну радість. І полегшення. Вона почувається, ніби уникнула невідворотного.

20

Перше, що помічає Ґвенді, ступивши до приміщення касл-рокської старшої школи зранку останнього четверга навчального року, — це похмурі вирази на обличчях кількох учителів і групи дівчат, що зібралися біля дверей кафетерію. Багато з них плачуть.

— Що сталося? — питає вона в Джозі Вейнрайт біля їх спільної шафки.

— Ти про що?

— У холі плачуть дівчата. Усі такі засмучені.

— А, ти про це, — каже Джозі з не більшою серйозністю, ніж розповідала б про те, що їла сьогодні на сніданок. — Учора якась дівчина вбила себе. Зістрибнула зі Сходів самогубців.

Усе тіло Ґвенді холоне.

— Яка дівчина? — ледве шепоче вона, адже боїться, що вже й так знає відповідь. Не знає, звідки їй це відомо, але так і є.

— Олів… е-е…

— Кепнес. Її звуть Олів Кепнес.

— Звали Олів Кепнес, — каже Джозі й починає мугикати похоронний марш.

Ґвенді хоче зацідити їй прямо в те миле веснянкувате личко, але не може звести руку. Усе тіло заніміло. За мить вона примушує ноги рухатись, виходить зі школи і прямує до своєї машини. Їде одразу додому і замикається у своїй кімнаті.

21

«Це я винна», — думає Ґвенді вже всоте, звертаючи машину на парковку Парку культури та відпочинку «Касл-В’ю». Уже майже північ, і всипаний гравієм майданчик порожній.

«Якби я залишилась їй подругою…»

Вона сказала батькам, що з гуртом подруг зі школи ночуватиме вдома у Меґґі Бін — будуть розповідати історії, згадувати Олів і підтримувати одна одну в горі, — і батьки повірили їй. Вони не розуміють, що Ґвенді давно перестала водитися з компанією Олів. Більшість із дівчат, з якими зараз дружить Ґвенді, навіть не впізнали б Олів, якби вона стала перед ними. Окрім швидкого «привіт» у шкільному коридорі чи випадкової зустрічі в супермаркеті, Ґвенді більше ніяк не розмовляла з Олів упродовж шести-семи місяців. Вони зрештою помирилися після тієї сварки в кімнаті Ґвенді, але після того дня все стало інакше. А правда полягає в тому, що Ґвенді не мала нічого проти того. Олів ставала надто чутливою, надто вибагливою, просто… надто Олів.

— Це я винна, — бурмоче Ґвенді, виходячи з машини.

Вона б хотіла вірити, що це лише підліткова тривога — її батько називає це «вік, коли в мене все складно», — але їй це не вдається. Не може не думати, що, якби вони з Олів лишилися близькими, вона б досі була жива.

Сьогодні в небі немає місяця, а Ґвенді забула прихопити ліхтарик, але їй це байдуже. Жвавим кроком вона звертає в темряву і вирушає до Сходів самогубців, не впевнена, що робитиме, коли дійде до них.

Пройшовши половину парку, вона усвідомлює, що зовсім не хоче йти до Сходів самогубців. Насправді вона більше ніколи не хоче їх бачити. Бо — це безумство, але в темряві скидається на правду — що, коли на півдорозі вона зустріне Олів? Олів з наполовину розтрощеною головою й оком, що теліпається на щоці? А що, коли Олів штовхне її? Чи підмовить стрибнути?

Ґвенді розвертається, сідає у свою милу маленьку «фієсту» і їде додому. Їй спадає на думку, що вона, чорт забирай, може подбати, щоб більше ніхто не стрибнув із тих сходів.

22

«Касл-Рок Кол»

Суботній випуск. 29 травня 1979 року

У ніч проти п’ятниці, 28 травня, приблизно між першою ночі та шостою ранку, було знищено частину північно-східного кутка Парку культури та відпочинку «Касл-В’ю». Завалилися історичні сходи й оглядова платформа, а також приблизно півакра землі, що знаходиться у власності штату, залишивши по собі безладну купу заліза, сталі, ґрунту та каміння.

Численні представники влади досі перебувають на місці події з розслідуванням, аби встановити, чи обвал стався внаслідок дії природних причин, чи мало місце зумисне пошкодження.

«Це надзвичайно дивно, і поки ще зарано давати якісь відповіді, — коментує шериф Касл-Рока Волт Баннермен. — Ми не знаємо, чи стало це місце епіцентром незначного землетрусу, чи хтось зумисне пошкодив сходи, чи щось інше. Із Портленда запрошені додаткові слідчі, але вони приїдуть не раніше завтрашнього ранку, тож подальших заяв слід очікувати після того часу».

Нещодавно «Касл-В’ю» став місцем трагедії, коли біля підніжжя скелі було знайдене тіло сімнадцятирічної дівчини...

23

Упродовж кількох днів потому Ґвенді зле. Містер та місіс Пітерсон гадають, що це горе спричиняє в їхньої доньки гарячку та розлад шлунку, але Ґвенді знає краще. Це все пульт. Це ціна, яку вона має сплатити за натискання червоної кнопки. Почувши гуркіт падаючого каміння, вона була вимушена побігти в туалет і виблювати.

Зранку в понеділок вона встигає побути в душі й перевдягтися з мішкуватих спортивних штанів та футболки, щоб устигнути на похорон Олів, та й то лише після вмовлянь матері. Якби на те була воля Ґвенді, вона не виходила б зі своєї кімнати. Може, навіть десь до двадцяти чотирьох років.

У церкві яблуку ніде впасти. Туди прийшла більшість касл-рокської старшої школи — як учителі, так і учні; навіть Френкі Стоун там, шкіриться в задньому ряді — і Ґвенді ненавидить їх усіх за те, що вони поприходили. Нікому з них Олів не подобалась навіть коли жила. Ніхто з них навіть не знав її.

