Четвер, 7 грудня 2017 року

Сельма Фалк

Якби Осло було тілом, тут був би його анус.

Саме в цій квартирі.

У цій чортовій вітальні.

Кімната маленька й холодна. Сіро-коричневі шпалери в кутках

відклеїлися. Дешевий ламінат на підлозі здибився і вкрився плямами, особливо під вікном. Сельма Фалк присіла і обережно торкнулася

темної плями у формі півмісяця. Пліснява кірка розсипалася з бридким

шелестінням.

Відколи вона почала переносити ящики, кожні чотири хвилини за

вікном торохтів трамвай. Шибки на вікні затягнуті самоклейними

плівками — може, щоб знадвору не було нічого видно, а може, їх

приклеїли, щоб скло трималося купи — під плівками чітко проступали

тріщини. Щоразу, коли повз проїжджав трамвай чи вантажівка, у кімнаті ставало темніше. Вечоріло. Щілини на рамах вікна хтось

заліпив пакувальним скотчем, але вихлопні гази легко проникали

в приміщення і від цього різкого запаху аж у носі крутило.

Ящики вона склала двома штабелями під стіною у спальні. На

найвищому ящику засів Даріус — він пригнувся, наче приготувався до

стрибка, і повільно поводив хвостом з боку в бік.

Сельма Фалк сіла на єдине, що в кімнаті було з меблів,— червоний

диван шістдесятих років минулого століття. Він стоїть тут уже давно, пропах пересмаженою олією і сирними кульками. Принаймні вона

сподівалася, що це таки були сирні кульки… Даріус зненацька вигнув

спину й засичав, хоча так і залишився на верхівці вежі з ящиків під

протилежною стіною кімнати.

Минуло три тижні й три дні. Відтоді Сельма раз по раз ловила себе на

тому, що без жодної потреби дивиться на годинник, ніби одним лиш

поглядом може його зупинити. Або навіть повернути навспак.

Наступного понеділка мине рівно чотири тижні з дня, коли Ян Морелл

з незвично серйозним виглядом зайшов до її кабінету й повідомив про

крайній термін.

Залишилося всього чотири дні.

Зовсім скоро вона може втратити все, що коли-небудь мала. Окрім

машини — від неї вона ніколи не відмовиться. І кота — Єссо

буквально змусив узяти його з собою. Даріус спритно зіскочив зі своєї

вежі й прослизнув до спальні. Щось там упало. Щось розбилося.

Сельма заплющила очі. За вікном пролетів автомобіль швидкої. Звук

сирени розітнув тишу. Вона затулила вуха руками, але це не

допомогло. Розплющила очі, опустила руки. Даріус стояв перед нею

посеред вітальні. Очі його блищали, хвіст усе ще войовничо мотався

з боку в бік. У роті кіт тримав мишу — життя її ще не повністю

покинуло, і тонкий хвостик судомно смикався. Даріус позіхнув, бідолашна тваринка впала на підлогу й скорчилася в судомах.

Сельма Фалк не плакала від суботи 13 грудня 1986 року. Через шість

днів міг виповнитися вже 31 рік, і Сельма дуже здивувалася, відчувши

на щоці сльозу. Це мало б бути фізично неможливо. Подив змусив її

підвестися, щоб знайти дзеркало.

Медаль з тих часів два тижні тому вона виставила на інтернет-аукціон.

Поки що жодна жива душа не зацікавилася. Мабуть, олімпійська

медаль, яку вона завоювала через два роки, могла бути кращим

товаром. Але Сельма ще не наважувалася розлучитися з нею.

Маленьке дзеркальце, знайдене в сумочці, підтвердило: вона не

плакала.

Тут жити неможливо.

Але вона мусить жити тут. У цьому щурячому кублі. Або мишачому, коли вже побачила мишу. Вона вперше глянула на стелю, помітила

велику сіро-блакитну пляму, і її занудило.

І вирвало.

Блювотиння було якраз до пари килиму у вітальні.

За той час, що дав Ян Морелл, їй вдалося продати свого майна майже

на тринадцять мільйонів крон. З цієї суми залишилося двадцять три

тисячі вісімсот сімдесят шість крон і тридцять два ере. І жодного

натяку на те, коли вона зможе хоч трохи заробити.

Добре, що ніхто не знає, де вона. Ні Єссо, якому більше, мабуть, не

треба переживати. Ні діти — вони обоє чітко дали зрозуміти, що

більше ніколи не хочуть її бачити, поки вона збирала свої речі

в картонні коробки, перш ніж завантажити їх у позичений у Турка

фургон і поїхати. Ніхто з друзів гадки не мав, де вона, хоча чутки про її

хворобу, мабуть, таки розлетілися, якщо судити з п’ятдесяти двох

повідомлень і пропущених дзвінків лише за останні дні. У Сельми

Фалк не було раку. Принаймні наскільки вона знала. Від розгубленості, а радше через відчай їй просто довелося трохи переграти, бо

недовірливі партнери все не могли зрозуміти, з якого дива їй

заманулося так різко все продавати. Вона не вимовила цього слова на

«р», але коли зважити на тугу в очах і тремтіння в голосі — не дивно, якщо всі навколо дійшли такого висновку. Від згадки про все це знов

підступила нудота. Вона енергійно похитала головою, глибоко

вдихнула і вирішила відкласти дзеркало й знайти щось, чим можна

прибрати майже мертву мишу й зелену блювотну пляму на килимі.

Ніхто не має знати, де вона.

Сельма дійшла до середини вітальні, коли у двері подзвонили. Від

несподіванки вона так смикнулася, що Даріус знову вигнув спину

й засичав. Напівжива миша повзла до дверей, ніби вірила, що там її

порятунок. Нерішуче пішла в той самий бік і Сельма, все ще

вагаючись, чи варто відчиняти.

У двері різко нетерпляче постукали.

Ніхто не знав, що вона тут.

Дверний дзвінок знову задзвонив.

Камера

Час йому вже не належав.

Кімнатка без вікон. Світлодіодна лампочка на стелі сяє цілодобово.

Кабелів не видно. Нічого, що він міг би відірвати або відламати.

Монолітне бетонне ліжко вздовж стіни. Він не мав матраца — лише

купка соломи, що вже збилася і смерділа.

Не мав він і ковдри. І навіть одягу. Не мерз — тут жарко. Але спати

голим не на постелі й нічим не вкриваючись він ще не звик. Тільки час

від часу трохи дрімав.

Але не спав.

Досі надто нажаханий.

Воду діставав з дірки в стіні. Невелика, можна заткнути пальцем —

отже, півдюймова труба. Тече безперестанку. Чашки він не мав, тож

мусив сьорбати воду просто зі стіни, де нескінченна цівка залишила

жовто-коричневий слід, вкритий бридким слизом. На підлозі під

трубою — отвір водо стоку, прикритий металевими ґратками. Туди він

ходив у туалет — і по-малому, і по-великому, якщо вдавалося щось

видушити. Відстань між пруттям у ґратках посередині була трохи

більша. Іноді йому щастило і він влучав у той промі жок. Якщо ж ні —

доводилося ногою скидати власні фекалії або й проштовхувати крізь

ґратки.

Час від часу йому давали їжу через люк у металевих дверях.

Здебільшого хліб. Іноді булочки. Бувало, що чимось политі. Нічого

гарячого, нічого такого, що треба їсти з миски ложкою чи виделкою.

Дні минали за днями. Ночей взагалі більше не було.

Світло не просто дратувало — воно крало час. Він міг тут бути

тиждень, два тижні, рік.

Не рік.

Але довго. Принаймні кілька днів він намагався лічити час, відколи

вперше прокинувся і не зміг зрозуміти, де опинився. Він не знав, чому

він тут. Не було жодної підказки. Він кричав до невидимої фігури, яка

приносила їжу. Лаявся і бив кулаками, аж сірий метал дверей

почервонів від його крові. Ззовні не долинало жодного звуку, а люк був

надто малий, щоб розгледіти хоч щось, крім тіней по той бік.

Цей чоловік мав його знати. Це напевно чоловік. Коли він прокинувся

в камері, у нього боліли сухожилля під колінами й верхня частина

спини, ніби його хтось волочив. Тягли грубо, не панькаючись. П’яти

теж боліли. Це мав бути чоловік, і цей чоловік його знав.

У камері не було нічого, чим він міг себе вбити.

Він хотів цього понад усе. Краще смерть, ніж ці муки. Він навіть

щосили бився головою об стінку. Усе, чого домігся,— розбив лоба

й дістав кілька синців. Спробував натовкти собі повен рот соломи, але

закашлявся і все виплюнув. Рефлекс, мабуть. Він намочив солому, напихав її якомога тугіше в носа й рота і вже майже досягнув успіху, але… Щойно кімната стала рожевою, а в голові засяяло яскраве світло, знову напав кашель і вся солома вилетіла.

І так щоразу.

Той, хто тримав його в полоні, мав його знати.

Той, хто тримав його в полоні, знав, що він краще вибере смерть, ніж

таке. А гірше за все, найгірше — що кожного разу, коли невідомий

приносив їжу, чулося дивне механічне клацання з-за однієї стіни.

І вона підсувалася, і камера ставала ще менша.

Лижниця

У довгій низці значних і не дуже подій, з яких складається життя, цей

день залишиться абсолютно непоміченим, думала Хеге Кін Морелл.

З часом вона озиратиметься на ці дні й тижні, на цю мить і байдуже

знизуватиме плечима.

Просто a bump in the road{1}. Неприємна, але цілком здоланна

перешкода на шляху до Олімпіади в Пхенчхані.

Їй було двадцять чотири роки, і вона вирішила, що все це не насправді.

Надто це було абсурдно. Надто очевидно неправильно. Щось пішло не

так, і треба було визначити, що саме. І все виправити. Це було просто

питання часу, намагалася вона себе переконати, хоча минуло вже три

дні з моменту отримання того неймовірного повідомлення.

Кожна хвилина в цьому пеклі — це ще на шістдесят секунд більше, ніж надто довго.

Люди перед нею стали сіро-блакитною галасливою масою. Вона

заплющила очі й зосереджено уявила, як переможно фінішує. Ялинка; пірнання в солону воду. Мамине обличчя — з роками воно стає все

більш розпливчатим, у пам’яті залишилася тільки невиразна усмішка.

Мама мала блакитні очі й довгі біляві коси, такі разюче не схожі на

чорні жорсткі пасма Хеге. Колись вони навіть сплели зі свого волосся

зебру. Мама дозволяла іноді маленькій дочці засинати в себе на плечі, коли тій ставало страшно в нічній темряві.

Серед усього незначного в житті були й великі моменти.

Перемоги. Медалі.

Але найголовнішого, звичайно, вона не пам’ятала. Хтось — можливо, біологічна мати — залишив її в неправильному місці. З того часу

збереглася фотографія: майже двомісячна Хеге в кошику, зі струп’ям

у ріденькому волоссячку. Загорнута в чисту пелюшку, з зеленим

пластмасовим ведмедиком. Якби її покинули в іншому місці або

в інший час, вона не потрапила б саме до Яна та Катінки Мореллів, і через кілька місяців її, бліду й хвору на екзему дівчинку, не відвезли б

до Веттаколлена в Осло, на інший бік земної кулі. Біологічна мати, чи

хто то був, залишивши її того ранку під напівживою вербою біля

старої християнської місії, дала їй щасливий квиток у життя, і маленька Кін навчилася їздити на лижах.

Відмовившись від дитини, її мати зробила найкраще, що могла.

Чотири титули світових чемпіонатів і майже десять тисяч годин

тренувань… Хеге знала, що в житті бувають як злети, так і падіння.

І те і те вона навчилася сприймати спокійно, що неабияк бентежило

норвезьку публіку.

Хеге Кін Морелл знала, що в її житті були видатні моменти. І незначні

теж. Саме життя було ланцюгом сильніше чи слабше пов’язаних

хороших і поганих, непомітних і справді історичних подій — усього, що відбувалося між народженням і смертю. Ланцюг довгий, а цю

конкретну мить, цю абсурдну пресконференцію просто треба

пережити. Хеге мала триматися, і зусиллям волі вона ще дужче

випростала спину.

Це була якась помилка, і треба все з’ясувати.

Вона знову розплющила очі й зупинила погляд на невидимій точці

десь високо над головами майже сорока журналістів і фотографів, що

зібрались у залі. Біля неї рядочком сиділи четверо серйозних

чоловіків — троє склали руки, зчепили пальці й похилили голови. Стіл

вкритий темно- синьою скатертиною. Її светр такого ж кольору, але

вперше за шість років на ньому немає назви компанії-спонсора. Навіть

логотип виробника заліпили шматочком клейкої стрічки. Не було

мисок з фруктами, пляшок зі смузі й водою, які зазвичай виставляли на

стіл так, щоб вони потрапляли в об’єктиви фотокамер,— тільки один-єдиний графин бовванів на столі. Склянку поставили лише перед Хеге.

Порожню.

Вона зайшла, і гамір у залі раптово стих. Камери гуділи й клацали, дехто ще перешіптувався, але президентові Норвезької федерації

лижних перегонів Боттольфу Одді навіть не довелося підвищувати

голос, коли він узяв мікрофон і прокашлявся.

— Ласкаво просимо на нашу пресконференцію,— промовив він.—

Перейдімо відразу до справи.

Один фотограф перечепився через чиюсь ногу й на весь зріст

розтягнувся на підлозі. Президент Федерації навіть не подивився

в його бік.

— Причина, з якої Норвезька федерація лижних перегонів скликала цю

пресконференцію, полягає в тому, що Хе ге…— Він затнувся.

— Склалася така ситуація…— почав він знову.— Осінній допінг-тест

Хеге Кін Морелл дав позитивний результат.

У залі, здалося, навіть камери заніміли.

— Це якась помилка,— голосно сказала лижниця.— Я ніколи не

вживала допінгу. Мабуть, щось наплутали зі зраз ками.

Фотокамери знову оскаженіло заклацали.

Батько

У під’їзді невиразно пахло брудом. Сморід землі й вихлопних газів, подумав Ян Морелл, чекаючи, доки двері відчиняться.

Йому здавалося, що він чує якісь звуки, але важко було зрозуміти, долинають вони з квартири чи з гамірної вулиці. Він мало не

приклався вухом до дверей, але дві брудні, навіть на вигляд липкі

діагональні смуги невизначеного кольору на дверях відбили в нього це

бажання.

Дізнатися адресу було досить складно — такі речі зазвичай забирали

в нього не більше пів години. Приватний детектив, або офіційно —

консультант із питань безпеки, якого Ян Морелл тримав на зарплаті, півтори доби шукав у нетрях Енше якогось типа. У непоказному

приміщенні хлопець удень ремонтував машини, а ввечері в підвалі

організовував покерні турніри. Він був упертий, повідомив

консультант із безпеки в короткій записці. Ян Морелл волів не знати, що детектив робив з ним. Він намагався не ду мати про це. Суть

повідомлення зводилася до того, що Сельма Фалк орендувала це

приміщення на три місяці, майже за безцінь. Строго кажучи, вона

взагалі нічого не платила. Чоловік був одним з її колишніх клієнтів

і, вочевидь, дуже вдячним.

Як і сам Ян Морелл. Навіть якщо зараз він був не дуже вдячний, то вже

точно — колишній.

Ніхто не відчиняв.

Мореллові здалося, що він почув котяче нявкання. Він кілька разів

грюкнув у брудні двері й знову подзвонив. Цього разу вже напевно

почулися кроки.

Хтось зсередини натиснув на дверну ручку. Дзенькнув ланцюжок на

дверях. Між дверима й одвірком з’явилася вузька щілина, через яку

показалися праве око й кутик рота Сельми.

Вона нічого не сказала. Просто стояла мовчки, ніби їй потрібен був

час, щоб усвідомити: він її знайшов. Морелл опустив погляд і побачив

кота з дивною мордою, ніби він втрапив у лобове зіткнення — великі

круглі очі й плаский ніс.

— Пусти,— буркнув Морелл, натискаючи на двері ліктем.— Я маю

пропозицію, від якої ти не зможеш відмовитися. Остання, найбільша

ставка.

Відчинив двері й зайшов.

Тюбик

Хеге вдома сама. У провулку біля будинку у Веттаколлені, за високою

стіною сербських ялин — юрба журналістів і фотографів. Трохи

раніше вона чула, як гуділи двигуни їхніх машин. Приїхала поліція.

Мабуть, сусіди зателефонували. Четверо офіцерів з собакою відігнали

фотографів, що зазирали між деревами й підійшли надто близько до

будинку.

Скоро десята вечора.

Додому після пресконференції її привіз тато. Обоє не сказали ні слова.

Машину поставили нагорі, біля сусідів, заледенілою стежкою

спустилися до свого двору й зайшли через задні двері. Батько досі

мовчав. Двічі перевірив двері й замки. Зупинився перед нею, взяв за

руки.

— Я все владнаю.

Сказав чітко, з наголосом на кожному слові. І швидко вискочив через

ті ж двері, якими вони зайшли.

От такий він. Той, хто все владнає. Хеге понад усе на світі хотіла, щоб

хтось усе владнав. Виправив це обурливе непорозуміння. Знайшов

помилку. Знайшов п’ять помилок, десять чи скільки їх там було —

помилки, через які Антидопінговий комітет вважає, що вона шахрайка.

Ніби вона вживала анаболічний стероїд, назви якого навіть не могла

зараз згадати, хоча три дні поспіль читала її в документах знову

й знову, та й раніше знала.

Хеге дуже хотіла, щоб хтось усе владнав, але саме цього вечора вона

воліла б, щоб тато нікуди не йшов. Щоб хоч хтось побув із нею. Хтось, крім Маггі, яка, мабуть, як завжди сиділа у своїй квартирі

в цокольному поверсі й дивилася польське телебачення.

Хеге пройшла майже темними кімнатами. Перш ніж піти, тато

позасував штори в усіх кімнатах, ретельно й методично. Зупинилася

перед холодильником. Відчинила. Вона сьогодні не снідала, але чомусь

нічого не хотіла. Тільки щоб тато повернувся додому.

І мама знову була жива.

І щоб хтось із Антидопінгового комітету подзвонив у двері й зі щирою

усмішкою перепросив за це прикре непорозуміння. Звичайно, її проба

не давала позитивного результату. І треба просто забути про ту

жахливу пресконференцію, і як батько вивів її заплутаними

коридорами до підземного паркінгу, а звідти хтось виїхав татовим

«мерседесом» із затемненими вікнами, відвернув увагу журналістів

і дурив їх достатньо довго, щоб вони змогли непомітно покинути

будівлю на орендованій «хонді».

Вона різко зачинила двері холодильника.

Минуло чотири дні після етапу Кубку світу в Ліллегаммері. Вона

вибула в півфіналі класичного спринту, але наступного дня виграла

в скіатлоні. Зазвичай на змагання в Норвегії та Швеції вона їздила

з кимось — приятелями з команди, тренерами, фізіотерапевтами чи

лікарем національної збірної. Але тих вихідних вона їхала сама.

Слухала аудіокнижку.

Вона майже закінчила четвертий роман Елени Ферранте.

Її речі завжди збирала Маггі. Збирала й розбирала. Прала одяг теж

Маггі. Хатня працівниця жила з ними від часу маминої смерті, перебравши до своїх рук більшу частину нудної для Хеге й батька

домашньої роботи. Міняла постіль. Прала. Прибирала. Готувала їжу.

Згідно з суворими інструкціями, звичайно,— батько найняв дієтолога,

що склав для Хеге спеціальне меню на цілий рік, і вони дотримувалися

його так, ніби від цього залежало життя.

У певному сенсі, так і було.

Це створювало оптимальні умови для перемог, як сказав тато.

Повернувшись зі змагань пізно ввечері в неділю, Хеге впала в ліжко

й заснула, а прокинулася вже з новиною, що провалила допінг-тест.

Вона навіть не помітила, що її сумка розібрана, речі випрані й усе

розкладене на місця. У наступні дні Маггі ходила будинком як добрий, проте обережний і майже непомітний привид.

Хеге кинулася вниз сходами, перескакуючи через три сходинки.

Заскочила до своєї кімнати й розчахнула двері гардероба. Автоматично

увімкнулося світло. По один бік цієї кімнатки на сім квадратів висіло її

тренувальне спорядження. Неможливо було сказати, чи щось зникло.

Порожня сумка лежала на своєму місці біля дверей ванної. Хеге

легенько провела рукою вздовж ряду розвішаного одягу. Зупинилась

і обсмикнула рукав. У цій куртці вона була в неділю.

Хвильку постояла, замислившись.

Вона клала тренувальні штани на самий низ у сумку. Там була зношена

блискавка, її треба замінити.

Усе на місці. Маггі зробила свою роботу, як робила її завжди. Містка

сумка для туалетного приладдя з додатковим місцем для її препаратів

від астми мала лежати у ванній, у верхній шухляді під умивальником.

Цю сумку вона брала лише в поїздки. Там лежало все необхідне —

вона мала подвійний набір туалетних засобів, щоб випадково не забути

чогось у поїздку. Хеге відчинила двері ванної і висунула шухляду.

Сумка там, де й мала бути. Хеге вийняла її, поклала на стільчик біля

умивальника й відкрила.

Дезодорант. Схвалений лікарем національної збірної. Косметика.

Схвалена лікарем збірної. Зубна паста, щітка для волосся

у пластиковому чохлі, зубна нитка з м’ятним ароматом. Парфуми,

отримані від тата в подарунок на Різдво. Перевірені й схвалені

в результаті всіх експертиз, якими батько її повсякчас оточував. Три

інгалятори. Нерозпечатана упаковка парацетамолу. Одну за одною

Хеге викладала всі речі до умивальника. Скоро сумочка була порожня.

На самому дні залишився якийсь незнайомий тюбик. У прямокутній

білій коробочці, з чорно-зеленим написом, червоним знаком

забороненого препарату й чорним штампом «ДОПІНГ».

Препарат називався «Трофодермін».

Хеге впустила коробочку на підлогу.

У вухах задзвеніло. Вона часто моргала, намагаючись прогнати чорні

цятки, що затанцювали перед очима. Схопила один інгалятор, обхопила губами, натиснула й глибоко вдихнула.

Але навіть це не допомогло — вона досі задихалася.

Хеге добре знала, що таке «Трофодермін».

Але вона не уявляла, звідки він у її сумочці, взагалі в її речах, після

успішного виступу в Ліллегаммері.

Жодної ідеї. Світ зупинився.

Скляний палац

Він змерз.

Арнульф Сельгюс знав, що в цій великій кімнаті не холодно.

Температура і якість повітря контролювали надсучасні пристрої —

коли два роки тому король відкрив цю будівлю, вона була єдина

у своєму роді. На весь світ. У всіх приміщеннях було рівно двадцять

градусів, з точністю до десятих. І все ж зуби мало не вибивали

барабанний дріб.

Сельве Банґ, схоже, нічого не помітив.

— Це скандал! — кричав він.— Скандал, якого ми не можемо собі

дозволити, Арнульфе! Допінг — це абсолютно неприйнятно!

Бризки слини летіли на гладеньку поверхню дубового стола.

— Звичайно,— апатично мовив Арнульф і затулив обличчя руками.—

Ти це вже кілька разів повторив. Але що нам тепер робити? Пришити

те дівчисько?

— Як варіант.— Очі Сельве звузилися.

Він підвівся так само різко, як дві хвилини тому впав у блакитне

дизайнерське крісло.

— Вона ніколи не була дуже популярною. Це само собою… Вона

навіть не…

— Облиш. Припини.

— Але вона створила нам купу проблем. Це через неї. І хтось має

відповісти. Ніщо на світі не минає безкарно, Арнульфе. Це зрада, ось

що це. Підла зрада всіх нас — Федерації, членів команди і…

— І тебе,— пробурмотів Арнульф собі в руки так тихо, що

співрозмовник навіть не розчув.

— Що ти сказав?

— Нічого. Але тобі справді слід заспокоїтися. Це точно не твоя справа, Сельве. Для таких випадків є процедури. Протоколи. Правила.

— Правила? Протоколи?

Голос невисокого поважного чоловіка зірвався на фальцет. Він

заходився крокувати туди-сюди вздовж скляної стіни, через яку

в погожі дні було видно весь Осло-фіорд. Утім, зараз за вікном майже

все огорнув туман — типово для цієї пори року.

Арнульф Сельгюс знову підвів погляд. Сельве Банґ — низенький

черевань з довгим носом, що мало не торкається верхньої губи. Очі

в нього й так трохи виступали, а від хвилювання взагалі вибалушилися

й косили в різні боки.

Зараз він анітрохи не був схожий на того колишнього лижника.

Може, навіть і на письменника не схожий, подумав Арнульф,— хоча

письменники якраз бувають абсолютно різних статур і розмірів.

Золота флешка на золотому ж ланцюжку підскакувала в такт крокам

Сельве й знову падала на краватку. Він постійно торкався її тонкими, мовби дівочими, пальцями. Арнульф Сельгюс знав цього чоловіка

з 1982 року і завжди його недолюблював. Але просто зараз він відчув

дещо нове — огиду.

Або страх — раптом усвідомив він.

Кімната була сповнена страху. Він ховався в кутках. Ховався за

світлими шторами, які майже непереборно хотілося зсунути. Навіть за

дурнуватими величезними вікнами, між темними ялинками, що

обступили стоянку, ввижалася якась невиразна сіра тінь — вона

підкрадалась і тільки й чекала, щоб схопити його.

Арнульф Сельгюс відчув, що не може глибоко вдихнути.

Сельве думав про своє і нічого не помічав.

Що людині, яка тридцять п’ять років тому виграла кубок світу, давало

право почуватися господарем норвезьких лижних перегонів —

Арнульф зрозуміти не міг.

Навіть цю кляту споруду, цього скляного монстра на пагорбах

Гольменколлена Сельве Банґ примудрився використати для власного

просування. Сам був головою конкурсної комісії під час вибору

архітектурного проєкту, потім сам же очолив будівельний комітет.

Коли 2008 року лижні перегони виділилися з Норвезької федерації

лижних видів спорту, багато хто вважав, що це лише підкилимні ігри.

Серед них був і Арнульф Сельгюс. Типова недалекоглядність — так

він про це думав і так називав. Департамент лижних перегонів

у Федерації уклав винятковий спонсорський контракт зі Statoil, буквально підливши бензину в багаття тих, хто вважав перегони

найбільшою коштовністю в крижаній короні зимових видів спорту.

Угода була неймовірна — на двадцять років, фактично ціла віч ність

у взаєминах зі спонсорами. Гірські лижі теж могли б піти власною

лижнею — все частіше чулось у коридорах Федерації після укладення

угоди. Хоча, строго кажучи, це була просто група ентузіастів, яка дбала

про інтереси й розвиток телемарку. Не краще було й у братерстві

сноубордистів — вони так ніколи й не зрозуміли важливості

організації. Фрі стайл узагалі був для підлітків і не показував

серйозних результатів з часів Карі Траа.

Норвегія — це лижні перегони, і норвезькі лижні перегони цілком

здатні міцно стояти на власних ногах.

Зараз Норвезькій федерації лижних перегонів уже дев’ять років, і цей

час так і не став легкою прогулянкою до славних здобутків, як це

уявляв Сельве Банґ і його прибічники.

Не планували вони й допінгового скандалу, у який втрапить одна

з найкращих лижниць.

Арнульф знову затулив обличчя руками й застогнав:

— Треба поговорити зі спонсорами. Не можуть же вони…

— Це саме те, що вони можуть! — вискнув Сельве, повернувся

й підійшов до співрозмовника, притримуючи рукою золоту флешку.—

Усі спонсори мають пункт про допінг. І в угоді зі Statoil він

категоричний і суворий. Вони легко можуть послати нас, Арнульфе!

— У нас залишається державна підтримка. Гроші від лотерей.

Добровільні внески. Менші спонсори, як-от MCV. Ми ще можемо…

— Внески? Ти думаєш, що це… це…

Він відпустив флешку й сплеснув руками.

— Думаєш, Кришталевий палац побудували за гроші від продажу

вафель? Думаєш, усе це,— його тонка рука невизначено махнула в бік

сірих вікон,— завдяки бабцям-волонтеркам, які влаштовують гаражні

розпродажі й продають смажені ковбаски і що там ще? Ти справді

віриш, що наша Федерація досягла свого нинішнього становища

зусиллями волонтерів? Так? Ти думаєш…

Він несподівано опустився на стілець. Потер пальцями лоба й повільно

видихнув через ніс.

— І з цією непевною некомпетентною куркою в Міністерстві культури

перспективи надходжень від лотереї теж непевні,— гірко додав він.—

Отак воно буває… Люди тут їли, пили, їздили в справах, а потім…

— Ніщо з цього не спливе,— різко обірвав Арнульф.— Усе до 2015-го

благополучно поховано постановами парламенту. Це точно. А після

Сочі вся бухгалтерія відносно чиста, і лише ці документи може

побачити світ. Більше нічого.

Повисла тиша. Туман надворі став ще густіший — якщо це було

можливо. Коли Арнульф рвучко підвівся й підійшов до вікна, ліхтарі

на стоянці здавалися вовняними кульками, хіба трохи світлішими за

темно-сіру вату навколо.

— Але ми будемо розбиратися з проблемами по черзі,— підсумував

він і підтягнув краватку.— Зараз нам достатньо й Хеге. І власне, ні ти, ні я тут нічого зробити не можемо. Я їду додому.

Він знову повернувся.

Сельве Банґ ніби нічого не чув. Він сидів у глибокій за думі, з розгубленим поглядом. Однією рукою він тримав золоту картку

пам’яті, клацаючи її кришечкою.

— Я їду,— повторив Арнульф і пішов до дверей.

Сельве так і не відповів. Він усе клацав і клацав, а Сельгюс, узявшись

за дверну ручку, раптом зрозумів, що нікому з них і на думку не спало

поцікавитися, як після цього страшного викриття почувається Хеге Кін

Морелл.

— Точно не так паскудно, як я,— ледь чутно пробурмотів Арнульф

і зачинив за собою двері, залишивши Сельве самого у великій залі, якій сам король Гаральд дав почесну назву «Золоті дівчата» на честь

першого олімпійського золота норвезьких лижниць.

Ставка

— Він не підключений,— мотнула Сельма головою на чорний екран

телевізора.— Я вже хтозна-скільки не дивлюся новин.

— Ти маєш мобільник.

Ян Морелл озирнувся з таким виглядом, ніби раптом опинився посеред

смітника.

Сельма сіла на диван із запахом сирних паличок і поплескала долонею

обіч себе, запрошуючи гостя приєднатися. Він не поворухнувся.

— Це стосується Хеге,— мовив він, не удостоївши своїми

коментарями квартиру, якщо не враховувати гидливого виразу на

обличчі.— У неї позитивна проба.

— Що?

— Антидопінговий комітет стверджує, що вона вживала клостебол.

Звичайно ж, це неправда.

— Клостебол? — перепитала Сельма.— Анаболічний стероїд, якщо

я правильно пам’ятаю?

— Так. Я про нього ніколи й не чув. До позавчора. Думаю, це якесь

непорозуміння. Помилка. Або диверсія — у найгіршому разі. Ти маєш

усе з’ясувати.

— Я?

Вона взяла жовту подушку й поклала собі під спину, перш ніж

відповісти.

— Ти давав мені час до понеділка, Яне. Наступного понеділка! Вдень

я була в банку, все вже зроблено. Тринадцять мільйонів крон

переказано на твій рахунок. Ще три тобі просто доведеться почекати.

Більше я вже не могла знайти. Дай мені кілька років зібрати ці гроші.

Як ти й вимагав, я здаю свою адвокатську ліцензію. У понеділок. Якщо

ти думаєш, що за цей час я можу владнати таку складну справу, як

звинувачення у вживанні допінгу,— ти мене переоцінюєш.

— Ти можеш працювати й без ліцензії.

— Адвокатом?

Сельма весело всміхнулася, вийняла подушку з-під спини, легенько

вдарила й притисла її до грудей. За останню годину стало помітно

холодніше.

— Ні,— коротко відповів Морелл. Тепер він хоча б повернувся до неї.

До цього він ніби говорив з кімнатою. Зараз же намагався побачити її

очі.

— Не можна привласнювати чужі гроші, Сельмо. Ми все це вже не раз

обговорили. Ти не отримаєш назад ліцензію зі своєю… схильністю.

Цю справу закрито.

— Тоді я нічим не можу тобі допомогти.

— Не мені. Допоможи Хеге. Ти можеш зробити це як консультант. Мій

консультант.

Сельма відчула, як прискорилося її серцебиття. Вона спробувала

дихати спокійно, зосередитися і опанувати свої емоції.

— Це маячня, Яне. У нас була домовленість. Перше: я повертаю гроші.

Правою рукою вона почала загинати пальці на лівій.

— Друге: я здаю ліцензію. Третє: я більше ніколи не гратиму. Ніколи ні

в що. І в такому разі ти мене не здаєш. Точно…

Даріус заскочив на диван, кілька разів обкрутився навколо себе й ліг.

— …не найлегша угода,— закінчила Сельма.

Він розтулив рота. Сельма виставила поперед себе долоню, ніби хотіла

зупинити його.

— Сувора,— все одно сказав він.— Але справедлива.

Сельма поклала подушку як буфер між собою і котом.

— Чудово,— підсумувала вона приречено.— З такою угодою я не

можу працювати на тебе. Ти зрозумієш це, якщо подумаєш.

— Поглянь на це як на ставку,— різко кинув Ян.— Твоя остання

ставка. Якщо ти дізнаєшся, чому чиста, чесна й талановита

спортсменка раптом не проходить допінг-тесту й ризикує не потрапити

на найважливіші змагання свого життя,— отримаєш назад свої гроші.

— Пхенчхан.

— Так.

— Немає результату — немає оплати?

— Так. Інакше це не буде ставкою. Ти маєш час до остаточного

визначення складу збірної. 24 січня 2018 року. Зробиш — гроші твої.

Шістнадцять мільйонів. Багато твоїх проблем можна вирішити

з шістнадцятьма мільйонами, Сельмо. Тим більше, що три мільйони —

це борг, який тобі нема чим віддавати. Якщо тобі не вдасться — тоді

ми з тобою втратимо час.