«Ага, типу мені вона подобалась, — думає Ґвенді. — Та я хоча б зробила щось із цим. От і все. Більше ніхто не стрибне з тих сходів. Ніколи».

Після служби, поки вона йде від кладовища до батьківської машини, хтось гукає її. Вона озирається і бачить батька Олів.

Містер Кепнес — приземистий чоловік, повногрудий, з рожевими щоками і добрими очима. Ґвенді завжди обожнювала батька Олів і мала якийсь особливий зв’язок із ним, можливо, тому, що колись вони поділяли спільний тягар зайвої ваги, чи, може, через те, що містер Кепнес — один із найлюб’язніших людей, яких вона колись знала.

Вона доволі добре трималася під час похоронної служби, але зараз, коли до неї наближається батько Олів, витягнувши руки, Ґвенді зривається і починає ридати.

— Усе гаразд, люба, — каже містер Кепнес, огортаючи її у свої ведмежі обійми. — Усе гаразд.

Ґвенді палко хитає головою.

— Ні…

Її обличчя — місиво сліз і шмарклів. Вона витирає його рукавом.

— Послухай.

Містер Кепнес нахиляється, щоб переконатися, чи Ґвенді дивиться на нього. Неправильно, що батько заспокоює подругу своєї доньки — колишню подругу, — але це саме те, що він робить.

— Усе має бути гаразд. Знаю, зараз здається зовсім не так, але все має бути гаразд. Зрозуміла?

Ґвенді киває головою й шепоче:

— Зрозуміла.

Вона хоче додому.

— Ти була її найкращою в світі подругою, Ґвенді. Може, за кілька тижнів заходь до нас. Сядемо, пообідаємо й поговоримо. Гадаю, Олів це сподобалось би.

Це вже занадто, і Ґвенді більше не може знести цього. Вона відсторонюється і мчить до машини, а за нею, сиплючи вибаченнями, простують батьки.

Останні два дні навчання відмінили через трагедію. Більшість наступного тижня Ґвенді проводить на дивані в кабінеті, загорнута в ковдру. Їй сниться багато поганих снів — у найгіршому з них фігурує чоловік у чорному костюмі й чорному капелюсі, на місці очей у нього блискучі срібні монети — і вона часто кричить уві сні. Вона боїться того, що може наговорити під час цих жахіть. Боїться, що батьки можуть почути.

Зрештою, гарячка спадає і Ґвенді повертається у світ. Більшість літніх канікул вона проводить, працюючи у снек-барі якомога більше. Коли не працює — бігає розжареними сонцем дорогами Касл-Рока або замикається у своїй кімнаті й слухає музику. Будь-що, тільки б зайняти чимось голову.

Пульт лишається схованим позаду в шафі. Ґвенді й досі думає про нього — ще й як думає, — але більше нічого від нього не хоче. Ні шоколадок, ні срібних монет, а особливо — тих клятих кнопок. Більшість днів вона ненавидить пульт і все, про що він їй нагадує, і фантазує, як його здихатись. Розтрощити кувалдою або загорнути в ковдру і вивезти на звалище.

Але вона знає, що не зможе цього зробити.

«А що, коли хтось знайде його? Що, коли хтось натисне на якусь із кнопок?»

Вона лишає його вкриватися павутиною і збирати пилюку в темних тінях своєї шафи. «Хай та клята штука згниє там, мені байдуже», — думає вона.

24

Ґвенді засмагає на задньому подвір’ї, слухаючи на «Соні Вокмені» Боба Сіґера і гурт «Сільвер Булет», коли виходить місіс Пітерсон, несучи склянку води з льодом. Мати дає Ґвенді склянку й присідає на краєчку шезлонга.

— Ти як, люба?

Ґвенді стягує навушники й бере напій.

— Нормально.

Місіс Пітерсон дивиться на неї.

— О’кей, може, не нормально, але вже краще.

— Сподіваюся, — вона стискає Ґвенді за ногу. — Ти ж знаєш, ми завжди тут, якщо захочеш поговорити. Про будь-що.

— Я знаю.

— Просто ти весь час така мовчазна. Ми хвилюємося за тебе.

— Я… просто думаю про багато речей.

— Ще не готова подзвонити містеру Кепнесу?

Ґвенді не відповідає, лише хитає головою.

Місіс Пітерсон встає з шезлонга.

— Просто запам’ятай одну річ.

— Яку?

— Усе владнається. Так завжди буває.

Це майже те ж саме, що сказав батько Олів. Ґвенді сподівається, що це правда, але все ж має сумніви.

— Гей, мамо!

Місіс Пітерсон зупиняється і повертається.

— Я люблю тебе.

25

Як виявляється, містер Кепнес помилявся, а місіс Пітерсон мала рацію. Усе ще не гаразд, але вже йде на лад.

Ґвенді зустрічає хлопця.

Його звуть Гаррі Стрітер. Йому вісімнадцять, він високий, вродливий і смішний. Новенький у Касл-Року (його родина переїхала всього кілька тижнів тому, після батькового переведення на роботі), і якщо це не справдешній випадок «кохання з першого погляду», то доволі близько.

Ґвенді стоїть за прилавком у снек-барі, фасуючи відерця поп-корну в маслі, цукерок «Лаффі-Таффі», «Поп-Рокс» та галони содової, коли заходить Гаррі зі своїм молодшим братом. Вона відразу ж помічає його, а він помічає її.

Коли надходить його черга замовляти, між ними пробігає іскра, і жоден з них не може закінчити речення.

Гаррі повертається наступного вечора, цього разу сам, навіть попри те, що ще не закінчилися «Жах Амітівілля» та «Фантазм», і знову стає в чергу. Цього разу, на додачу до маленького попкорну і содової, він просить у Ґвенді номер телефону.