— Але чому я?

Ян Морелл ледь усміхнувся.

— Глянь на себе в дзеркало,— сказав з погано прихованим

презирством.— Переглянь ще раз своє резюме. Якщо хтось і здатен це

зробити, то тільки ти. Топова спортсменка. Топова адвокатка. Ти вела

три гучні допінгові справи і дві з них виграла. Твоє обличчя відоме

в усій Норвегії, ти приклад для наслідування.

— Колишня топова спортсменка,— виправила жінка.— А з

понеділка — ще й ексадвокатка. І не таке вже й відоме обличчя.

Віднедавна.

Він дослухав і простягнув руку:

— То ми домовилися?

Сельма підвелася. Дивилася на його руку, але не потиснула. Даріус

м’яко зіскочив додолу, втупившись у мертву мишу, що так і лежала

посеред кімнати.

— Я навіть не знаю, з чого почати,— нерішуче промовила Сельма.

— З того, що підеш зі мною.— Ян Морелл опустив руку й повернувся

до дверей.— Тобі треба поговорити з Хеге.

Лише тепер він помітив гризуна на підлозі й закляк.

— Та що ж це за місце? — скрикнув він.— І що, до дідька, тут робить

цей кіт?

— Довга історія,— коротко відповіла Сельма, оминула мишачий труп

і пішла по свою куртку.— Але мені спершу треба дещо зробити.

Я приїду до тебе за кілька годин.

Швидко глянула на «Ролекс». Ще одна річ, яку вона намагалася

зберегти якнайдовше. Усвідомлення цього її вразило. Резерв, звичайно.

Такий годинник можна продати за хорошу ціну.

— До опівночі. Підходить?

— Так.

— І ти…

— Що?

— Оплатиш усі витрати.

Роздратування чи навіть гнів промайнули на його обличчі.

— У розумних межах,— зрештою погодився він.— То ти береш

роботу?

— Я приймаю ставку. Без особливої віри, що виграю. Ти взагалі

припускав, що вона може бути винна?

— Вона не винна. Я знаю. Ти забула ще один пункт.

— Що?

— У нашій домовленості. Четвертий пункт. Ти мусиш надати мені

довідку від психолога чи психіатра, що проходиш лікування.

Тепер уже Сельма зупинилася.

— Цей пункт треба викинути.

— Навіть не думай.

— Так.

Вона повісила куртку назад на гачок. У маленькому передпокої не було

освітлення, і лише відчинені двері до вітальні давали змогу розгледіти

обличчя співрозмовника.

— Я ніколи не піду ні до якого психолога, Яне.

— Ще й як підеш. Попроси Ванью Веґґе, щоб консультувала тебе. Хіба

ви не подруги? Якщо ти відмовишся, мені доведеться нагадати тобі, що в сейфі лежить готова заява.

Вона глянула на нього. Зустрілася зі сповненим пихи, зарозумілості

й багатства поглядом його блакитних очей. Ян Морелл, хоч і мав

усього метр сімдесят вісім зросту, дивився на неї з недосяжної висоти.

Він завжди одержував те, чого хотів.

— Ні,— твердо сказала вона.

— Твій вибір,— поклав чоловік руку на дверну ручку.— Матеріали

надсилаю в понеділок.

Двері зачинилися за ним.

Даріус нявкнув.

Сельма кілька секунд повагалася, схопила куртку й вибіг ла за ним:

— Яне!

На щастя, він чекав її біля поштових скриньок.

Схованка

Перше, про що подумала Хеге, коли напад нудоти минув,—

зателефонувати татові. Друга думка сяйнула їй, перш ніж вона

знайшла телефон.

Що знає один, не знає ніхто. Що знають двоє — знають усі.

Татова мантра. Відколи її, маленьку й смертельно хвору, привезли

з Китаю, тато вчив її, що нікому не можна до віряти. Нікому. Окрім

нього та Катінки, норвезької мами Хе ге Кін.

Не можна довіряти нікому, крім людей, для яких ти важливіша за них

самих. Нікому, крім тих, хто любить тебе. Лише мама і я.

Запам’ятай це.

Мама при цьому завжди поблажливо усміхалася, зако чуючи очі, і намагалася м’яко заперечити. Хеге має знати, що люди здебільшого

заслуговують довіри. Більшість людей бажають одне одному добра.

З такими принципами жила вона, Катінка Морелл. Така вона була.

І померла від лікарських помилок, за які її вдівець потім засудив

лікарню і отримав три мільйони крон компенсації. Ці гроші він вклав

у трастовий фонд Хеге, якій тоді було одинадцять. Хоча не те щоб вони

їй колись знадобилися — як єдиній дитині Яна Морелла.

Напис на коробці сяяв перед нею. Вона поклала її на край

умивальника. Зрозуміла, що торкнулася її, підскочила, схопила рушник

і заходилася витирати відбитки, які тепер, мабуть, на всій поверхні.

Коробка сплющилася, один клапан відкрився.

Написано італійською.

Хеге була в Італії. З командою. У кінці серпня — на початку вересня.

Тюбик вислизнув з коробки й упав на підлогу.

Що знає один, не знає ніхто.

Тато й Хеге були одним цілим. Можна сказати, що вони завжди були

вдвох, особливо після смерті мами, коли їх обох захопили лижі. Так

вони переживали своє горе. Намагалися принаймні. Взимку каталися

в Нурмарці, влітку бігали на роликах і бігових доріжках, контролювали

швидкість, темп і вагу, ніби намагаючись втекти від смерті, хоча

виходу й не було видно.

Вони були двома сторонами однієї медалі.

Але тато був дуже рішучим. Такий різкий, меткий, він завжди

перегравав усіх суперників, його завжди ставили на чолі. Він так

пишався, майже вихвалявся, що в дитинстві його називали

Слідопитом, а в юності він був найкращим лижником у своїй окрузі, хоч і бігав на старих дерев’яних лижах із кандагарськими

кріпленнями, коли всі інші давно перейшли на модерне спорядження.

Він щось зробив би. Зразу. Перевернув би небо й землю, але з’ясував, хто підкинув Хеге в багаж цю штуку. Глянув би на цей тюбик, кинув

кілька конкретних запитань і знову вискочив у двері. Тато завжди щось

робив. Діяв. Швидко й негайно.

Хеге не хотіла нічого робити. Вона лише хотіла, щоб тюбик

«Трофодерміну» зник. Сам. Усе це просто мало зникнути. Вона

підхопила тюбик з підлоги. Кришечка відкрутилася з ледь чутним

клацанням. Повернувши її, вона пробила металеву плівку на носику

тюбика. Підняла кришку унітазу й видушила мазь у синювату запашну

воду. Тричі стискала вона тюбик від кінця до носика, стежачи, щоб

нічого не потрапило на пальці. Густа субстанція зникала у воді. Коли

більше не було чого видушувати, вона натиснула на кнопку, тричі

змила, ретельно потерла в унітазі щіткою і ще раз змила.

Дихання трохи заспокоїлося.

Вона взяла запальничку з маленького столика з підсвічниками

в кімнаті. Повернулася до ванної і над унітазом підпалила картонну

коробочку від тюбика. Почекала, аж поки картон догорів до кінчиків

пальців. Відпустила. Змила.

Тюбик металевий. Можливо, його вдасться розплавити, якщо

температура буде достатньо висока. Може, у каміні? Але зараз жоден

камін не розпалений. Після дуже зимного листопада встановилася

м’яка, волога й досить тепла погода. Навіть тут, на висоті. Каміни ж, і в кухні, і великий у вітальні, розпалювали, тільки коли було справді

холодно. Це теж була зміна звичок після маминої смерті — Катінка

могла розпалити камін і посмажити зефір навіть улітку.

Тато завжди був практичнішим.

Каміни використовували для опалювання приміщень і ли ше в дуже

рідкісних випадках розпалювали для краси й настрою, коли приходили

гості.

Вона мусить почекати. Навіть не замислюючись, що робить, Хеге

опустила кришку унітаза, стала на неї з тюбиком у руці й відкрутила

ґратки вентиляції. Коли була підлітком, вона ховала тут свій

щоденник — повний дурниць зошит, який уже багато років без діла

лежав у шухляді. Поспіхом засунула тюбик у вентиляційну трубу, якомога далі, і встановила на місце ґратки. Кріплення розхиталися, зауважила мимохідь. У підліткові роки вона робила це щодня.

Тато не раз казав, що ванну кімнату час відремонтувати. Досі Хеге

постійно відмовлялася. Тато наполягав, стверджував, що скоро ванна

геть застаріє і треба щось робити, бо це погано вплине на загальну

вартість будинку. Але в цій ванній кімнаті досі залишалося дещо від

мами, чого тато не помічав. Сердечко, намальоване лаком для нігтів на

кахлях біля дверей. Мітки зі зростом Хеге на одвірку. Рисочки

з числами, написані різними ручками, зі знаками оклику біля дат, коли

вона особливо виросла.

Якщо у ванній влаштувати ремонт, подумала Хеге, то можна було б

замурувати тюбик у цементну підлогу.

За таку ідею вона сама собі виписала уявного потиличника. Не можна

чекати так довго. Тюбик має зникнути якомога швидше, але поки що

хай залишається там. Вона щось придумає.

Що знає один, не знає ніхто.

Ніхто не знав, що в її туалетній сумці лежав заборонений препарат, сліди якого знайшли в її допінг-пробі. Вона відкрила кран і, коли

потекла гаряча вода, тримала під струменем долоні, аж поки шкіра

почервоніла.

Можливо, вона зробила щось дуже дурне. Ніхто не вживає допінг

через мазь для ран. Технічно, звісно, це можливо. З формального

погляду сліди цієї мазі могли стати причиною її звинувачення, і тюбик

варто було залишити як доказ, що вона принаймні не вживала

заборонені препарати регулярно для покращення своїх результатів.

Проблема полягала в тому, що вона ніколи не користувалася цією

клятою маззю. Ще ж більшою проблемою було те, що хтось намагався

інсценувати, ніби вона це справді ро била.

Звісно, вона мала піти з цим прямо до тата.

Але було вже пізно, тож Хеге пішла до підвалу, де стояла бігова

доріжка.

Безпритульний

Він жив у коробці з IKEA.

Вона була величенька й вміщувала диванчик, що гордо називався

«Стокгольм». Якщо точно, то Ейнар Фальсен поперемінно жив

у чотирьох коробках різного розміру в Осло й неподалік від нього.

Конкретно ця його оселя була розташована під мостом Сінсен. Тут він

зазвичай проводив адвент. Інші «будинки» з картону, дровиняк і хмизу

розкидані навколо Осло — два неподалік від прилеглих містечок, один

біля озера Катноси. Туди він вибирався влітку в хорошу погоду, міг

затриматися там на кілька тижнів. Жив з того, що знаходив навколо.

Просто дивовижно, що люди залишають після себе, і не лише в місцях

для відпочинку, а й на природі, у такій глушині, куди забрідають лише

досвідчені туристи. Час від часу йому зустрічалися один чи кілька

любителів свіжого по вітря — збираючись додому, вони віддавали йому

сосиски або крекери.

Щороку перед Різдвом він осідав під найбільшою в Норвегії

автомобільною розв’язкою. Щодоби над його головою гриміло понад

сто тисяч автомобілів. Дивним чином це його заспокоювало. Схованка

за великими бетонними блоками належала йому вже багато років.

Неспокійна пора була 2013-го, коли до Норвегії наїхало повно циганів.

Політиків дратував цей безлад, і вони наслали під Сінсен поліцію —

вигнати звідти всіх до одного. Ейнару Фальсену дозволили

залишитися, щойно молоді грубі копи зрозуміли, хто перед ними. Усе

стало добре. Вони приносили йому каву, день за днем заганяю чи

циганів у спеціальні притулки. Торік деякі незадоволені румуни

повернулися, але тепер уже трималися на поважній відстані, отаборившись з усіма своїми клунками на новому футбольному полі

в парку Муселунден.

Ейнар Фальсен рідко мерз. Картон і газети, старий спальний мішок, кілька шарів одягу, який він знаходив у сміттєвих контейнерах.

Алюмінієва фольга, велика шапка-вушанка. Усе разом зазвичай добре

вберігало від холоду.

Але він був голодний. Уже досить пізно, подумав він, шум машин над

головою став значно тихіший. Сельма вже мала прийти. Він зняв

рукавицю і вийняв з-за пазухи старий мобільний телефон, загорнутий

у стару шкарпетку, ретельно обкладений кількома шарами фольги —

щоб телефон його не вбив.

Це була стара Nokia 1100, він отримав її в подарунок. Там був лише

один номер, і користувався він ним дуже рідко. Це Сельма наполягла, щоб він мав можливість зв’язатися з нею. Бездротовий зв’язок був

дуже небезпечний, він це добре знав, але Сельма запевнила, що саме

ця модель найзахищеніша. Звісно, це дурниці: по-перше, мобільники

випромінюють радіацію, а по-друге, їх усі прослуховує поліція

держбезпеки й ЦРУ. Але трохи повагавшись, він погодився «зберегти

це для неї», як вона висловилася. Навряд чи від нього буде велика

шкода, якщо він його майже не вмикає. Так, вона мала бути тут

о десятій вечора, ще раз пересвідчився Ейнар. Зараз 22:37.

Крім Сельми, у нього нікого не було.

І ось, нарешті, вона прийшла.

Ейнару подобалося дивитися, як вона йде. Пружно, ніби щомиті готова

стрибнути. У світлі білбордів Maxbo й прожекторів футбольного поля

він бачив, як легко вона перестрибує з одного бетонного валуна на

інший. Блоки були слизькі, він відчув це на собі, коли гепнувся вчора, повертаючись до своєї оселі. Але Сельма рухалася мов танцівниця.

Вона народилась у 1966-му, він це знав. П’ятдесят виповнилося

у вересні. Але рухалася так, ніби їй було двадцять п’ять.

— Привіт, Ейнаре! Вибач, я трохи запізнилася.

— Я нікуди не збирався,— усміхнувся він.— А ти все-таки прийшла, Марішко.

Вона всміхнулась у відповідь і заходилася порпатися в сумці, яку

тримала в правій руці.

— Ось. Заряджений павербанк. Дай мені порожній, будь ласка.

Ейнар знайшов невеликий важкий блок живлення до мобільного

й віддав, взявши натомість новий. Обидва акумулятори були загорнуті

у фольгу, пухирчасту плівку й шкар петки.

— І ось.— Сельма сіла й розпакувала бутерброд з «Делі де Лука».—

Сир, шинка й дуже багато паприки. На жаль, я не встигла наповнити

термос кавою, тому…

Вона простягнула йому велику паперову чашку, загорнуту в серветки

й обмотану скотчем.

— Напевно, вже не гаряча.

— Не страшно. Якісь проблеми?

— Проблеми?

— Ну… В тебе останнім часом багато стресу. Зараз тебе точно щось

мучить.

— Та ні.

— Я знаю цю гримасу. Щось на роботі?

Він надпив половину кави з чашки, не чекаючи відповіді.

— Та ні,— відповіла Сельма, поки він пив.— Просто справ багато.

— А сім’я?

— Усе гаразд. Діти такі зайняті, що я їх майже не бачу. Зараз вдома

тільки Юганнес. У нього свої клопоти… Ти знаєш, як воно…

Ейнар звівся на нестійкі від ревматизму й одинадцяти років

бомжування ноги. Він підняв руки, потягнувся, скривився від болю

й потрусив спершу однією ногою, потім другою.

— Це не по-нашому, Марішко. Ми не з тих, що сидять і брешуть одне

одному. Не хочеш зі мною про щось говорити — все окей. Тільки не

бреши.

— Я отримала справу,— сказала вона швидко.

— Я думав, ти постійно отримуєш справи.

Він знову сів на купу газет, підмостивши під спину згорнутий

спальник.

— Якщо точно, то це не юридична справа.— Сельма вийняла з кишені

пляшечку з «пепсі».— Я маю дещо… скажімо так, розслідувати.

— Ти? Розслідувати? Ти ж адвокат, чорт забирай.

Він гмикнув, похитав головою і вгризся зубами в бутер брод.

— І що ж за справа? — поцікавився з повним ротом.

— Про допінг.

— Нудоття.

— Не факт. Справа проти Хеге Кін Морелл.

Чоловік на мить перестав жувати.

— Китаянка-лижниця?

Шматочок паприки прилип до губи й скидався на засохлу кров. Ейнар

швиденько доправив його назад до рота чорним від бруду пальцем.

Сельма подала йому колу.

— Вона не китаянка, Ейнаре. Вона норвежка.

— Так, так… Китайського походження. Не дивно, що вона не стала

дуже популярною.

— Вона популярна. І переможниця.

— Ні. Її терпіли, бо вона перемагала. А викликати захоп лення… Це

дещо зовсім інше. А тепер ще й з’ясувалося, що вона на допінгу. Sic transit gloria mundi{2}.

— Вона каже, що це неправда. Що це якась помилка.

— Усі так кажуть.

Усе це він казав з їжею в роті. Незабаром від бутерброда нічого не

залишилося.