Телефонує наступного дня і того ж вечора забирає її на своєму червоному, як яблуко в карамелі, «мустангу» з відкидним верхом. Зі своїм білявим волоссям і синіми очима він схожий на кінозірку. На першому побаченні вони їдуть у боулінг, а потім їдять піцу, на другому катаються в ролердромі «Ґейт Фолз» і після того стають нерозлучними. Пікніки біля Касл-лейку, поїздки в Портленд до музеїв та великого торгового центру, походи в кінотеатр, прогулянки. Вони навіть бігають разом, ступаючи нога в ногу.

До початку навчального року Ґвенді вже носить шкільний перстень Гаррі на срібному ланцюжку навколо шиї та міркує, як би це поговорити з матір’ю про протизаплідні засоби. (Ця розмова стається не раніше, як через два місяці навчального року, але коли до неї доходить справа, Ґвенді з полегшенням дізнається, що її мати не лише все розуміє, а й навіть дзвонить і призначає їй візит до лікаря — круто, мамо.)

Відбуваються й інші зміни. На превеликий жаль тренерського штабу і партнерів по команді, Ґвенді вирішує пропустити сезон у своїй команді з сокеру. Просто не лежить до нього серце. До того ж, Гаррі не спортсмен, він серйозний фотограф, і так вони зможуть проводити разом більше часу.

Ґвенді не пам’ятає, коли взагалі була такою щасливою. Час від часу пульт і досі зринає в її думках, але зараз це все ніби якийсь сон із дитинства.

«Містер Ферріс. Шоколадки. Червона кнопка. Хіба це все було насправді?»

Щоправда, біг не обговорюється. Коли в кінці листопада настає сезон змагань у приміщенні, Ґвенді готова дати жару. Гаррі присутній біля бокової лінії на кожному забігу, клацаючи фотки і підбадьорюючи її. Попри тренування більшість літа й осені, Ґвенді завершує міжокружні змагання на невтішному четвертому місці й, уперше у своїй спортивній кар’єрі в старшій школі, не проходить кваліфікацію на чемпіонат штату. Ще у грудні вона приносить у табелі за семестр дві «B». Третього ранку різдвяних канікул Ґвенді прокидається і човгає до туалету в коридорі, попісяти. Скінчивши, правою ногою витягує ваги з-під комоду у ванній і стає на них. Чуття не підвело її: вона набрала шість фунтів.

26

Першим позивом Ґвенді є помчати коридором, замкнутися в кімнаті, висмикнути пульт, потягнути за маленький важіль і посмакувати чарівну шоколадку. Вона майже чує, як у її голові виспівують голоси: «Ґуд’їр! Ґуд’їр! Ґуд’їр!»

Але вона не робить цього.

Натомість вона опускає кришку унітаза й сідає зверху.

«Значить так, уперше за багато років я завалила змагання з бігу, вихопила кілька “B” за семестр (одну з них можна заледве вважати “B”, але батьки того не знають) і набрала вагу (цілих шість фунтів!) — та все одно я ще ніколи не була щасливішою».

«Воно мені не треба, — думає вона. — А ще важливіше: я не хочу цього».

Від цього усвідомлення її голова сповнюється співом, а серце злітає до небес, і Ґвенді повертається в кімнату зі жвавістю в кроці і посмішкою на обличчі.

27

Наступного ранку Ґвенді прокидається на підлозі своєї шафи.

Мовби вірна кохана, вона обіймає пульт, а великий палець правої руки спочиває за півдюйма від чорної кнопки.

Вона придушує крик і відсмикує руку, рачкуючи із шафи, наче краб. На безпечній відстані зводиться на ноги й помічає дещо, від чого голова їй іде обертом: вузенька дерев’яна підставка пульта відкрита. На ній лежить крихітна шоколадка: папуга. Кожна пір’їнка ідеальна.

Понад усе Ґвенді хочеться вибігти з кімнати, грюкнути за собою дверима й ніколи не повертатись, але вона знає, що не може зробити цього. Тож що вона може вдіяти?

Вона наближається до пульта так тихо, як тільки може пересуватися. Коли до нього залишається кілька футів, у її голові спалахує образ дикої тварини, що спить у своїй норі, і вона думає: «Пульт не лише дає мені силу; він і сам є силою».

— Але я не… — бурмоче вона.

«”Не” що?»

— Не піддамся.

Поки не спасувала, вона витягується і хапає шоколадку з маленької підставки. Задкує з кімнати, боячись повертатися до пульта спиною, мчить коридором у туалет, де шпурляє шоколадного папугу в унітаз і змиває його.

І на деякий час усе гаразд. Вона гадає, що пульт засинає, але не вірить йому ні на йоту. Бо навіть якщо він і заснув, то спить, розплющивши одне око.

28

На початку останнього семестру Ґвенді у старшій школі в її житті стається дві доленосні події: вона отримує стипендію на вивчення психології в Браунському університеті та вступає поза конкурсом, а ще вперше спить з Гаррі.

Упродовж останніх кількох місяців у них трапляється кілька фальш-стартів — увесь цей час Ґвенді на пігулках, але щоразу вона не зовсім готова, а галантний Гаррі Стрітер не тисне на неї. Нарешті справа стається в кімнаті Гаррі, при свічках, п’ятничного вечора, коли в його батька велика вечірка на роботі, як не крути, настільки незграбно і казково, як і очікувалось. Щоби внести необхідні покращення, Ґвенді та Гаррі роблять це ще раз, два вечори потому, на задньому сидінні «мустанга» Гаррі. Там тісно, але це лише на краще.

Коли настає весна, Ґвенді знову біжить на змаганнях і в перших двох забігах потрапляє у трійку кращих. Її оцінки — самі лише «A» (щоправда, історія зависла в небезпечній зоні, на 91%), і вона не ставала на ваги аж від того передріздвяного тижня. Покінчила з цим безглуздям.