— Добре…— Він ковтнув останній шматочок і знов засунув руки

у великі будівельні рукавиці в кольорах Mesta{3} — чорні з жовтими

світловідбивальними смугами.— Дякую.

— Не всі так кажуть.

— Майже,— кинув він і поставив пляшку між двома каменями.—

Грішники не часто розкаюються. Навіть я не розкаююся. А я людину

вбив. Власними руками.

Він підняв свої руки в рукавицях і ніби аж здивовано подивився на

них.

— А це гірше, ніж вживати допінг. У людських очах, я маю на увазі.

— Ну… Якщо судити з галасу в ЗМІ, про це можна посперечатися.

Сельма махнула смартфоном, який зразу засвітився.

— Гей! Тримай цю чортову штуку подалі від мене!

Він встав і відступив за великий бетонний блок. Картонна коробка за

його спиною захиталася. Сельма поклала смартфон у кишеню.

— Ейнаре, з чого мені почати? — спокійно спитала вона.— Я маю на

увазі…

Вона поплескала по кишені, де щойно зник телефон.

— Вимкни,— скомандував співрозмовник.

Сельма послухалася.

— Якщо припустити, що дівчина каже правду,— знову почала вона.—

Гіпотетично. Усе нібито беззаперечно правильно: вона здала аналіз

сечі, там виявили незначні сліди забороненого препарату клостеболу.

— Дурна назва. Схожа на пральний порошок.

— З чого почати?

— Що?

По Трондгеймсвеєн на повній швидкості пролетіла поліцейська

машина з сиренами. Світло проблискових маячків не долинало до

темряви під мостом, але шум заважав говорити. Вони помовчали.

Машина помчала в напрямку до площі Карла Бернера, і сирена стихла.

— Існує лише три можливості,— Ейнар допив залишки холодної кави.

— Якщо припустити, що вона каже правду.

Він зняв рукавиці, акуратно розірвав картонну чашку по шву, вилизав

її всередині, обережно склав і сховав у пластикову торбу

з супермаркету Rema 1000{4}.

— По-перше, це може бути помилка в аналізах.

— Але схоже, що це не той випадок. Її батько, Ян Морелл, він, знаєш…

— Я знаю, хто такий Ян Морелл.

— Як на людину без постійного житла й доступу до інтернету, ти

добре поінформований, Ейнаре.

— Газети,— сказав він коротко, мотнувши головою.— Чудова річ.

Вони лежать скрізь, їх можна використати для багатьох цілей. Те, що

ти прочитаєш про щось на кілька годин пізніше за всіх інших, не

значить, що ти цього не знатимеш.

Сельма усміхнулася. Ейнару подобалася Сельмина усмішка. Він

намагався переконати себе, що тільки йому вона так усміхається.

Раніше таку усмішку, суміш захоплення і любові, дарувало йому багато

жінок. Зараз же, після всього, що з ним сталося, залишилася лише її

усмішка.

— Хеге дізналася про це в понеділок,— сказала Сельма.— Її батько

добре використав цей час. З його грішми і зв’яз ками можна багато

зробити. Але схоже, що зі зразками все гаразд.

— Тоді ще два сценарії. Або вона вжила цей препарат через

недбалість, чужу чи свою, або це свідома диверсія.

Знову запала мовчанка.

Ейнар відчув знайомий біль у голові. Таке вже було. Після чотирьох

більш-менш хороших днів, коли тільки ревматизм давав про себе

знати, особливо ліве стегно, повернулося це відчуття — ніби хтось

затягував колючий дріт на його голові. Мабуть, це через той клятий

телефон, який вона принесла. Байдуже, що він вимкнутий.

— Недбалість — найімовірніший варіант.— Ейнар заплющив очі.—

Диверсія — найцікавіший.

Вона не відповіла.

— Для початку тобі треба звільнитися,— сказав він повільно.

— Що ти маєш на увазі?

— Спорожнити мізки. Ніби ти нічого не знаєш ні про китаянку, ні про

її батька. Почни з абсолютно чистого аркуша.

— Якраз тут і буде невеличка проблемка. Хеге — найкраща лижниця

Норвегії, про неї вже кілька років говорять на кожному кроці.

— Неважливо,— пробурчав Ейнар, розплющивши очі.— Чистий

аркуш, Марішко. Абсолютно чистий аркуш. Коли вперше говоритимеш

із нею, намагайся повністю абстрагуватися від усього. Питай про

очевидне. Навіть якщо тобі здаватиметься, що ти й так знаєш

відповідь. Не можна починати будівництво з даху. Спершу треба

викопати яму під фундамент.

Він почав одну за одною розгортати пластикові торби, що лежали

навколо, розкладені за якоюсь подобою системи. Нарешті знайшов те, що шукав, у синьому мішку з IKEA.

— Візьми. Я маю два.

Вона взяла невеличку пошарпану книжечку, яку Ейнар простягнув їй.

— «Абетка слідчого»,— прочитала вголос.— Що це?

— Це абетка слідчого,— усміхнувся чоловік.— Це я написав у 2002-му, якраз перед тим, як усе в мене полетіло шкереберть. Навіть вийшла

у справжньому видавництві. Продано 169 примірників, як мені

повідомили через рік. Щасливчики, якщо хочеш знати мою думку, усі

169, хто купив. Зараз вона на вагу золота.

Він мотнув головою в бік книжечки.

— Почитай. І думаю, тобі пора. Цей телефон мене скоро вб’є. Ти

нічого не помічаєш?

Сельма підвелася. Спробувала засунути «Абетку слідчого» до кишені, але нічого не вийшло. Вона притисла її під пахвою і дістала з гаманця

банкноту в сто крон і монету-двадцятку.

— На поїздку до Теєнбадету{5}. Тобі треба помитися,— вклала вона

гроші йому в рукавицю.— Набери мене, якщо щось знадобиться.

— Don’t be a stranger{6}.,— усміхнувся він.— Ти знаєш, де мене

знайти, немає потреби користуватися тією пекельною штукою. Просто

не зникай надовго.

— Хіба я колись зникала надовго? — усміхнулась вона у відповідь.

— Ні. І…

— Що?

Навіть у цій майже темряві він побачив, як сяють її карі, сливе чорні

очі.

— Я ж правильно зробив? Що вбив його…

Вона повернулася, як завжди робила, перш ніж піти, нахилилася до

нього, обняла й шепнула у вухо крізь його велетенську шапку:

— Ти зробив правильно, Ейнаре. Свиня заслужила смерті.

Веттаколлен

Будинок Яна Морелла справляв враження, що тут когось бракувало.

І вже давно. У будинку виявилося чимало прекрасних старих речей.

І не лише антикваріат, хоча і його в будинку було достатньо.

У передпокої стояла велика розмальована скриня з написом «1782» —

не схоже, що її хоч раз реставрували. У кутку вітальні — не менш

старовинне крісло-гойдалка з красивими дамастовими подушками, праворуч від нього — гарний різьблений столик зі стосом книжок. Око

раз по раз вихоплювало в інтер’єрі своєрідні анклави затишку

й продуманості, де предмети навмисно були підібрані, щоб відповідати

шляхетним стінам з темних дерев’яних брусів.

Обладнання ж будинку — модерне й високотехнологічне.

Меблі у вітальні — чорна шкіра й сталь, встановлені на крейдяно-білому килимі. Два дивани один навпроти одного, між ними — столик

зі шліфованого бетону. На північній стіні — найбільша ТБ-панель, яку

Сельма колись у житті бачила. Мабуть, дюймів вісімдесят.

Із південного боку оригінальну архітектуру будинку з абсурдною

жорстокістю розірвало панорамне вікно. Сельма подумала, що

в погожий день краєвид, мабуть, чудовий.

Зараз за вікном у темряві падав дощ.

Але Катінка Морелл досі жила в цій оселі. Її присутність відчувалась

у книжкових полицях, орнаментах на речах, можливо, і у в’язанні, що

лежало на кріслі-гойдалці, мов на виставці. Щоправда, це не дуже

допомагало — вітальня все одно здавалася холодною. Можливо, таке

враження складалося через телевізор — цю велику жахливу чорну

дірку в кімнаті. Незле було б таку моторошну штуку тримати постійно

увімкненою, подумала Сельма, здригнувшись.

Хеге Кін Морелл стояла у дверях — схоже, кухні. Сельма почула

звідти звуки, ніби хтось виймає посуд з посудомийної машини. Ян

Морелл уже сидів на одному з двох диванів.

— Сідай,— звернувся він до Хеге.

Та ніяк не зреагувала. Сельма підійшла до неї з простягнутою рукою.

— Привіт. Я Сельма Фалк.

Хеге холодно й швидко відповіла на рукостискання. Коротко кивнула, пробурмотіла своє ім’я, відпустила Сельмину руку й пішла до диванів.

Сіла навпроти батька. Сельма вибрала собі місце біля неї. Розсувні

двері в кухню зачинилися з дивним звуком.

— Ти можеш розповісти Сельмі все,— сказав Ян.— Але перш ніж ми

почнемо, я теж хотів би дещо сказати.

Він розвів ноги, нахилився вперед і поклав лікті на коліна. Пильно

подивився на дочку.

— Помилятися — це нормально,— сказав він.— Я завжди це казав, і ти знаєш, я справді так вважаю. Усі помиляються. Ми всі робимо

дурниці. Дехто може зробити щось погане, часом навіть жорстоке.

Кожен заслуговує на другий шанс. Я теж помилявся, перш ніж зустрів

маму, і…

— Я небагато про це знаю.

— What ever{7},— махнув він рукою.— Зараз ми говоримо не про мене.

Ідеться про тебе. І якщо ти зробила щось дурне, незаконне чи навіть

лихе — скажи зараз. Завжди знайдеться спосіб усе владнати, Хеге.

Завжди є вихід. Добре?

Вона кивнула.

— Гаразд,— коротко підсумував Ян і відкинувся на спинку дивана.—

Розповідай.

— Я не знаю, з чого почати,— сказала Хеге.— Трошки важкувато

зрозуміти, що ж… що саме сталося і що можна зробити. Моя допінг-проба виявилася позитивною, хоча я ніколи не вживала допінгу. Усі

кажуть, чи то пак пишуть, що мою гонку закінчено. Тато…

Досі вона дивилася на власні руки, смикаючи кінчик нитки на

в’язаному светрі. Тепер підвела погляд прямо на Сельму.

— Але з аналізами все нормально. Там не підкопаєшся. Тато вже

пробував щось там…

— Я ще вивчаю це питання,— сказав батько.— Хоча, здається, це

марнування часу. Розкажи Сельмі про…

— Яне!

Цього разу вже Сельма його перебила.

— Або ти сидиш тихо, або йдеш. Якщо в цій розмові буде якась

важлива точка, то контролювати її маю я. Окей?

Чоловік в’яло підняв руки.

— Я схильна вірити тобі,— спокійно глянула Сельма на дів чину.—

І якщо ти не приймала допінгу, у нас загалом залишається дві

можливості. Або ти вжила цю заборонену речовину випадково, або це

спрямована диверсія. Якщо це було ненавмисно — це все одно має

кепський вигляд. Щоб уникнути виключення з команди, ти маєш бути

повністю невинна. З будь-якого практичного погляду врятувати тебе

можна, лише якщо довести саботаж, диверсію чи щось таке. Тож ми

зосередимося на цьому, гаразд?

Вона підбадьорливо всміхнулася — правда, не дуже вдало.

— Ти, звичайно, проходила антидопінговий курс Федерації і знаєш, що

об’єктивна відповідальність — це…

— Ніколи.

— Що?

— Курс. Я його не проходила…

— Хіба він не обов’язковий?

— Обов’язковий, але… Якось усе часу не було.

Сельма облизала губи й гучно видихнула.

— Так… Зрозуміло.

— Але я знаю, що таке об’єктивна відповідальність. Це я маю довести

свою невинуватість, а не Антидопінговий комітет доводитиме, що

я винна.

— Точно.

— Але я дуже обережна! Маггі для мене все готує. Тато склав

докладний список, що можна їсти, пити, які добавки вживати. Маггі

все робить. Боже…

Вперше Сельма почула глибокий відчай у її голосі. До цього вона

здавалася спокійною, майже апатичною, ніби вже здалася.

— Скільки днів на рік ти проводиш у поїздках? — спитала Сельма.

— Ну… Десь двісті двадцять — двісті сорок.

— Маггі теж із тобою їздить?

— Ні, звичайно, ні.

— Що ж, тоді це наша точка. Ти маєш бути гранично точною, Хеге, коли відповідатимеш мені. Я думаю, Маггі добре дбає про тебе, коли

ти вдома. Але більшу частину року тебе тут немає. Ти в поїздках.

Живеш у готелях. Пересуваєшся літаками, автобусами й машинами.

Різні люди готують і подають тобі їжу. Також ти вживаєш ліки.

Хеге кивнула, і далі витягуючи нитку зі светра. Такими темпами вона

його геть розпустить.

— Якщо ми розглядаємо цю справу як ставку, я сказала б, що шанси…

Сельма поклала свою долоню на руку дівчини.

— Один до ста,— нарешті виголосила вона.— Два до ста. Десь у цих

межах. Якщо ти не будеш абсолютно відверта й точна, розмовляючи зі

мною, ставка підскочить на один до мільйона. Це дуже висока ставка.

І дуже погана для всіх, крім букмекера.

Вона на мить змовкла. Одна думка просто вразила її. Хеге нарешті

дала спокій светру, зате взялася за свій годинник — Omega Constellation з перламутровим циферблатом і діамантами замість цифр.

— Звичайно, я зберігатиму конфіденційність,— з цими словами

Сельма глянула на Яна Морелла.— Як адвокат я зобов’язана. Хоч Хеге

в юридичних питаннях представлятимуть Hjorth & Co, гадаю, краще

нам тут і зараз домовитися, що я теж її адвокат. Просто з іншим

мандатом. Чи не так, Яне?

Цей чоловік чомусь завжди був засмаглий. Але зараз він явно

почервонів, м’язи на обличчі напружилися.

— Чи не так? — повторила Сельма.— Буде краще, якщо я теж буду

адвокатом Хеге. Якщо не за функцією, то хоча б називатимуся так. Це

захистить нас обох.

— Гаразд,— буркнув він після такої тривалої паузи, що навіть Хеге

вже встигла розгубитися.— Поки що ти адвокат.

Почервоніння з обличчя спустилося на шию.

З кухні до вітальні зайшла Маггі. Вона несла тацю з трьома чашками, чайничком і тарілкою домашнього шоколадного печива.

— Для кави вже пізно,— сказала вона з виразним акцентом,— але, може, щось підігріти?

Вона виставила принесене на стіл, узяла тацю під руку й вийшла так

само тихо, як зайшла. Нечутно зачинилися розсувні двері кухні, чимось схожі на двері американського авіаносця Enterprise. Сельма

навіть подумала, чи немає там якогось спеціального моторчика…

Будинок справді був дивний. І її ставка вже почала виправдовувати

себе. Принаймні адвокатську ліцензію поки що здавати не треба.

Один–нуль на її користь.

— Почнімо з активної речовини,— мовила Сельма, обхопивши

долонями чашку.— Клостебол. Ти знаєш, що це?

— Так. Це стероїд. Синтетичний андрогенний анаболічний стероїд.

Також відомий як 4-хлортестостерон, оскільки він 4-хлорпохідний від

гормону тестостерону. Найчастіше використовувався в країнах Східної

Європи. Уже багато років внесений до переліку ВАДА.

— Так. І ти кажеш, антидопінгового курсу не проходила?

Сельма вловила, що Хеге трохи збентежилася. Частіше закліпала

очима, вказівним пальцем несвідомо потяглася потерти носа.

— Крім іншого, ця речовина входить до складу італійського крему,—

голос дівчини став тонший.— Від герпесу. Звичайно, не тільки від

цього, але зокрема від герпесу.

— Що?

У Яна був такий вигляд, ніби дочка щойно зізналась

у найстрашнішому у світі злочині.

— Звідки в біса ти це знаєш?

— Бо… коли ми були в Центральній Європі в кінці літа…

Вона відкинула голову назад, ніби намагалася стримати сльози.

— Нам краще про це не говорити.

— Про що? Про що нам краще не говорити?

Ян Морелл знову нахилився вперед, розставивши коліна й упершись

у них ліктями.

— Вийди,— сказала Сельма.— Негайно. Будь ласка, вийди звідси.

Янове обличчя потемніло. Він стиснув зуби й відхилився на спинку

дивана. Сельма вирішила дати йому останній шанс. Зрештою, саме

завдяки тому, хто тут сидить, вона мала шанс повернути назад свої

шістнадцять мільйонів і своє колишнє життя.

Це була перша позиція в списку бажань Сельми. Або принаймні одна

з перших.

— Що ти маєш на увазі? — торкнулася вона руки Хеге.

— Гедда Бруун. У неї ж герпес, чи не так?

Це ще м’яко сказано. Гедда Бруун кілька років поспіль була

найкращою лижницею норвезької збірної. Білява, блакитноока, приваблива. Якщо Хеге Морелл була атлетична, як семиборець, і відома силою, витривалістю і швидкістю, то Гедда Бруун була

маленька, вибухова й уміла вдало змінювати темп бігу, чого Хеге так

і не навчилася.

Гедда Бруун з усіх боків була взірцевою норвежкою. От тільки губа

була її постійною кошмарною неприємністю.

— Сонце, важкі тренування,— вела далі Хеге,— холод, стрес і все це

загалом… Від усього цього її губа просто розквітала. А в Італії був

справжній жах. Великі болючі рани, вночі тріскалися, подушка вся

в крові…

— Ви жили в одній кімнаті?

— Так. Майже завжди. Тому я про це знаю.

— Про що? — не стримався і вигукнув Ян, перш ніж знову защепнути

уявну блискавку на роті.

— Що Гедда одержала тюбик крему з назвою «Троф…»

«Трофодермін». Від Стіана Баха. Лікаря команди. Її звичайний крем

закінчився, рана вже кілька днів не гоїлася, а лікар забув узяти з собою

запасний тюбик.

— Забув? — здивувалася Сельма.— Як він міг забути про щось

настільки елементарне?

— Ну отак. Тоді він поїхав до найближчого містечка, Лівіньйо, здається. Купив в аптеці крем і дав Гедді. Ми якраз були в кімнаті, коли

він прийшов, уже досить пізно. Майже всі вже лягли. Гедда спитала

Стіана, чи не містить крем якихось заборонених речовин. Той сказав, що ні, можна користуватися спокійно.

Вона показала великі пальці, мовляв, все чудово.

— Отак він зробив. І віддав їй. Але Гедда, вона…

Хеге завагалася. Нахилилася в бік тарілки з печивом, простягла руку, потім передумала й випрямилася.

— Вона, може, ще більший параноїк за мене. Вона вирішила

перевірити. Але…

Над переніссям у дівчини з’явилася глибока зморшка.

— Тюбик був голий. Тобто він був без коробки.

— А мала бути коробка? — спитала Сельма.— Ти знаєш, що цей крем

продається в коробці?

— Може, й ні,— швидко відповіла Хеге й сховала обличчя у хмарі над

великою чашкою.— Але ж має бути інструкція із застосування. На

папері. Зазвичай вона лежить у коробці. Ну правда ж? У всякому

разі… Гедда прочитала склад на тюбику. Там було сказано, що крем

містить, серед іншого, клостебол. Латиною, з першою літерою С.

Норвезькою це пишеться з К, думаю. Її занепокоїло закінчення слова, оте «-бол». Трьох секунд в інтернеті вистачило, щоб зрозуміти, що

вона була за крок від катастрофи.

— І це їй дав лікар збірної? Справді?

Хеге кивнула.

— Гедда страшенно розлютилася. Кричала так — я думала, зараз усі

прокинуться. Було вже близько одинадцятої. Вранці нас чекало довге

тренування… Словом, це був ще той стрес.

— Що було далі?

— Гедда хотіла піти до президента Федерації. До Боттольфа.

Боттольфа Одди. Негайно. Я ніколи не бачила її такою розлюченою.

Рани на губі відкрилися… Вона була схожа на…

Легка усмішка промайнула її обличчям. Хеге Кін Морелл була

вродливою, з правильними рисами обличчя і великими східними

очима. От тільки усміхалася рідко. Навіть після перемог вона була

серйозна й трохи похмура під час інтерв’ю. На початку кар’єри

журналісти часто її за це критикували, згодом, коли вона завойовувала

все більше медалей, почали писати про цю її особливість як ознаку

зосередженості й відданості своїй справі. Сьогодні вперше Сельма

помітила, яка особлива в неї усмішка.

— …Дракулу. На вампіра. З цією кров’ю на губах…

— І що далі?

— Я трохи її заспокоїла. Запропонувала, що я сходжу по Боттольфа, як

вона така засмучена. І пішла. На щастя, він не спав.

— Він був сам?

— Ну… так. Сам. Сам, одягнений, і зразу пішов зі мною.

Науково-фантастичний звук, з яким відчинилися кухонні двері, змусив

усіх глянути в бік кухні.

— Вам ще щось потрібно?

Маггі вже перевдяглася.

— Ні,— мотнув головою Ян.— Ти можеш іти. Я хотів би сніданок

о шостій.

Польська хатня працівниця кивнула на знак згоди й зник ла

в передпокої. Сельма подумала, що сходи до підвалу, мабуть, ведуть

звідти.

— Добраніч, Маггі! — помахала їй услід Хеге, як маленька дитина.

— А далі? — повторила Сельма, коли жінка зникла.

— Боттольф вислухав Гедду. Оглянув тюбик. Він безпе речно визнав, що Стіан припустився помилки. Непростимої помилки. Похвалив

Гедду за обережність і попросив нас нікому нічого не казати.

Ян Морелл, здавалося, зараз підскочить зі свого місця. Зараз його

обличчя не просто червоне — бурякове. Сельма поглядом попросила

його залишатися на місці.

— Отак просто попросив нічого не казати? — спитала вона Хеге.

— Боттольф сказав, що ніякої реальної шкоди не було, адже Гедда не

користувалася тим кремом. А якби хтось про це дізнався, то все

випливло б. Преса, громадськість… За кілька днів до цього в нас була

купа журналістів. Мовляв, щоб підігріти цікавість за кілька місяців до

початку сезону. Але коли все це сталося, їх уже не було. І якщо ми

нікому не скажемо, то ніхто й не дізнається.

— Кому це було вигідно? Стіану Баху?

Хеге лівою рукою перебирала тугий пучок волосся. Деякі пасма

розсипалися і прилипли до шиї. Здавалося, що вона спітніла, хоча

у вітальні було доволі прохолодно.

— Ні. Так буде краще для Гедди, сказав він. Якби це випливло, то до її

імені причепився б допінговий слід. Ну, у мережі тобто. Коли люди

шукатимуть її в інтернеті. Боттольф сказав, що важливо нікому про це

не казати, а він подбає про все інше.

— Шукатимуть в інтернеті? — мимохіть повторила Сельма.

Це було абсолютно нелогічно. Якщо набрати в пошуку «Уле Ейнар

Б’єрндален» і «допінг», пошуковик видасть сотні тисяч результатів.

І не тому, що його підозрювали чи зловили на вживанні, а тому, що він

рішуче виступав проти допінгу.

Сельма дістала смартфон і швидко набрала кілька слів у пошуковому

рядку.

— Глянь,— показала вона Хеге екран.— Більше тисячі посилань на

згадки про мене й допінг. Бо я вела допінгові справи для Норвезького

антидопінгового комітету й міжнародного спортивного арбітражу. Але

ніхто ніколи не звинувачував мене у вживанні допінгу. Він справді так

сказав?

— Так…

— І ви погодилися?

— Так. А що ми мали робити?

Сельма відкинулася на спинку дивана й голосно зітхнула.

— А що з лікарем? Наскільки я знаю, він досі головний лікар

національної збірної. Ти чула про якісь наслідки для нього? Хоч щось?

— Ні. Нічого, крім того, що Гедда відмовлялася мати з ним справу

після цього. Я теж до часу. Задля безпеки.

— І ніхто ніяк на це не реагував?

— Ні. Гедда поїхала додому з Італії раніше — лікувати герпес. Коли

ми повернулися, у команді вже був ще один, другий лікар. І ми

з Геддою зверталися до нього.

Сельмі щось сяйнуло. Вона набрала ще один запит.

— Дев’ятнадцяте вересня,— пробурмотіла вона, далі прочитала

голосніше: — Норвезька федерація лижних перегонів призначила

Вібеке Стенсгауґа новим асистентом лікаря націо нальної команди.

«Ми покращуємо нашу підготовку на всіх рівнях,— сказав на

пресконференції Боттольф Одда і додав: — Вібеке сприятиме

поліпшенню медичного забезпечення спортсменів у все більш

напруженому й фізично складному спорті». Боже… Вони все це

просто поховали.

Ян різко підвівся і без жодного слова пішов через кімнату до дверей —

Сельма навіть не знала, куди вони ведуть.

— Ти нікому не телефонуватимеш! — крикнула вона.— Яне! Ти

нікому не телефонуватимеш!

Чоловік раптом зупинився.

— Послухай мене,— теж підвелася Сельма.— Це дуже дивна історія.

Але ми не знаємо, чи стосується це справи Хеге. Може, й ні. Але

подивися: уже через кілька годин після того, як ти попросив мене

розібратися, ми натрапили на дещо незвичайне. Це вже туз у рукаві.

Але якщо ми заявимо, що ми це знаємо, інформація зразу втратить

цінність.

— Це не стосується Хеге,— заперечив Ян.— Тут ідеться про кругову

поруку. Уся ця довбана система базується на тому, що всі захищають

одне одного. Великі шишки, рука руку миє і…

— Яне!

Сельма підійшла до нього й розвела руками:

— Ти знаєш Федерацію краще за мене. Але я кращий гравець, хіба ні?

Він розтулив губи, щоб відповісти — з виразу обличчя видно було, що

нічого хорошого він не скаже, і Сельма його випередила:

— Досвідченіший гравець. Я грала більше за тебе.

Ян нічого на це не сказав. Не кивнув. Просто мовчки стояв.

— Не світи наших козирів, Яне. Це тільки перша карта. Ми маємо

зібрати більше, якщо хочемо виграти. Не кидай поки що цього на стіл.

І після короткої паузи, бачачи, що він досі не відповідає, додала:

— Будь ласка.

— Гаразд. Добре. Мені час лягати. Ти можеш іти.

— Пообіцяй, що ти нічого не робитимеш.

Він пробурмотів щось, що можна було сприйняти за обіцянку, і вийшов.

Тієї самої миті Хеге ніби згасла.

Вона сіла на дивані, обхопивши коліна руками й сховавши обличчя.

Сельма не могла зрозуміти, що сталося.

У зовнішньому світі Хеге Кін Морелл була ввічлива, віддана

товаришам по команді, доброзичлива до вболівальників. Особливо до

дітей. У 2016-му її вибрали Послом доброї волі ЮНІСЕФ, і вона

замість двох міжсезонних змагань Світового кубка поїхала до табору

біженців у Греції, щоб звідти вести репортажі під час благодійного

марафону на TV2. Команда була дуже незадоволена, але її це анітрохи

не зачіпало. У таких випадках вона ставала рішучою, навіть впертою, тоді як у всьому іншому могла бути аморфною аж до інфантильності.

Безхарактерна, подумала про неї Сельма кілька разів. Хеге Кін була

постійною мішенню для расистських нападок, особливо на

ультраправих сайтах, де її найдобрішим прі звиськом було Кінг-Конг.

На регулярні запитання журналістів щодо цих нападок вона ніколи не

сказала нічого грубішого за згадку про свободу слова. І йшла далі

у своїх справах.

— Я переконана, що мене хтось підставив.— Хеге раптом подивилася

прямо на Сельму.— Це не була недбалість. Ні моя, ні будь-кого з мого

оточення.

— Он як?

— Я просто не розумію, хто в цьому зацікавлений. Тобто…

Її голос зненацька затремтів.

— Хто я? Я просто лижниця, Сельмо. Я якомога швидше біжу

з лижами на ногах і палицями в руках. Я отримала кілька медалей, я ношу червоно-біло-синю форму. Це ж спорт. Це просто гра. Кому

в цьому світі може знадобитися підставляти спортсмена?

Сельма відчула спокусу згадати Тоню Гардінг.

— Чому ти така впевнена, що це нікому не треба? — спитала вона

натомість.

— Я ж така обережна! Принаймні не менше за Гедду. Але ж їй вдалося

завдяки пильності вберегтися!

У Сельми раптом потемніло перед очима.

Було вже пізно. Вона не могла згадати, коли востаннє їла. Якщо

гарненько подумати, взагалі невідомо, що вона робила в цьому

похмурому мавзолеї на Веттаколлені. Дівчину на дивані, найпевніше, чекало півтора чи дворічне відсторонення від того, що вона називала

«просто грою». Їй не було шкода Хеге. Строго кажучи, це її, Сельму, треба було жаліти. Це вона втратила все — чоловіка, дітей, дім і навіть

чортів бізнес.

Аніна. Юганнес.

Не думати про дітей. Не думати.

Сельма заправила пасмо волосся за вухо. Принаймні діти знають, що

вона не хвора. Вона хотіла щось сказати, але відчула, що навряд чи

зможе контролювати свій голос.

— Тато казав, що ти олімпійська чемпіонка,— озвалася Хеге.

— Він збрехав,— заперечила Сельма, прочистивши горло.— Я двічі

виграла олімпійське срібло. Вісімдесят восьмого й дев’яносто другого.

І бронзу чемпіонату світу вісімдесят шостого.

— І «Танці з зірками» торік.

Тепер вона знов усміхалася.

— Перемогти в «Танцях з зірками» виявилося складніше, ніж можна

було подумати. Добре, мені вже треба йти. Вночі ми нічого не зробимо.

Уже п’ятниця. Я ще встигну на поїзд, якщо покваплюся.

Хеге провела її у передпокій. Сельма надягла куртку й шарф і згадала, що залишила «Абетку слідчого» на старомодному телефонному

столику біля вхідних дверей.

Книжка досі там і лежала. Сельма взяла її під руку й жестом

попросила Хеге відчинити двері.

Надворі вже нападало трохи снігу. Надто мало, щоб усе стало біле, але

тонкий сірий шар уже вкрив галявину перед будинком, доріжку донизу

й три нижні гранітні сходинки.

Хтось був тут. Це точно. Залишилися чіткі сліди. Хтось — чоловік, судячи з розміру відбитків,— піднімався сюди від дороги. Він був на

сходах. Верхні сходинки захищав дашок, на них не було снігу, але

сліди на нижніх свідчили, що невідомий гість піднявся, спустився, а потім пішов навколо будинку. Принаймні сліди йшли на південний

схід через газон і завертали за ріг. Із південно-західного боку сліди

знову з’являлися. Далі відвідувач пішов до живоплоту в нижній

частині садиби.

Унизу нікого не видно. І підозріло тихо.

— Дзвінок працює? — діловито спитала Сельма.

— Так. Ну, вдень працював. Я можу спробувати…

Сельма встигла перехопити її руку, перш ніж Хеге натиснула на

кнопку.

— Не треба турбувати інших.

— Але ж тут хтось був! Хтось…

Вона вказала на сліди на галявині. За п’ять-шість метрів від великого

панорамного вікна незнайомець зупинявся. Майданчик площею

близько квадратного метра був геть витоптаний.

— Він спостерігав за нами. Звідти можна дивитися прямо у вітальню.

Чому він… Чому ми його не бачили?

— Бо всередині світло, а надворі темно,— відповіла Сельма. Різкіше, ніж сама очікувала.

— Треба зателефонувати в поліцію.

— У поліцію? І сказати, що хтось ходив навколо будинку? Не думаю, що це хороша ідея.

— Але…

Сельма повернулась і взяла Хеге за плечі. Їхні погляди зустрілись

у світлі вуличного світильника.

— Думаю, це був журналіст,— сказала вона так спокійно, як могла.—

Вони взагалі не зважають на межі, абсолютно. Не бійся. Іди в дім

і лягай спати. Ніякої небезпеки немає. Гаразд? Просто журналіст. Ти

знаєш, які вони. Ян розповідав, скільки їх тут було ще ввечері. Я так

розумію, що й поліція тут була. З собаками й усім іншим. Щоб вивести

їх із саду. Один з них виявився наполегливішим за решту. Трішки

сміливішим.

— Він дивився на нас. У моїй власній вітальні. Він витріщався на

мене! І вони ж усі пішли ще до твого приїзду. Я відсунула штори, бо їх

уже там не було…

— Хеге!

Сельма струснула дівчину.

— Послухай мене. Це був журналіст. Зрозуміла? Іди лягай спати. Зараз

же. Засунь штори, і вони тебе більше не турбуватимуть. І ти маєш

скласти список. Абсолютно всіх, хто мав можливість щось тобі

підкласти. Через їжу. Дотики. Напої. Ліки. Вуду, хай йому чорт.

Список. Ти зможеш, Хеге?

Сельма відчула, що дівча тремтить. Обережно підштовх нула її до

передпокою, якнайспокійніше усміхнулася і зачинила двері, не

чекаючи відповіді. Вийняла телефон і у світлі ліхтарика пішла за

слідом невідомого спостерігача.

Відбитки були навдивовижу чіткі. Сельма помилилася. Чоловік — або

жінка у великих черевиках — ходив тут не щой но. Минуло вже не

менше години. Сліди залишились у мок рому снігу й уже встигли

підмерзнути. Краї підошов гострі й тверді.

Розмір сорок шостий, прикинула Сельма, рукою змірявши найчіткіший

слід. Вона тричі сфотографувала його, один раз — поклавши поруч

свої ключі, щоб зафіксувати розмір, і випросталася.

Звичайно, це міг бути й журналіст.

Сельма бачила в житті чимало журналістів, і дехто з них мав справді

дивне взуття. Були й такі, що носили дорогі лижні черевики.

Якщо зовсім точно — Fischer RCS Skate Shoes, саме про них Сельма

подумала.

Вона мала такі самі.

І ще приблизно половина збірної з лижних перегонів.