Ще й досі її подеколи мучать жахи (той, що про гарно вбраного чоловіка зі срібними монетами замість очей усе ще найстрашніший), вона й досі знає, що пульт хоче повернути її, але намагається не зациклюватися на цьому. Її майже завжди супроводжує успіх завдяки Гаррі й тому, що вона вважає своїм новим життям. Ґвенді часто марить, ніби містер Ферріс повернеться, щоб забрати в неї право володіння пультом, позбавивши її цієї відповідальності. Чи що пульт зрештою забуде про неї. Комусь сторонньому це прозвучало б по-дурному, але Ґвенді увірувала, ніби пульт якимось чином живий.

От тільки забуття не прийде. Про це вона дізнається у квітні, у свіжий весняний день, коли вони з Гаррі запускають повітряного змія на полі бейсбольного стадіону касл-рокської старшої школи (Ґвенді дуже зраділа, коли він прийшов до неї додому, приволікши з собою змія). Вона помічає, як з посадки, що відгороджує шкільну територію, вигулькує щось маленьке і темне. Спершу вона думає, ніби це якась тварина. Що то вибіг кролик, чи, може, бабак. Та коли воно наближається — а здається, ніби воно прямує просто на них, — дівчина усвідомлює, що це взагалі не тварина. Це капелюх.

Гаррі тримає котушку з ниткою і дивиться на червоно-біло-синього змія широкими очима і з посмішкою на обличчі. Він не помічає чорного капелюха, який наближається до них, рухаючись не за вітром, а проти нього. Він не помічає, як капелюх сповільнює свій хід, потім зненацька змінює напрям і виписує ідеальне коло навкруг його пережаханої дівчини, ніби цілуючи її при зустрічі — як гарно бачити тебе знову, — перш ніж зривається геть і зникає за трибунами, що стоять уздовж лінії третьої бази.

Гаррі не помічає нічого цього тому, що в Касл-Року зараз пишне весняне пообіддя, і він пускає повітряного змія, поруч стоїть кохання всього його юного життя, і все прекрасно.

29

Перша половина травня минає у вирі занять, іспитів і планування випуску. Туди входить усе: від підбору шапочок і мантій та відправки запрошень на церемонію до закінчення підготовки до випускної вечірки. Випускні іспити призначено на тиждень після 19 травня, а вручення атестатів касл-рокської старшої школи відбудеться наступного вівторка, 27-го числа, на футбольному стадіоні.

У Ґвенді та Гаррі вже все розплановано. Після церемонії вони перевдягнуться і вирушать додому до Бріджит Дежардін на найбільшу і найкращу випускну вечірку в усій школі. А наступного ранку на тиждень вирушають з наметами в затоку Каско, лише вони удвох. Після повернення додому на Ґвенді чекає робота в автокінотеатрі, а на Гаррі — у крамниці будматеріалів. На початку серпня — десятиденна відпустка на узбережжі з родиною Гаррі. Після того починається навчання в коледжі (Ґвенді — в Браунському; Гаррі — в сусідньому, Провіденському) і новий захопливий розділ у їхніх життях. Вони не можуть дочекатися.

Ґвенді знає, що коли прийде пора їхати до коледжу, їй доведеться вирішувати, що робити з пультом, але це станеться аж за кілька місяців, і цього вечора це не в пріоритеті. Нині найбільшим рішенням, яке постає перед Ґвенді, є яку сукню вдягнути на вечірку в Бріджит.

— Боже милий, — каже Гаррі, усміхаючись. — Просто візьми якусь та й усе. Або йди, як є.

«Як є» означає в самих ліфчику і трусиках.

Ґвенді штурхає його між ребра і перегортає наступну сторінку каталогу.

— Легко тобі казати, містере. Одягнеш собі джинси й футболку і вже виглядаєш на мільйон баксів.

— А ти виглядаєш на трильйон у самій лише білизні.

Вони лежать на животах на ліжку Ґвенді. Гаррі грається її волоссям; Ґвенді гортає глянцевий каталог Браунського коледжу. Містер та місіс Пітерсон пішли на вечерю до сусідів далі по кварталу і не повернуться допізна. Ґвенді та Гаррі прийшли годину тому, і Ґвенді була дещо здивована, побачивши, що ключ їй не знадобився. Парадні двері були не лише незамкнені, а й злегка прочинені. (Її тато дуже відповідально ставиться до замикання дверей; полюбляє приказувати: «Касл-Рок — уже не те маленьке окружне місто, яке було колись»). Але всі часом щось забувають, плюс тато не молодшає. А з думкою про вечірку, що заволоділа ними — уже не згадуючи про попередні півгодини раювання в її ліжку, — жоден з них не помічає кількох скабок, що стирчать довкола замка. Чи слідів від лома.

— Та ну, — знову каже Гаррі, — ти приголомшлива. Хай би що вдягла.

— Просто не можу вирішити, чи вдягнути щось стильне без бретельок, чи щось літнє, довге і спадисте, — вона кидає каталог на підлогу і встає. — Ось, вибирай сам.

Вона підходить до шафи, відчиняє двері… і перш ніж бачить його самого, чує запах: пиво, сигарети і сморід поту.

Вона починає розвертатися, щоб покликати Гаррі, але вже запізно. Пара сильних рук випростується з тіні й одягу на вішаках і тягне її додолу. І тут вона віднаходить свій голос:

— Гаррі!

Він уже зіскочив з ліжка і біжить. Кидається на нападника, і серед безладдя вішаків та блузок вони зчіпляються на підлозі.

Ґвенді притискається до стіни, ошелешена, побачивши Френкі Стоуна, одягненого в камуфляжні штани, темні окуляри й футболку, ніби він має себе за солдата на секретній місії, як він катається по підлозі її кімнати з її хлопцем. Це погано, але дещо інше ще гірше: на підлозі шафи, напівприкрита зваленим одягом, лежить пригорща срібних доларів… і пульт. Мабуть, Френкі знайшов його, поки чекав на неї, або поки чекав, коли піде Гаррі.

Він натискав на кнопки?

Невже Африці кінець? Чи Європі?

Двоє молодиків врізаються в нічний столик. На них дощем сиплються щітки для волосся і косметика. Окуляри секретного агента Френкі злітають. Гаррі переважує Френкі щонайменше на тридцять фунтів і пришпилює того дрищавого виродка до підлоги.

— Ґвен? — він звучить абсолютно спокійно. — Викликай поліцію. Я тримаю цього малого смердючого гів…

Але саме тоді все котиться до біса. Френкі дрищавий, у Френкі небагато м’язів, але те ж саме можна сказати про змій. Зараз він зарухався, як змія, спершу звиваючись, а потім заїхавши коліном у промежину боксерок Гаррі. Гаррі видає «у-у-ф» і подається вперед. Френкі вивільняє руку, наставляє пальці рогачкою і б’є ними по очах Гаррі. Гаррі скрикує, хапається рукою за обличчя і падає набік.

Ґвенді підривається саме вчасно, щоб помітити як на неї йде Френкі, простягнувши до неї одну руку, а іншою намагаючись дістати щось із кишені своїх камуфляжних штанів. Він не встигає торкнутися її, коли Гаррі ставить йому підніжку, і вони жужмом валяться в шафу, зриваючи ще більше суконь, спідниць, штанів і топів, тож спершу Ґвенді не бачить нічого, окрім купи одягу, яка ніби дихає.

Тоді вигулькує рука — брудна рука із синьою павутиною, витатуйованою на тильній стороні долоні. Спершу вона безцільно хапається за повітря, а тоді намацує пульт. Ґвенді намагається закричати, але нічого не виходить; її горлянку міцно спаралізувало. Пульт опускається кутом. Один… тоді другий… тоді третій раз. Перший раз, коли він стикається з головою Гаррі, звук притлумлюється одягом. Другий раз уже гучніше. Третій раз за ударом лунає відразливий тріск, ніби ламається гілка, і кут пульта вкривається кров’ю та волоссям.

Купа одягу піднімається і сповзає. З’являється Френкі, усе ще тримаючи пульт у татуйованій руці. Він шкіриться. Позаду нього вона бачить Гаррі. Його очі заплющені, рот відкритий.

— Не знаю, що воно таке, красунечко, але лупить добряче.

Ґвенді притьмом кидається повз нього. Він не намагається спинити її. Вона стає навколішки біля Гаррі і припіднімає його голову однією рукою. Іншу прикладає йому до носа і рота, але вже й так усе знає. Пульт завжди був легким, проте сьогодні, на деякий час, він став важким, тому що сам захотів стати важким. Френкі Стоун використав його, щоб розтрощити маківку черепа Гаррі Стрітера. Вона не відчуває дихання долонею.

— Ти вбив його! Брудний сучий сину, ти вбив його!

— Ага, ну, може, й так. Пофіг.

Здається, йому байдуже до мертвого хлопця; його погляд діловито ковзає по тілу Ґвенді, і вона розуміє, що він божевільний. Пульт, який може знищити світ, лежить в руках у божевільного, котрий гадає, що він Зелений берет або Морський котик, чи хай там що.

— Що це за штука? Ну ця, біля якої ти зберігаєш свої срібні долари. Скільки вони коштують, Ґвенні? І що роблять ці кнопки?

Він торкається зеленої, тоді фіолетової, а коли його заквецяний палець тягнеться до чорної, Ґвенді робить єдине, що спадає їй на думку. Хай що вона не думає, вона діє. Її ліфчик защібається спереду, тож вона розщібає його.

— Ти хочеш погратися з тими пиптиками чи з моїми?

Френкі шкіриться, демонструючи зуби, від яких навіть загартований дантист поморщився б і відвернувся. Він знову сягає собі в кишеню і дістає ніж. Той нагадує їй ніж Ленні, хіба що на цьому не викарбувано Semper Fi.

— Лягай на ліжко, королево випускного. Трусики можеш не знімати. Хочу зрізати їх з тебе. Якщо лежатимеш сумирненько, то, може, й не поріжу те, що під ними.

— Це він тебе прислав? — питає Ґвенді.

Вона вже сидить, підтягнувши ноги, щоб закрити груди. Якщо пощастить, єдиний погляд на них стане всім, що отримає цей хворий виродок.

— Тебе прислав містер Ферріс, щоб забрати пульт? Він хоче, щоб ти володів ним?

Хоча сама очевидність ніби вказує на таке, у це важко повірити.

Він супиться.

— Містер хто?

— Ферріс. Чорний костюм? Маленький чорний капелюх, який сам ходить, куди хоче?

— Не знаю я ніякого містера Ф…

Саме в цю мить вона лупить його ногою, знову ж таки без роздумів… хоча пізніше їй здасться, що тоді за неї думав пульт. Його очі розширюються, а рука з ножем вистрілює, протинаючи їй ногу й виходячи з іншого боку у фонтані крові. Вона верещить і п’яткою врізається Френкі в груди, відправляючи його у шафу. Хапає пульт і, натискаючи червону кнопку, водночас кричить:

— Гний у пеклі!

30

У червні 1984 року Ґвенді Пітерсон закінчує Браунський коледж summa cum laude.[32] Заняття бігом закінчилися для неї навесні її останнього року в старшій школі; поки вона лежала в лікарні, ножова рана в нозі загнилася, і хоча зрештою все минуло, вона втратила її частину. Ґвенді й досі ходить накульгуючи, проте зараз це вже ледь помітно.

Після церемонії вона йде на вечерю з батьками, і вони добре проводять час. Містер та місіс Пітерсон навіть порушують своє тривале утримання пляшкою шампанського, щоб відсвяткувати з донькою, котрій прокладена пряма дорога в аспірантуру Колумбійського університету або, ймовірно, у письменницьку майстерню Університету Айови. Вона вважає, що зможе написати роман. Може, навіть і не один.