Сценарій

101 ІНТ. ОФІС, ЦЕНТР ОСЛО, ДЕНЬ

На відчинених вікнах легенько хитаються штори. Явно літо. ЧОЛОВІК

сидить на дивані. Обома руками тримає чашку, над якою підіймається

пара від гарячого чаю. ЖІНКА сидить на стільці біля невеличкого

столика, на якому також стоїть чашка. На колінах тримає блокнот, але

ручку відклала. Схрестила ноги й повертається на стільці з боку в бік.

ЖІНКА: Чому ти такий упевнений?

ЧОЛОВІК: Усе збігається. Лижі…

(ПАУЗА)

ЖІНКА: У багатьох такі лижі.

ЧОЛОВІК ( трохи сердито): Не в ті часи. Крім того, я поґуґлив.

Пошукав в архівах. Після. Після того як вони там були.

У Лижному музеї. Усе збігається.

ЖІНКА: Це щось означає?

ЧОЛОВІК: Що? Чи це щось означає?

ЖІНКА: Так.

ЧОЛОВІК: Певна річ, це щось означає!

ЖІНКА дивиться в блокнот. Закриває його. ЧОЛОВІК відпиває гарячої

рідини, потім різко нахиляється і ставить свою чашку на підлогу.

Роззирається, бачить порожню чашку на письмовому столі. Бере її, ставить біля ніг з іншого боку, симетрично до своєї чашки.

ЖІНКА: То що ж це означає?

ЧОЛОВІК ( явно роздратовано): Усе! Звісно, це означає все! Ми

це обговорюємо вже майже рік! Ти маєш розуміти, що це дуже

важливо!

ЖІНКА ( спокійно киває головою і відкидається на спинку

стільця): Ти так кажеш. Але я хотіла б, щоб ти розповів

докладніше. Чому це досі так важливо?

ЧОЛОВІК: Бо… то була не моя вина.

Чується дзенькіт трамвая. На вулиці жвавий рух транспорту.

ЧОЛОВІК ( веде далі): Я почуваюся звільненим. Заспокоєним.

Ніби я нарешті чогось досягнув. Я так довго їх шукав!

(ДОВГА ПАУЗА)

ЖІНКА: Чогось досягнув? Шукав їх?

ЧОЛОВІК: Так. Саме так. Не те щоб фізично. Це здавалося таким

неможливим. Але в якомусь сенсі я їх шукав. Те, що я прийшов до

тебе, теж було по шуком.

ЖІНКА ( усміхається): Справді? Це не я показала тобі фото

з Лижного музею.

ЧОЛОВІК: Ні, але ти зробила мене сильнішим. Свідомішим.

Упевненішим у тому, що я маю робити. Що я можу зробити. Ти ж

сказала: треба розрізняти те, що я можу змінити, і те, чого я не

контролюю.

ЖІНКА ( киває): Це так. І на що ти тепер маєш силу, чого не міг

зробити раніше?

У коридорі грюкають двері.

ЖІНКА ( веде далі): Можеш описати, як саме відчувається це

звільнення?

ЧОЛОВІК непорушно сидить кілька секунд, потім знизує плечима.

ЖІНКА: Що змінилося?

ЧОЛОВІК: Усе. Усе змінилося. Усе може повернутись у рівновагу.

Усе може змінюватися.

ЖІНКА ( усміхається): Усе. Он як. Не менше. Дуже доб ре.

ЧОЛОВІК: Вони так довго володіли мною. Тепер я володію ними.

Це наче стіл повернули на сто вісімдесят градусів. Карма, я сказав

би.

ЖІНКА ( неуважно): Дуже добре.

ЖІНКА дивиться на годинник. ЧОЛОВІК підводиться.

ЧОЛОВІК: Так. Добре, що все тепер інакше. Нарешті.

П’ятниця, 8 грудня 2017 року

Рись

Для вісімнадцятимісячного самця починалася перша зима без матері

й братів та сестер. Він був незвичайно великий. Хутро його, влітку

червонясто-брунатне, до кінця осені перетворилося на сіро-білу густу

шубу. Пробігши кілька кілометрів під дощем, він вискочив на майже

безсніжний зимовий терен.

Мати вчила його вдень відпочивати. Для рисей найкращим часом

полювання був вечір. Він це знав, але постійно порушував правило.

Мав зір, як в орла, і безшумно пересувався навіть у цілковитій темряві.

І він був допитливий.

Мати раз за разом давала йому по вусі.

Дві його сестри були від природи обережні й відступали за перших же

ознак небезпеки. А його тяга до нового й невідомого викликала стільки

проблем, що мати не могла з ним дати ради. Уже в лютому вона його

вигнала. Це було ще до того, як вона знову спарувалася. Син був ще

надто малий, щоб подбати про себе самостійно. Мати знала, що він міг

загинути раніше, ніж втратить запах своєї сім’ї.

Одначе він не загинув.

Він пішов на південь, побачив багато нового. Менш ніж шістнадцять

годин тому він зарізав однорічну козулю в Нуррмарці, біля пагорба, що

носив назву його виду. У цих лісах було багато дичини, і він хотів тут

оселитися. Його почав охоплювати потяг до спарювання, але десь

глибоко всередині він знав, що треба ще кілька місяців почекати. Дні

були ще надто короткі.

Та й він не зустрів поки що жодної самки.

Це почекає.

Єдине, що завдавало йому клопоту на щойно підкореній території,—

стежки й дороги. Навіть глибоко в лісі вони перетинали найгустіші

зарості. І ними постійно користувалися люди. А на найбільшу дорогу

тут унизу він ніколи не виходив. Стоячи між ялинами на безпечній

відстані, він побачив, як дорогою проїжджає автомобіль. Шум двигуна

змусив його відступити, але недалеко. Він був сміливою риссю і, коли

гудіння стихло, ризикнув знову.

Він побачив здобич у струмку.

Людина, зрозумів він, вловивши запах, принесений легким західним

вітерцем. Машин більше не чути, і через кілька хвилин він спустився

до дороги там, де струмок зникав у бетонній трубі під трасою, що

розтинала Марідален.

Тіло пахло мертвечиною. Але кров ще була свіжа — він скуштував

з рани на черепі трупа. Тіло лежало на животі, обличчя у воді. Запах

крові обпалив ніздрі тварини, але навіть його забивав людський

сморід.

Самець рисі ще не зголоднів після вдалого полювання на козулю. І він

більше любив їсти м’ясо, яке сам вполював.

Падаль — це на крайній випадок.

Він лизнув ще крові. Кілька секунд постояв біля ніг мертвої людини, обнюхуючи прив’язані до них дивні штуки. Цапнув одну зубами, але

вона була тверда й несмачна. Коли ж маленьке колесо закрутилося —

тут і найсміливіший представник рисячого роду здригнувся б.

Дощ не вщухав. Вода в струмку прибувала.

Звір розвернувся і пішов нагору до лісу.

Він зник між деревами, навіть не озирнувшись.

Повідомлення

— Ні, Сельмо, це неможливо!

Ванья Веґґе обурено подивилися на подругу поверх келиха. Здавалося, від її гніву зламається довга тонка ніжка скляної посудини.

— Це було б очевидним нехтуванням професійною етикою!

Вона так і не донесла келиха до вуст — поставила на стіл, мотнувши

головою.

— По-перше, я ніколи не змогла б тебе сприймати як пацієнта, хоч як

ти цього потребувала б. Неможливо так ставитися до своїх

найближчих друзів, Сельмо. По-друге, я не можу дати довідки, ніби

тебе оглянула, якщо цього не було насправді. Більше того, тобі цього

не треба. Тож чого ти чекаєш від мене, крім дружньої підтримки? Ти

стала…

Сельма глибоко вдихнула й шумно видихнула.

— Добре. Забудь.

Вона схопила свою склянку пепсі й випила все до дна. Ніяк не могла

вгамувати хвилювання, тому крутила склянку в руках. Не хотіла, але

й не могла зупинитися. Гучно стукнувши, нарешті поставила склянку

на стіл.

— Чудова вечеря. Дуже дякую. Мушу збиратися і йти.

— Ні, ти не мусиш.

Ванья Веґґе поклала свою руку з п’ятьма браслетами й перснями на

кожному пальці на Сельмину.

— Що це таке з тобою? Що сталося?

Сельма висмикнула руку. Щоб цей рух не здавався таким різким, схопила серветку й витерла губи.

— Нічого.

— Я вже тиждень намагаюся тебе знайти! В офісі кажуть, що ти

звільнилася. Звільнилася! Що це означає? Твоя секретарка крутила-вертіла, але врешті сказала, що ти, мабуть, хвора. Тяжко хвора, Сельмо! Це правда? Ти не схожа на хвору, але хіба ти…

— Я не хвора, Ваньє. І була б вдячна, якби ти всім так і казала. Це все

звичайне непорозуміння. Гаразд?

— Ну добре, але… Єссо постійно сердитий і нічого не каже. Я вже три

дні намагаюся зв’язатися з Аніною. Усе, чим твоя дочка мене

удостоїла,— повідомлення, у якому просить послати тебе до дідька, якщо знайду. Що…

Сельма відклала ніж і виделку.

Не думай про Аніну. Не думай про Юганнеса. Не думай про своїх дітей.

— Сельмо, ти плачеш!

Голос Ваньї став глибший, мова спокійніша.

— Але ти ж не можеш плакати, Сельмо. Це ж фізично неможливо.

У чому річ?

— Ні в чому. Абсолютно. Я справді не плачу. Дивися!

Вона нахилилася вперед і витріщила очі. Ванья пробурмотіла щось

ледь чутне. Сельма силувано всміхнулася й швидко закліпала очима.

— Це справді не сльози. Просто трохи вологи, це навіть добре.

— Чому ти переїхала? Єссо сказав тільки, що ти більше з ними не

живеш. Де ти оселилася? Я згодна, під час їжі цього обговорювати не

варто, але зараз я наполягаю…

У двері подзвонили.

Ванья здивовано глянула на годинник.

— Зачекай хвильку,— скомандувала вона й підвелася.— Не йди.

Сельма й не йшла. Вона просто не могла ні встати, ні піти. Вона не

могла взагалі нічого. Вона провела разом з Ваньєю майже дві години, так і не поговоривши з нею. Ні, звичайно, вона весь час щось

торохтіла. Сельма Фалк краще за всіх уміла говорити ні про що.

З іншого боку, вона вже й не пам’ятала, коли щиро з кимось

розмовляла. Про те, про що справді треба було поговорити, але

бракувало слів. Але сама ситуація видушувала з неї шматочками

й фрагментами все те важливе, що привело її сюди. Уникнути цього

було неможливо. Єссо, звичайно, мав дізнатися хоч якусь правду. Через

неї чоловік фактично все втрачав, і вона заборгувала йому принаймні

пояснення. І діти теж. Дев’ятнадцятирічний син, який ще жив

з батьками, і двадцятитрирічна дочка, студентка права, що збиралася

наступного літа вийти заміж. Сельма дуже мало правди сказала

чоловікові й дітям, майже нічого — але й цього вистачило, щоб їй

відмовили в праві відвідати доччине весілля.

Стоп. Не думай про них. Не думай про дітей.

— Ти маєш друзів, Сельмо. Дуже багато друзів, які бажають тобі

добра,— долинав з передпокою голос Ваньї, поки вона відмикала

замок.— І я твій найкращий друг. І тепер ми точно поговоримо. Маємо

для цього цілу ніч. Я тебе не відпущу!

Сельма заплющила очі.

Глибоко вдихнула й спробувала надати своєму обличчю звичайного

виразу. Вона хотіла бути такою, як звикла. Упевненою, балакучою, популярною Сельмою Фалк, яку всі знали, яку 2015 року визнали

жінкою, що найкраще одягається. А зараз вона сама відчувала запах

свого тіла. Легенький, наполовину прихований парфумами

Penhaligon’s і товстою кофтою з написом «НОРВЕГІЯ» на спині, але

запах був. Ванна в її тимчасовому житлі була ще бридкіша, ніж

вітальня, якщо це взагалі можливо, тож Сельма вже два дні не милася.

Вона знала про покер на Енше{8}. Там починали опівночі.

Треба йти.

Вона встала. Поклала обидві долоні на стіл. Вперлася ногами.

Побачила, що вдягла різні шкарпетки — одну чорну, одну сіру.

Підвелася з крісла й саме цієї миті почула крик Ваньї.

Спершу вона навіть не зрозуміла, що чує. Звук був таким чужим

і несподіваним, що її мозку знадобилося кілька секунд, щоб

усвідомити: вона чує людський крик. І лише потім до неї дійшло: звук

линув з передпокою екстравагантної квартири Ваньї та Крістіни.

Кричала Ванья.

Сельма кинулася туди.

— Що сталося? — вигукнула вона й раптово зупинилась у довгому

вузькому передпокої.

Двоє чоловіків.

Один був з поліції — старшого віку і в уніформі. Інспектор, мимохідь

зауважила Сельма погони на плечах. Скорботне обличчя, руками міцно

тримає Ванью за плечі. Другий чоловік трохи молодший. У темному

костюмі, зі священни цьким коміром. Окуляри ніби ось-ось зісковзнуть

з кирпатого носа.

— Ви? — здивувався священник.— Сельма Фалк?

Очі поліцейського потемніли.

— На жаль, сталася аварія,— сказав він тихо.— А Крістіна Гольм є?

Ванья стала вириватися з його рук і завила.

— Ні,— Сельма пішла до подруги,— Крістіна поїхала на вихідні до

Трумсе. А що сталося?

Виття перейшло в крик, і Сельма ледве встигла підхопити Ванью, перш ніж та впала на підлогу. Жінка все кричала й кричала.

Священник не на жарт перелякався і притиснувся до стінки.

— Ми просили її спершу зайти всередину,— белькотів він.— Ми не

хотіли повідомляти отак, у дверях… Думали, може, спершу сісти…

Але вона якось здогадалася!

Сельма глянула на поліцейського. Той подивився на Сельму.

— На жаль, сталася аварія,— знову повторив він.— Я з великим сумом

змушений повідомити, що Гокон Гольм-Веґґе загинув.

Ванья знепритомніла і обм’якла, але Сельма тримала міцно й не дала

їй упасти.

Наводка

Усе вже майже почалося, коли молодий журналіст, якого щойно

прийняли на шестимісячне стажування до спортивної редакції газети

«Щоденний вісник», почув сигнал повідом лення на телефоні. Дівчина, яку він привіз із центру близько одинадцятої вечора, була вже гола, він

у самому светрі. Усе було чудово.

— Зачекай хвильку,— видихнув він і потягнувся до журнального

столика.

— Забудь. Не зараз,— застогнала вона й потягнула його до себе, міцно

схопивши за сідниці.

Спокуса була непереборна, але він усе-таки підвівся.

— Дві секунди. Усього дві секунди.

Через хвилину він уже був за дверима.

І майже повністю одягнений.

Субота, 9 грудня 2017 року

Пресконференція

Сельма швидко зрозуміла, що їй не варто було приходити.

Хоч вона й не була журналістом і всі це знали, вона запросто зайшла

до найбільшої конференц-зали скляного палацу Норвезької федерації

лижного спорту на Гольменколлені. Приміщення, назване на честь

відомого лижника Б’єрна Делі, виходило вікнами на північний захід.

За вікнами вже кілька годин вирувала груднева заметіль. Надворі все

було сіре, важкі краплі сповзали скляною поверхнею і змінювали

напрямок від кожного подуву рвучкого вітру.

Зала поступово наповнювалася журналістами. Молода жінка в надто

вузькій спідниці намагалася запустити механічні штори.

Безуспішно.

Хоч Сельма сіла в найостаннішому ряду, до неї одразу підскочив

якийсь тип і підсунув під носа мікрофон:

— «Даґбладе». Сельмо Фалк, кого ви тут представляєте? Чому ви…

Вона обережно відвела від себе мікрофон.

Минула ніч ніби тривала ціле життя. Сельма й хвилини не поспала.

Спершу вона попросила пастора піти з квартири Ваньї, що він

і зробив. Поліцейський дочекався лікаря. Той тихо перемовився

з Сельмою, залишив три таблетки в маленькому пакуночку й пішов

разом з інспектором.

Сельма залишалася до самого ранку.

О десятій прилетіла Крістіна — якраз перед закриттям аеро порту

Ґардермоен через негоду. Бліда, з червоними очима й спотвореним

плачем ротом. Уночі, у ті хвилини, коли Ванья відключалася, Сельма

телефонувала найближчим друзям. Двоє з них замовили квиток на

літак, зустріли Крістіну в аеро порту й привезли додому. Інші тим

часом приїхали й тепер мовчки сиділи у вітальні. Більшість — давні

друзі зі збірної, вони приїхали й залишилися у квартирі Ваньї. Аж тоді

Сельма змогла піти.

Лише пропливши два кілометри в басейні Теєнбадет, вона відчула, що

їй трохи полегшало. Вона поїхала до свого тимчасового житла, знайшла в що переодягтись у єдиному ящику, де ще не влаштував

туалет Даріус, і вперше за тривалий час відчула себе презентабельною

жінкою.