— А у твоєму житті є чоловік? — питає місіс Пітерсон.

Її обличчя розпашіле, а очі блищать від незвичного алкоголю.

Ґвенді хитає головою, усміхаючись:

— Поки немає.

Як і не буде в майбутньому, думає вона. У неї й так уже є супутник життя — це пульт з вісьмома кнопками зверху і двома важелями по краях. Вона й досі інколи їсть шоколадки, але вже багато років не брала жодного срібного долара. Ті, що були в неї раніше, уже давно розійшлися: виміняні по одному-два за раз на книжки, оренду (о Боже, розкіш орендувати квартиру самій) і на підвищення від «фієсти» до «субару аутбек» (що спершу обурило її матір, та згодом вона змирилася).

— Що ж, — каже містер Пітерсон, — усьому свій час.

— Так, — усміхається Ґвенді. — Маю ще вдосталь часу.

31

Вона планує провести літо в Касл-Року, тож коли батьки повертаються до готелю, спаковує залишки речей, укладаючи пульт на дно своєї валізи. Під час перебування в Брауні дівчина тримала цю жахливу річ у клієнтському сейфі Банку Род-Айленду; вона шкодує, що не додумалася зробити так раніше, але ж вона була всього лише дитям, коли отримала його, дитям, хай йому трясця, а що знають діти? Діти запихають цінності в нори під деревами чи ховають за камені в підвалах, які нерідко затоплює, або в шафах. У шафах, Господи Боже! Щойно приїхавши в Колумбію (або в Айову, якщо її візьмуть до письменницької майстерні), він вирушить в інший клієнтський сейф, і, наскільки їй відомо, зможе лишатися там вічно.

Вона вирішує з’їсти шматочок кавового торта й випити склянку молока перед сном. Доходить до вітальні й там ціпеніє. На столі, за яким останні два роки вона готувалася до занять, біля обрамленого знімка Гаррі Стрітера лежить маленький охайний чорний капелюх. У неї немає сумнівів, що це той самий, який вона востаннє бачила в день, коли вони з Гаррі пускали повітряного змія на бейсбольному полі. Який же радісний то був день. Може, і взагалі останній з радісних.

— Заходь сюди, Ґвенді, — гукає з кухні містер Ферріс. — Присядь, подихай, як то кажуть на півдні.

Вона заходить на кухню, почуваючись чужою у власному тілі. За кухонним столом сидить містер Ферріс в охайному чорному костюмі, здається, не постарівши бодай на день. Перед ним шматок кавового торта і склянка молока. Її вже чекає власна порція торта і молока.

Він оглядає її з голови до п’ят, але — як і в той перший день, коли вона зустріла його на вершині Сходів самогубців, — без будь-якого хтивого умислу.

— Якою ж гарною жінкою ти виросла, Ґвенді Пітерсон!

Вона не дякує йому за комплімент, але сідає. Ця розмова вже давно здається їй протермінованою. Тільки, мабуть, не йому; їй спадає на думку, що в містера Ферріса власний графік, і він завжди дотримується його. Усе, що вона каже, це:

— Я замкнула двері, коли йшла. Я завжди замикаю двері. І коли повернулася, двері були замкнені. Я завжди перевіряю. Отримала цю звичку в день смерті Гаррі. Ви знаєте про Гаррі? Якщо знаєте, що я хотіла кавового торта з молоком, то, припускаю, знаєте й про це.

— Звичайно. Я багато про тебе знаю, Ґвенді. А про замок…

Він відмахується, ніби кажучи: «Пусте».

— Ви прийшли по пульт?

У своєму голосі вона вчуває водночас порив і неохоту. Дивне поєднання, але дуже їй знайоме.

Він ігнорує це, принаймні поки що.

— Як я вже й казав, я багато про тебе знаю, але мені достеменно не відомо, що сталося того дня, коли до твого дому прийшов той хлопець, Стоун. З пультом завжди стається кризовий момент — можна сказати, момент істини, — і коли він настає, моя здатність… бачити… втрачається. Розкажи, що там сталося.

— А треба?

Він здіймає руку і повертає долонею доверху, ніби кажучи: «Як хочеш».

— Я ніколи нікому не розповідала.

— І я так здогадуюсь, ніколи не розкажеш. Це твій єдиний шанс.

— Я сказала, що хочу, аби він згнив у пеклі і водночас натиснула на червону кнопку. Я не мала цього на увазі в прямому сенсі, але ж він щойно вбив хлопця, якого я кохала, щойно, курва, проштрикнув мені ногу ножем, і в мене вирвалось саме це. Я й уявити не могла, що він і справді…

Але сталося саме це.

Вона замовкає, пригадуючи, як обличчя Френкі почало чорніти, як його очі спершу затуманились, а тоді викотилися з орбіт. Як витягнувся його рот, а нижня губа відвисла, ніби жалюзі з поламаною пружиною. Його крик — подив? агонія? усе разом? вона не знає, — який у жовто-чорному потоці виніс зуби прямо з напівзогнилих ясен. Щелепа відірвалася; підборіддя звисло аж до грудей; моторошний тріск його шиї, коли та луснула. Ріки гною з його щік, коли вони репнули, ніби прогнила парусина…

— Не знаю, чи згнив він у пеклі, але точно згнив, — каже Ґвенді. Вона відштовхує кавовий торт. Більше його не хоче.

— А що ти розповіла потім? — питає він. — Розкажи мені. Ти, мабуть, мислила напрочуд швидко.

— Не знаю, чи мислила я взагалі, чи ні. Завжди було цікаво, чи пульт часом не думає замість мене.

Вона чекає, поки чоловік відповість. Він мовчить, тож вона веде далі.

— Я заплющила очі і знову натиснула на червону кнопку, уявляючи, що Френкі немає там. Зосередилася як тільки могла, а коли розплющила очі, у шафі був лише Гаррі, — вона спантеличено хитає головою. — Подіяло.

— Звісно, що подіяло, — каже містер Ферріс. — Червона кнопка дуже… як би так висловитись... різнобічна? Так, скажімо так. Але за десять років ти натискала на неї лише кілька разів, що характеризує тебе як людину сильної волі і ще сильнішої витримки. І я віддаю тобі свою шану.

Що він і робить, піднявши склянку молока.

— Навіть одного разу було більш ніж достатньо, — каже вона. — Я спричинила Джонстаун.

— Ти надто високої думки про себе, — різко каже він. — Джонстаун спричинив Джим Джонс. Так званий Преподобний сказився, як той пацюк, що втрапив у діжку. Параноїк, одержимий матір’ю, переповнений чванством. А щодо твоєї подруги Олів — я знаю, ти завжди вважала, ніби якимось чином відповідальність за її смерть лежить на тобі, — запевняю, це не той випадок. В Олів були деякі ПРОБЛЕМИ. Як ти це називала.

Вона вирячилась на нього, вражена. Як довго він підглядав за нею, ніби збоченець (наприклад, Френкі Стоун), що риється в її шухляді з білизною?

— Однією з таких проблем був її вітчим. Він… як би так сказати? Він забавлявся з нею.

— Серйозно?

— Як серцевий напад. А правду про молодого містера Стоуна ти й так знаєш.

Вона справді знає. Поліція приписала йому чотири зґвалтування і дві спроби зґвалтування в околиці Касл-Рока.

А ще, імовірно, зґвалтування і вбивство дівчини у Клівз-Мілз. Копи достоту не впевнені щодо останнього, але Ґвенді переконана, що це був він.

— Стоун був роками зациклений на тобі, Ґвенді, й отримав саме те, на що заслужив. Це він, а не пульт відповідальний за смерть твого містера Стрітера.

Вона майже не чує цього. Пригадує речі, які зазвичай проганяє з голови. Але тільки не тоді, коли спить, — тоді вона цього не може.

— Я сказала поліції, що Гаррі завадив Френкі зґвалтувати мене, вони побилися, Френкі вбив Гаррі і втік. Гадаю, його й досі шукають. Я сховала пульт у комоді, разом з монетами. Думала вмокнути підбори туфель у кров Гаррі, щоб якось пояснити… травму… але не змогла змусити себе це зробити. Зрештою, це не мало значення. Припустили, що Френкі забрав із собою знаряддя вбивства.

Містер Ферріс киває.

— Це далеко не той випадок, коли кажуть «добре все, що добре закінчується», але принаймні це добре настільки, наскільки можливо.

Обличчя Ґвенді викривляється в гірку посмішку, через яку вона виглядає набагато старшою за свої двадцять два.

— З ваших вуст це все звуть так добре. Ніби я Свята Ґвенді. Та мені видніше. Якби ви не дали мені цей триклятий пульт, усе було б інакше.

— Якби Лі Гарві Освальд не отримав роботу в Техаському книгосховищі, Кеннеді добув би свій термін, — каже містер Ферріс. — Можна думати про те, що сталося б «якби», аж поки не звихнешся, дівчинко моя.

— Дивіться на це з якого хочете боку, містере Ферріс, але якби ви не дали мені цей пульт, Гаррі був би досі живий. Й Олів.

Він задумується.

— Гаррі? Так, може бути. Може бути. Щоправда, Олів була приречена. Ти не несеш жодної відповідальності за неї, повір, — усміхається він. — І я маю гарні новини! Тебе візьмуть до Айови! Твій перший роман… — вишкірюється він. — Ну, хай це буде сюрпризом. Скажу лише, що ти захочеш вдягнути свою найкращу сукню на вручення нагороди.

— Якої нагороди?

Їй водночас дивно і бридко від своєї жадібності до цієї новини.

Він знову відмахується жестом: «Пусте».

— Я сказав достатньо. Ще трохи і зміню лінію твоєї долі, тож не спокушай мене. Бо можу й піддатися тобі, тому що ти мені подобаєшся, Ґвенді. Твоя опіка над пультом була… виняткова. Я знаю, яким тягарем це було, іноді здавалося, ніби несеш на спині повний рюкзак каміння, але ти й не уявляєш, скільки добра зробила. Скільком катастрофам запобігла. Якщо використовувати його зі злим умислом — чого ти, до речі, ніколи не робила, і навіть той твій експеримент з Гаяною був зі звичайної допитливості, — пульт має неймовірну здатність творити зло. Коли ж його не чіпати, він стає великою силою добра.

— Мої батьки були на шляху до алкоголізму, — каже Ґвенді. — Озираючись на ті дні, я майже впевнена у цьому. Але вони кинули пити.

— Так, і хто знає, скільком ще гіршим речам зміг запобігти пульт під твоєю опікою? Навіть я цього не знаю. Масові різанини? Підла бомба у валізі, закладена на Гранд-Сентрал-Стейшн? Убивство якогось лідера, яке могло б розпалити Третю світову війну? Він не запобіг геть усьому — ми обоє читаємо газети, — але скажу тобі одну річ, Ґвенді.

Ферріс нахиляється, пронизуючи її поглядом.

— Він запобіг багато чому. Багато чому.

— А зараз?

— А зараз я буду вдячний, якщо ти повернеш мені пульт. Твою роботу зроблено — принаймні цю частину твоєї роботи зроблено. Ти ще маєш що сказати світу… і світ послухає. Ти розважатимеш людей, і це найбільший дар, який може бути в чоловіка або жінки. Ти змушуватимеш їх сміятися, плакати, задихатися, думати. Коли тобі сповниться тридцять п’ять, ти писатимеш на комп’ютері, а не на машинці, але і те, й інше — свого роду пульти, хіба ти так не вважаєш? Ти проживеш довге життя…

— Наскільки довге?