— Сельмо Фалк…— прошепотів до неї чоловік середнього віку

в джинсах і помаранчевій куртці. Вдавано скорботний вираз обличчя

не міг приховати його цікавості.— Співчуваю. Справді. Гокон же був

вашим хрещеником, я не помиляюся?

Вона не хотіла відповідати. Але Сельма Фалк завжди відповідає.

— Так,— сказала вона тихо.— І дуже дякую.

Їй справді не варто було приходити.

Ванья стала подругою Сельми 20 серпня 1973 року. На фотографії

їхнього першого класу в них обох були червоні ранці з білою смугою.

Косички. І в кожної під рукою повітряна кулька. А вчитель це помітив

лише тоді, коли клас уже сфотографували. Сельма була вбрана

в штани, Ванья — у спідничку й білу блузку. Їх посадили за одну

парту, і протягом усього навчання вони так і сиділи разом. Хай би що

казали вчителі. Через багато років вони разом потрапили до збірної.

Ванья знайшла Крістіну, а Сельма познайомилася з Єссо і вийшла за

нього заміж. Ванья і Крістіна довго не мали права одружитися, аж до

часу, коли Гокону виповнилося три роки.

Сельма вирішила піти з пресконференції ще до її початку. Їй тут

робити нема чого. Вона прийшла, сподіваючись дізнатися більше, ніж

розповів увечері поліцейський. Очевидно, це були марні сподівання.

На підвищення вийшов Боттольф Одда. Зі складеними руками, дивлячись у підлогу, він чогось чекав — чи когось. Блідий, у темному

костюмі й краватці — Сельма й не пам’ятала, чи бачила його колись

у такому вбранні.

Дві великі вази з квітами. На столику в кутку кімнати — щось схоже на

книгу співчуття і запалена свічка. Схоже, це буде не стільки

пресконференція, скільки жалобний виступ.

Сельма підвелася, збираючись вийти, поки ще не поча лося.

Потім нерішуче сіла.

Холодна сіра вітряна субота незадовго до Різдва. Вона ще не купила

жодного подарунка. Це не мало значення, бо Сельма навіть не знала, де

проведе Святвечір. Точно не зі своєю сім’єю, це було відомо вже давно, тому вона сподівалася, що її запросять Ванья і Крістіна.

Але тепер — навряд.

Гокон загинув.

Майже двадцятисемирічний син Ваньї і Крістіни якимось

незбагненним чином вилетів з дороги. На роликових лижах під час

звичайного тренування — одного з безлічі тренувань. Десь за

Скаром{9}, судячи з усього, він розвернувся і поїхав знову до міста. Це

не так і далеко. Деталей аварії поки що до пуття в поліції не знали, як

сказав учора інспектор. Гокон отримав травму голови і, здається, зламав руку. Жодне з цих ушкоджень не було смертельним. Але він

упав у потічок — неглибокий, не більше пів метра. От тільки впав він

долілиць. Тож згідно з попередніми висновками причиною смерті було

утоплення. Принаймні поки що все свідчило про це, кілька разів

наголосив інспектор.

Треба дочекатися результатів розслідування.

Сельма знову встала й спробувала вийти. Виявилося, що це майже

неможливо: потік журналістів, фотографів та інших людей, хоч якось

пов’язаних з лижним спортом, здавався нескінченним. Незважаючи на

заметіль і вихідні. Усюдисущий Сельве Банґ видерся на подіум, поправив вази з квітами, тихо проникливо щось сказав людям

з перших рядів.

Один карикатурист якось зобразив Сельве Банґа в образі заклятого

ворога Бетмена — злочинця Пінгвіна. Малюнок вийшов такий схожий

на модель, що на художника подали до суду. На щастя, до процесу так

і не дійшло. Навіть досудового примирення не було.

Конфлікт вичерпався після того, як Сельма пояснила схвильованому

й ображеному клієнтові, що таке свобода слова взагалі й карикатура

зокрема. Сельве так і не заплатив їй за ту роботу. Але принаймні він

здався.

Не лише Сельма не могла зрозуміти витоків значного впливу цього

чоловіка у Федерації. Формально він обіймав кілька не дуже значних

посад, наприклад члена Відбірного комітету та Ради з етики, але вони

аж ніяк не відповідали його реальній владі.

Дивлячись на нього теперішнього, ніхто не скаже, що колись він був

одним з найталановитіших у світі лижників.

Усього в шістнадцять років і дев’ять місяців Сельве Банґ переміг на

Кубку світу серед дорослих. Випередивши Коха, Вассберга та

Кірвесніємі, найкращих лижників 1982 року. Троє поважних чемпіонів

страшенно розлютилися, що йому взагалі дозволили надягти

стартовий номер. Надто він був молодий.

Надалі протягом того сезону Сельве Банґ брав участь у змаганнях своєї

вікової категорії і більшість із них виграв. Наступний сезон був не

таким вдалим, і коли йому виповнилося вісімнадцять, скидалося на те, що кар’єра його вже закінчилася. Він не травмувався, він наполегливо

тренувався, але здавалося, що він просто згорів. Увесь одразу, того

самого дня, коли під час легендарного забігу рум’янощоким

хлопчиною показав усій світовій еліті, як треба бігти п’ятнадцять

кілометрів.

Коли у дев’ятнадцять років Сельве покинув спорт, лижна братія тільки

знизала плечима. Історія знає безліч прикладів early bloomers{10}, юних

талантів, які так і не стали чимось більшим. Але колишні колеги навіть

не встигли забути його ім’я: усього за кілька місяців після того, як

почепив лижі на цвях, Банґ дебютував як письменник. Його роман

зібрав більшість літературних премій 1985 і 1986 років, а права на його

видання продали до тридцяти двох країн.

«Забута лижня» — так називався його історичний роман про нікому не

відомого молодого воїна Стурлу Трюґґвасона, справжнього героя

легендарного лижного походу «берестоногих» на порятунок

королівського сина Гокона Гоконсона 1206 року{11}. «Нечувана

вигадка!»,— вибухнув обуренням рецензент на шпальтах «Щоденного

вісника», коли книжка вийшла друком. Тим часом інші видання

якнайвище її оцінили й рекомендували своїм читачам.

Словом, з того й почалося.

Сельве Банґ став випускати по книжці приблизно раз на десять років, так ніколи й не повторивши успіху тієї першої, яку написав ледве

двадцятирічним. Та все ж він домігся визнання як один із чільних

представників норвезької літератури. Сельма не розуміла, за які такі

заслуги, але не можна сказати, що вона добре зналася на книжках.

А от у спорті вона справді була фахівцем.

На щастя, Сельве її не помітив. Вона зіщулилась на своє му кріслі.

Знову спробувати тікати було вже пізно. Жінка у вузькій спідниці

зачинила двері й стала біля них, серйозна й рішуча.

Запала тиша.

Боттольф Одда взяв мікрофон.

— Ласкаво просимо,— сказав він похмуро й прокашлявся.—

Федерація лижного спорту скликала цю коротку прес конференцію, щоб повідомити, що вчора ввечері в трагічному інциденті загинув член

нашої збірної команди Гокон Гольм-Веґґе.

У залі стало ще тихіше, якщо це взагалі було можливо.

— У цей складний час ми подумки з найріднішими людьми Гокона.

Його партнерка Еліза, їхній однорічний син Віль ям і, звичайно, матері

Гокона — Ванья Веґґе та Крістіна Гольм. Ми. Вам. Співчуваємо.

Він ніби завис. Пауза була така довга, що якби не трагічні обставини, це було б навіть дивно.

— Як ви знаєте,— нарешті повів далі Одда,— Гокон лікував легку

травму плеча, через яку не зміг поїхати до Давоса цими вихідними. Усі

інші члени наших жіночої та чоловічої команд сьогодні й завтра на

етапі Кубку світу. Кожен спорт смен сам вирішить, залишитися на

змаганнях чи повернутися. Хто захоче поїхати додому, матиме таку

змогу.

Тепер уже в залі було не так тихо. Клацання клавіатур під пальцями

ставало все голосніше, як і завивання хуртовини за вікнами.

— Ми не можемо повідомити ніяких деталей інциденту в Марідалені.

Поліція оголосить результати розслідування у свій час. Сьогодні

я просто коротко розкажу про наслідки смерті Гокона для нашої

збірної команди — як у найближчі дні, так і до кінця сезону. Гокон

Гольм-Веґґе був найкращим лижником Норвегії протягом двох

останніх років, і ми всі з нетерпінням чекали його виступу в Пхенчхані

в лютому.

Він знову на кілька секунд замовк.

— Але тепер ми цього вже не побачимо,— пробурмотів Боттольф

і прокашлявся.

Хтось хихикнув. Хтось інший шикнув на зухвальця.

— Так от.

Одда випростався, вдихнув і рівно за три хвилини розповів, що це

значить для збірної. Утім, виступ вийшов не надто інформативним. Не

зрозуміло було навіть, як зміниться склад команди, що наступних

вихідних поїде до Тоблаху. Не було сказано, як Федерація вшанує

пам’ять завчасно померлого лижника, чи носитимуть члени збірної

жалобні пов’язки на найближчих змаганнях. Про дату похорону

говорити було ще зарано. Але на церемонію неодмінно прийде

кронпринц, із певним задоволенням повідомив Боттольф.

Сельма зовсім не була впевнена, що Ванья і Крістіна на це погодяться.

Боттольф Одда закінчив свою промову. Він без видимої причини

помацав нагрудну кишеню і оголосив, що журналі сти можуть

поставити кілька запитань. У повітря здійнялося кілька десятків рук.

Запитання були нецікаві, відповіді ще нудніші. Сельма встала й почала

пробиватися до виходу.

— Карл Уле Гансґор, «Щоденний вісник».

Голос цього журналіста був гучніший, вищий і значно наполегливіший

за інші.

Сельма зупинилася і глянула через плече. Молодий невисокий чоловік, рудоволосий, з короткою зачіскою.

— Чи вимагатиме Федерація проведення аналізу на наявність допінгу

в тілі загиблого? — спитав він.

— Що?

Президент Федерації з нерозумінням глянув на журна ліста.

— Ми отримали… ми маємо інформацію, що Гокон Гольм-Веґґе, можливо, теж вживав заборонений анаболічний стероїд клостебол.

Тобто той самий, у вживанні якого підозрюють Хеге Кін Морелл. Чи

буде така перевірка? Якщо так, то коли ми можемо чекати результатів?

Боттольф Одда не міг знайти слів для відповіді. Пауза надто затяглася.

До мікрофона підскочив Сельве Банґ.

— Це якісь чутки, поширені недоброзичливцями. Ми не отримували

такої інформації,— без жодного вагання різко сказав він.— Гокон

Гольм-Веґґе був одним з найбільших противників допінгу в лижному

спорті. До того ж зараз дуже невдала нагода для таких інсинуацій.

З поваги до нашого загиблого друга й колеги та до його рідних на

цьому ми закінчимо пресконференцію. Дякуємо, що прийшли.

У динаміках залунав пронизливий звук — схоже, жінка у вузькій

спідниці мала проблеми ще й з акустичною системою. Рудоволосий

молодик раптом опинився в центрі загальної уваги, але явно не

збирався ні з ким говорити. Сельма подумала, що його коротка

посмішка могла б бути переможною, але найімовірніше вона

маскувала невпевненість.

Сельма Фалк стояла біля самих дверей. Проходячи повз неї, молодий

журналіст зупинився і привітався з нею кивком голови.

— Сельма Фалк,— сказав він без жодної потреби.

— Так,— відповіла Сельма й простягла йому візитівку.

На картці вона просто замалювала ручкою офісний номер телефону.

— Я буду вдячна, якщо ти зателефонуєш мені. На мобільний.

— Авжеж,— відповів рудий.— Можливо.

Якусь мить повагався і поклав візитівку у задню кишеню штанів.

Сельма дочекалася, поки зала майже спорожніла й жінка у вузькій

спідниці вичікувально стала біля дверей, і лише тоді надягла пальто.

Вона ще не знала, куди поїде. Або піде. Ту найману квартиру вона не

вважала домом, але треба було погодувати кота. Може, краще піти

в кіно. Перш ніж іти вчора до Ваньї, вона дала Даріусу їсти. Можна

було знову поїхати до Ваньї і Крістіни, але Сельма не впевнена, що -

зараз на це здатна. Може, увечері. Або завтра. Треба було також

зателефонувати Хеге Кін Морелл. Але оскільки від попередньої

зустрічі вона не просунулася ні на крок, у цьому не було сенсу.

Можливо, побачитися з Ейнаром.

Чи ще щось придумати.

Їй доведеться щось придумати. Вона більше не може брехати собі про

причину цього візиту на Гольменколлен.

Їй тут робити не було чого. Але правда полягала в тому, що після

безсонної ночі у Ваньї їй хотілося грати більше, ніж у будь-який інший

день за минулий місяць. Уже не йшлося про звичний неспокій, який

завжди підкрадався, коли вона довго не грала. Не просто тиск у голові, дискомфорт від неможливості зосередитися і розгубленість. Усе це

вона легко могла струсити й відкинути, бо знала, що так треба. Але

зараз це був просто фізичний біль, біль від кожного подиху, біль

у руках і ногах, від якого вона ледве могла стояти.

Сельма була всього за крок від того, щоб зірватися. Тому вона

повернулася до Теєнбадету й пропливла ще два кіло метри.

Мобільник

Молодий стажер спортивної редакції «Щоденного вісника» Карл Уле

Гансґор ледь встиг вийти з будівлі Федерації лижного спорту, як його

схопив старший колега з тієї ж газети й буквально запхав до свого

автомобіля, що стояв майже біля самого входу. Чоловік вирвав

квитанцію про штраф з-під склоочисника й сів на водійське місце.

— Ти геть ідіот? — просичав він.— Хоч трохи смальцю маєш у голові?

Ларс Вінтер так сильно вдарив рукою по керму, що аж скривився від

болю.

— Як взагалі можна бути таким нетактовним? Звідки тебе до нас

притягли? З каналізації?

— Я… Я просто…

— Замовкни. Ти такий кінчений ідіот, що за тебе мають ще давати

винагороду. Мовчи.

Карл Уле пристебнув пасок безпеки, а його старший колега тим часом

завів двигун, натиснув на газ і погнав до виїзду значно швидше, ніж

дозволяла погода. Машину добряче занесло, коли вони виїжджали на

шосе, і чоловік змушений був трохи скинути оберти. Вони мовчки

їхали хвилину чи трохи більше. Через хурделицю було дуже погано

видно, і Ларс Вінтер нахилився ближче до лобового скла, видивляючись місце, де можна зупинитися.

— Про що ти взагалі там говорив? — роздратовано спитав Ларс, коли

машина зупинилася.

— Я спитав, чи збираються вони перевірити тіло на наявність допінгу.

І якщо так…

— Я був там! Я чув, що ти питав. Я питаю, чорт забирай, чому тобі це

спало на думку?

— Бо мене це цікавить, звичайно. Ну зізнайтеся, вас теж!

Старший журналіст заплющив очі. Вчепившись у кермо, він протяжно

важко видихнув.

— Один, два, три…— Пауза. Розплющив очі.— Добре. Яку ти мав

причину питати, чи робитимуть тест на допінг Гокону Гольму-Веґґе?

— Я отримав наводку.

— Наводку?

— Так. Есемес учора ввечері. Ще до того, як всі дізналися, що він

мертвий.

— Що?

— О пів на дванадцяту. Ось, гляньте.

Карл Уле швидко ввів код на смартфоні й простягнув Ларсу.

— Ось.

Повідомлення від прихованого номера, зауважив Ларс, перш ніж

прочитати:

— Лижник Гокон Гольм-Веґґе загинув у ДТП. Якщо розтин проведуть

достатньо ретельно, у його тілі виявлять сліди забороненої речовини

клостеболу.

— Бачите? — вигукнув Карл Уле.— Я мусив спитати! Це ж сенсація, Ларсе! Навіщо комусь надсилати мені таке повідомлення, якщо…

— Ідіот. Замовкни!

Ларс віддав телефон і неуважно подивився за вікно.

— Такі повідомлення ніколи не можна сприймати за чисту монету.

Значно ймовірніше, що з тебе хтось глузує, ніж що Гокон Гольм-Веґґе

вживав допінг.

— Але…

— Ні, зараз ти стулиш пельку й послухаєш мене, окей?

Молодик кивнув.

— Коли прийшло це повідомлення? Точно.

— О 23:32. За пів години до півночі.

— Аварія сталася між двадцятою і двадцятою тридцять, правильно?

Але дізналися про це лише після півночі.

Рудий знову кивнув.

— Коли я приїхав до редакції, про аварію ще ніде нічого не було. Але

поки я намагався все перевірити, вийшов прес реліз NTB.

Ларс Вінтер простягнув руку по телефон, щоб подивитися на

повідомлення ще раз. Він переслав його собі й на додачу

сфотографував дисплей телефона Карла Уле.

— Тобі треба негайно піти до когось з ІТ-відділу. Хай вони спробують

якось відстежити відправника. Якнайшвидше. До речі, попроси Аґнес.

Вона там найкраща, і я знаю, що вона цими вихідними в місті.

Візьмеш у неї новий телефон. І скажи, щоб зателефонувала мені

одразу, як щось знайде.

— Добре. А мені що робити?