Вона знову відчуває цю суміш жадоби і неохоти.

— А цього вже я тобі не скажу, хіба що те, що ти помреш, оточена друзями, у милій нічній сорочці з блакитними квіточками. У твоє вікно світитиме сонце, а перед відходом ти виглянеш надвір і побачиш зграю пташок, що летять на південь. Останній образ краси світу. Болітиме не сильно. Зовсім трохи.

Він відкушує від свого шматка кавового торта, тоді встає.

— Дуже смачно, але я вже й так спізнююсь на наступну зустріч. Пульт, будь ласка.

— Хто отримає його наступним? Чи ви не можете сказати мені й цього?

— Ще не знаю. Зараз саме приглядаю за хлопчиком у містечку під назвою Пескадеро, десь за годину їзди від Сан-Франциско. Ти ніколи його не зустрінеш. Сподіваюсь, Ґвенді, він такий же хороший хранитель, як і ти.

Він нахиляється до неї і цілує в щоку. Їй стає радісно від дотику його губ, так само, як завжди було від маленьких шоколадних звіряток.

— Він на дні моєї валізи, — каже Ґвенді. — У кімнаті. Валіза не замкнута… хоча, думаю, якби й була замкнута, у вас не виникло б жодних проблем, — вона сміється, потім починає ридати. — Просто… я більше не хочу торкатися чи навіть бачити його. Бо в такому разі…

Він усміхається, але погляд його серйозний.

— Бо в такому разі захочеш залишити його собі.

— Так.

— Тоді посидь тут. Доїж кавовий торт. Він дуже смачний.

Він іде.

32

Ґвенді сидить. Їсть свій кавовий торт маленькими шматками, запиваючи кожен ковточком молока. Вона чує, як кришка валізи скрипить підіймаючись. Чує ще один скрип, коли кришка опускається. Чує «клац-клац», коли лямки щільно замикаються. Чує, як його кроки наближаються до дверей у коридор і зупиняються там. Попрощається?

Він не прощається. Двері відчиняються і м’яко зачиняються. Містер Річард Ферріс, якого вона вперше зустріла на лавці на вершині Сходів самогубців у «Касл-В’ю», пішов з її життя. Ґвенді сидить ще хвилину, доїдаючи останній шматок торта і думаючи про книгу, яку хоче написати, — розгорнуту сагу про містечко в штаті Мейн, дуже схоже на її рідне. Там буде кохання і кошмар. Вона ще не готова, але гадає, що зовсім скоро для цього настане час; ще два роки, щонайбільше п’ять. А тоді вона сяде за свою машинку — свій пульт — і виллє все.

Нарешті вона встає і заходить у вітальню. У її кроці жвавість. Вона вже відчуває полегкість. Маленького чорного капелюха більше немає на її столі, та він усе одно залишив їй дещо: срібний долар Моргана 1891 року. Вона бере його, крутить так і сяк, щоб непошкоджена поверхня вловила світло. Потім сміється і кладе монету до кишені.

Примітки

1

Роман американського письменника Томаса Пінчона (1937). (Тут і далі прим. пер.)

2

Півострів у Брукліні, Нью-Йорк.

3

Redhot — хот-дог, візитна картка Коні-Айленду, який вважається батьківщиною цієї страви. Винайшов хот-дог німецький емігрант Чарльз Фельтман наприкінці ХІХ століття.

4

Славетна американська гірка у Брукліні, Нью-Йорк. Збудована 1927 року, входить до Національного реєстру історичних місць США.

5

Chester the Molester — персонаж однойменної серії коміксів з журналу «Hustler» про пригоди Честера, який чіпляється до дівчаток і молодих жінок.

6

Непряма цитата з вірша Мері Говітт «Павук та муха».

7

Приблизно 1,8 метра.

8

Фруктовий коктейль із замороженим соком.

9

Головний убір, схожий на корону, що був символом влади перських царів.

10

З багатьох — єдине (лат.)

11

Традиційний одноповерховий будинок, зведений у простому й лаконічному стилі.

12

Соус з оливкової олії, оцту та гірчиці.

13

Таке життя (фр.).

14

Місцеві жіночі організації в Америці, які збирають гроші на потреби своєї церкви.

15

Легендарна музична програма, що була в ефірі з 1971 по 2006 рік.

16

Марвін Ґей (1939 — 1984) — славнозвісний американський соул та ритм-енд-блюз виконавець.

17

Військовий табір, у якому Американська континентальна армія під керівництвом Дж. Вашингтона провела зиму 1777—1778 років.

18

Лосьйон для догляду за шкірою.

19

Кореневе пиво, безалкогольний напій.

20

«Stereo 8», або ж «eight track» — формат аудіокасет і, відповідно, програвачів, розповсюджених у США в 1960—1970-х роках.

21

Під час масового самогубства в Гаяні, описаного вище, члени секти «Храм народів» змішали ціанід з розчинним напоєм «Кул-Ейд».

22

Рекламні дирижаблі «Ґуд’їр» традиційно літають над стадіоном під час матчів з американського футболу.

23

Спілка ветеранів іноземних війн.

24

Ліга плюща — група з восьми найстаріших і найпрестижніших університетів США.

25

Монета в один цент із зображенням профілю А. Лінкольна. Карбується з 1909 року донині.

26

Монета у 5 центів із зображенням бізона на реверсі, була в обігу з 1913 по 1938 рік.

27

Колекційна серія монет, що час від часу випускається урядом США спеціально для нумізматів.

28

«Завжди вірні» — девіз морської піхоти США.

29

Популярний бренд медичного пластиру.

30

Поселення в Гаяні, де жили члени секти, про яких ішлося раніше.

31

Мається на увазі оповідання Вільяма Джекобса «Мавпяча лапка» про небезпеку необдуманих бажань і ціну відповідальності.

32

З відзнакою (лат.).