Ларс завів двигун, увімкнув передачу й повільно виїхав на дорогу.

— Учитися. Ти маєш затямити, що пресконференція — не місце для

подібних витівок. Напиши це на аркуші. «Пресконференція — не місце

для того, щоб розбовкати конкурентам усе, що ми знаємо».

Розлючений голос досвідченого писаки змусив Карла Уле втиснутись

у сидіння.

— Тисячу разів,— сказав Ларс після короткої паузи, поки пропускав

вантажівку, що зайняла майже всю дорогу.— Напиши це тисячу разів

на аркушах паперу. А потім напиши: «Коли я отримую наводку, яка

може бути бомбою, я повідом ляю про це досвідченому колезі або

редактору». Сто разів.

Карл Уле всміхнувся і поклав телефон у кишеню.

— Неодмінно.

— Так, неодмінно. Рукою, май на увазі. Покладеш цей стос паперів на

мій стіл у понеділок. І дай сюди ту візитівку.

Він увімкнув склоочисники й простягнув праву руку до пасажира.

— Візитівку,— повторив Ларс.— Вона щось сказала?

— Сельма Фалк?

— А хто ж іще?

— Нічого не сказала. Хоча… Щоб я їй зателефонував. Телефонувати?

Ларс нетерпляче махнув рукою. Карл Уле нахилився на один бік, вийняв візитівку з кишені й нерішуче поклав на руку колезі.

— Ні,— сказав Ларс.— Не телефонувати, не робити взагалі нічого

після того, як віддаси свій телефон Агнес. Я про все подбаю.

— Але…

— Слухай.

Ларс відчинив відсік для рукавичок і кинув туди візитівку. Його голос

пом’якшав.

— Як думаєш, чому саме ти одержав це повідомлення?

Тиша.

— Чому не я чи ще хтось із газети?

Без відповіді.

— Припустімо, що це не дурний жарт,— сказав Ларс.— Припустімо, що в повідомленні — правда. Невже анітрохи не дивно, що вибрали

саме тебе? Початківця. Скільки ти матеріалів опублікував під своїм

іменем? Три? Чотири?

— Три самостійно. І один разом з Андреасом.

— Отож. Початківець, що працює в найавторитетнішій спортивній

редакції країни. Які з цього можна зробити висновки?

Він різко вдарив по гальмах — несподівано за п’ять метрів від машини

вискочив бігун.

— Бігати в таку погоду? — пробурчав Ларс.— Що ду маєш?

— Я вибрав би бігову доріжку в залі.

— Ідіот.

— Що він мав приховані мотиви,— швидко виправився Карл Уле.—

Хотів, щоб я пошився в дурні.

— Точно. Відправник повідомлення хотів викликати хаос. Йому не

потрібні дні й тижні перевірок, протоколів, експертиз і приховування

інформації, як це заведено в нас у спорті.

— Він хотів негайних дій,— пробурмотів явно збентежений Карл Уле.

— Але… навіщо йому це?

— Гадки не маю. І через твої дилетантські вибрики це може бути

складно встановити.

Карл Уле не зрозумів цих претензій. З одного боку, він усвідомлював, що вчинив нерозважливо. Звичайно, він мав показати повідомлення

Ларсу чи комусь іншому, хто був би в редакції в суботу зранку. Але

надто велика була спокуса цього не робити. Це відчуття, коли він

розбурхав усіх присутніх на тій пресконференції, більше схожій на

панахиду, просто п’янило.

Так, нерозумно, безумовно. Але чому це було так ката строфічно, він

зрозуміти не міг. Зрештою, він небагато й сказав. Тільки кинув іскорку, щоб розпалити багаття цікавості й домислів: яку ж інформацію можуть

мати журналісти «Щоденного вісника», якої ніхто інший не має?

Сигнал змусив його знову вийняти мобільник.

— Зупиніть! — різко кинув він.

Машина зупинилася посеред дороги.

— Дивіться.— Карл Уле простягнув телефон.

Ларс прочитав:

— «Гокон Гольм-Веґґе вживав допінг. Не здавайся. Більше інформації

згодом».

Він переглянув повідомлення кілька разів і поклав телефон собі

в кишеню.

— Я передумав,— сказав Карлові Уле.— Я сам цим зай муся.

До кінця поїздки жоден більше не вимовив і слова.

Стіна

Ні. Ні!

Він не був упевнений, думає це чи кричить. Єдине, на чому він був

зосереджений,— стіна навпроти, де не було ліжка, і отвір для стікання

води.

Кімната не могла стати ще меншою.

Вона й так була вже занадто мала, занадто тісна, вона так стиснулася, що перетворилася на труну, з якої він мав утекти. Або померти.

Принесли їжу. Він не звертав уваги, не пішов прийняти свою порцію.

Чоловік за дверима не чекав довго — просунув булку крізь

прямокутний отвір у дверях, кинув на підлогу й зачинив засувку.

Механізм запущено. Тихий гуркіт лунав десь звіддалік, але водночас

невимовно близько.

Ні. Ні. Ні.

Він не міг дихати. Повітря було як вода, густе й давке. Йому бракувало

кисню. Він притулився спиною до стіни й простягнув ноги по підлозі

так далеко, як міг. Вперся долонями в стіну, обкладену плитками —

гіпсовими, він уже знав, бо багато разів намагався їх відірвати. Це

анітрохи не допомогло — грубі дошки внизу були надто міцні, відірвати їх не було ніякої змоги. Лише пальці боліли й кровили від

скалок.

Він стиснувся.

Машина перемогла.

Стіна наблизилася ще на десять сантиметрів.

Камера його вбивала.

Список

Список виявився значно довший, ніж Хеге очікувала.

Лише перелік персоналу й медиків зайняв цілу сторінку, адже лікарі, масажисти, фізіотерапевти працювали з нею весь час. Найбільше з нею

контактував Кнут Нільсен, найкращий і найстарший з усіх. Але й двоє

інших мали можливість безперешкодного доступу. Те саме стосувалося

лікаря Стіана Баха, принаймні до випадку в Італії. І другого лікаря

Вібеке Стенсгауґа. Техніки, яких було всього сімнадцять, теж часто

бували поруч. І возили з собою повний автобус усякої хімії.

Після того як Сельма пішла вчора вночі, Хеге так і не змог ла заснути.

Сліди у дворі її справді налякали. Уранці, ще до світанку, коли Маггі

готувала сніданок, Хеге вийшла у двір ще раз поглянути на сліди.

Вони зникли. Температура коливалася, спершу була відлига, потім

знову мороз, і все Осло перетворилося на суцільну ковзанку.

Хеге так хотілося снігу. Справжнього зимового снігу, заради якого

й варто було жити тут, на висоті, щоб тільки начепити лижі, виїхати

з двору — і ти вже в лижні, і летиш посеред лісу.

Минулої ночі теж не вдалося поспати. Вона не тренувалася так

активно, як зазвичай. Двічі у провулку перед будинком з’являлися

журналісти, але подзвонити у дзвінок ніхто з них не наважився. А тим

більше залізти на подвір’я і ходити навколо будинку.

Зі складу збірної її тимчасово усунули, тож піти до спорткомплексу

вона не могла. Тренажери в підвалі були не гірші, але вона почувалася

стомленою, розгубленою і не могла знай ти сили ні на що, крім бігової

доріжки.

Учора вночі Хеге нарешті взялася писати список, який у неї просила

Сельма. Перед цим вона провалилась у гарячковий сон, і її розбудив

кошмар, який вона ніяк не могла згадати. Узяла телефон, без будь-якої

мети почала пере глядати різні сайти.

Гокон загинув.

Після цієї звістки нема чого й думати про сон. Журналісти знали

тільки, що це, схоже, була випадкова аварія під час тренування.

У нормальних умовах Хеге комусь зателефонувала б. Якщо не будь-кому, то хоча б Гедді Бруун завжди можна було. Раніше. До

звинувачення. Але не зараз. Люди, які зазвичай постійно крутилися

десь поблизу й називалися друзями, раптом за тиждень зникли. Без

причин і пояснень. Зникли так само, як це було, коли померла її мама.

Тоді всі чомусь замовкали, коли наближалася Хеге.

Щоб якось згаяти час до ранку, вона почала писати список. Схоже, лише для того, щоб усвідомити марність цієї роботи.

— Чому? — не зрозуміла Сельма.

Вона прийшла без попередження. Здавалася занепокоєною

і розгубленою, але мала кращий вигляд, ніж у четвер. Мабуть, переживає смерть Гокона, подумала Хеге, вислов люю чи Сельмі

співчуття в передпокої. У кількох виданнях наголошували, що хрещена

загиблого лижника Сельма Фалк була присутня на пресконференції

у Федерації.

— Бо він все одно не буде вичерпним,— сказала Хеге зі сльозами

в голосі й глибоко зітхнула.— Я просто дурила сама себе. Думала, що

тримаю все під контролем. Що Федерація все тримає під контролем.

А насправді…

Вона підштовхнула список на двох аркушах до Сельми, яка сиділа на

дивані з іншого боку бетонного стола.

— …ми взагалі нічого не контролюємо. Майже нічого. Я маю на

увазі…

Аркуші так і залишилися на столі — Сельма на них навіть не глянула.

Вона сиділа й байдуже крутила на пальці каб лучку, яка здавалася надто

великою. У всіх сенсах. Хеге подумала, що прикраса надто вільно

ковзає на пальці. До того ж такі вже давно не модні.

— Якщо казати про медиків. До тієї пригоди з Геддою я думала, що ми

цілковито захищені. А виходить, будь-хто може нас підвести чи

підставити. А їжа та інше? Напої?

Вона зняла гумку з зап’ястку, звичним рухом зібрала волосся у хвостик

на потилиці й зв’язала гумкою.

— Я справді завжди думала, що в нас усе під контролем. У кожного

з нас і, звичайно, у Федерації. Але якщо подумати, будь-кого з нас

можна легко підставити. Ми іноді їмо в ресторанах. Ми купуємо їжу

в магазинах. На великих змаганнях для нас готує наш кухар, але

загалом ми ж не у в’язниці. Якщо хтось справді хотів нам нашкодити, очевидно, що зробити це дуже просто. Через їжу, через напої. Через

ліки. Тепер я це розумію. Тому в мене залишилося, мабуть, лише одне

запитання.

Вона змовкла, чекаючи реакції співрозмовниці.

— Хто зацікавлений у тому, щоб підставити тебе? — спитала Сельма.

— Це запитання?

— Так.

— Ти знаєш відповідь? — Сельма потягла аркуші до себе й уважно

глянула, тримаючи їх у витягнутій руці.

— Ні,— сказала Хеге.— Я не можу уявити. У мене немає ворогів.

— У всіх є вороги.

— Не в мене.

Сельмину посмішку неможливо було якось інтерпретувати. Вона була

трохи скривлена й так і не дійшла до очей. Може, вона глузувала.

Може, була надто змучена, як і сама Хеге. Вона була невловимо на

когось схожа. Щось особливе було в її темних, майже чорних очах

і своєрідній верхній губі, ніби намальованій дуже талановитим

художником. Темне волосся — фарбоване, зауважила Хеге; зараз

Сельмі має бути вже не менше п’ятдесяти років.

Вона точно була на когось схожа.

На когось із телебачення.

— Расизм,— сказала Сельма голосно.— Треба це обдумати, Хеге.

— Я не зазнавала нападів расистів.

Пролунало як фраза з автовідповідача. І це була майже правда. Хеге

Кін Морелл прожила в Норвегії усі двадцять чотири роки свого життя, крім перших шести місяців. Її азійське обличчя ніколи не було

проблемою. Ні в дитячому садочку, ні в школі, де за весь час вона

почула одну чи дві репліки на свою адресу. Батьки привчили її не

реагувати на дурнів. Вона була далеко не єдиною всиновленою

дитиною в цьому районі і в школі. Навіть уперше пішовши до лижної

секції, вона тренувалася разом із хлопчиком з Ефіопії та дів чинкою

з Колумбії.

— Взагалі,— додала вона.

Сельма подивилася на неї. Похитала головою. Її очі потемніли

й звузилися.

— Ми живемо у важкі часи,— сказала вона.— Я стежу за тим, що

коїться в інтернеті. Я в курсі подій, незважаючи на свій вік.

Знову ця посмішка. Трішки скривлена і, мабуть, іронічна. А може, просто байдужа чи розгублена. Сельмин неспокій можна було відчути

фізично. Її ліва нога тремтіла. Скидалося на те, що жінку діймає

екзема. Вона потирала руки, чухала коліна, торкалася обличчя.

— Інтернет-тролі мене не хвилюють,— сказала Хеге.

— Це правильно.

— Ніяких інших проявів расизму я не зазнавала.

— Гаразд.

— Вам, мабуть, дуже важко.

— Що?

— Через Гокона. Може, краще нам обговорити це іншим разом?

Сельма раптом завмерла. Вона повільно видихнула, поклала руки на

коліна. Відвела погляд убік, ніби щось обмірко вувала.

— Я прочитала новини якраз перед вашим приходом,— сказала Хеге.

Сельма ніяк не зреагувала.

— Там пишуть, що один журналіст запитав про допінг у тілі Гокона на

пресконференції. Де ви були.

Сельма підвела погляд і знову потерла лівий лікоть. Це було схоже на

те, що якась тваринка бігає у неї під светром.

— Про це теж написали в інтернеті,— докинула Хеге.— Тобто про те, що ви там були.

Сельма мовчки кивнула.

— Про що взагалі там ішлося?

— Я не знаю. Журналіста перебили.

— Гокон не вживав допінгу. Принаймні це абсолютно точно. Він був

одним із найстійкіших противників допінгу в спорті. Розтин покаже, що він був чистий.

— Так. Якщо результати не фальсифікують. Як твої. Можливо, це

масована атака на всю національну збірну.

Хеге встала.

— Ходімо зі мною.

Сельма глянула на неї, підвівши брови, але не встала.

— Ходімо! — скомандувала Хеге так голосно, що почулося тяжке

зітхання кухонних розсувних дверей і з’явилася сумна фігура Маггі.

— Усе гаразд,— махнула їй Хеге й пішла до дверей у дальньому кінці

вітальні, за великим чорним отвором, де мав палати вогонь.

Вона зауважила, що Сельма таки йде за нею.

— Це татів кабінет.— Хеге відчинила двері й зайшла.

Сельма зробила те саме.

Велика квадратна кімната з величезним письмовим столом. На столі

самотній неживий ноутбук перед чорним шкіряним кріслом. Стільниця

порожня, майже стерильно чиста. Пахло лосьйоном після гоління

і меблевою шкірою.

— Це мама і я,— сказала Хеге.

Вона показала на знімок. Він висів поміж багатьох інших, старих

і нових, чорно-білих і кольорових, великих і малих, але був більший за

інші й розташувався посередині.

— Мені тут вісім,— сказала Хеге.— Це за три роки до маминої смерті.

Дівчинка з чорним волоссям і азійськими очима, які від сміху

здавалися ще вужчими. Зуби сліпучо біліють на тлі смаглявої шкіри.

Один з двох передніх ще не виліз, другий надщерблений. Жінці на

вигляд близько сорока, білява, на відміну від дівчинки. Вона обняла

дочку, лобом притулилася до її голови.

Мама усміхалася.

— Перемагати мене навчив тато,— сказала Хеге.— А мама навчила

програвати. Тато навчив кататися на лижах, а мама — всього іншого.

Я бігаю на лижах заради тата. І намагаюся бути хорошою людиною

заради мами.

Вона взяла Сельму за руку — холодну й трохи вогку.

— Я не вживала допінгу,— наполегливо повторила.— І це жахливо, що

так багато людей думає, ніби я це робила. Я не можу спати, усе моє

звичне життя полетіло шкереберть, тато у відчаї. Моя спортивна

кар’єра може тривати ще багато років. Та все ж…

Вона відпустила Сельмину руку й затулила обличчя долонями.

— Усе ж для мене вкрай важливо, щоб мене виправдали.— Голосу

Хеге майже не було чути з-за долонь.— Повні стю виправдали.

Я напевно зможу обійтися без лиж. Ми живемо не в скруті…

Дівчина опустила руки й роззирнулася навколо себе.

— І я добре закінчила школу. Можу вчитися далі. Отримати якийсь

фах. Але ви ж бачите…

— Твоїй мамі було б прикро.

Голос Сельми змінився. Навіть очі її здавалися вологими, хоча Хеге

десь читала, що Сельма не може плакати.

— Так. Мама була б геть розбита.

— Вона була б певна, що ти нічого поганого не зробила, Хеге. Вона

вірила б тобі. Мами такі. Принаймні більшість.

— Так. І все ж… Для мене важливо очистити своє ім’я. Причин багато.

Не в останню чергу заради тата. Але найбільше — задля мами.

Рух за вікном змусив їх обох різко обернутися.

Надворі в тьмяному передвечірньому світлі під яблунею всього за

п’ять метрів від будинку вони побачили косулю. Тварина дивилася

просто на них, пряла вухами й незворушно ритмічно щось жувала.

— Тато залишає під деревами моркву,— прошепотіла Хе ге.— Потім

приходять тварини і їдять підморожені овочі.

Вони постояли ще кілька хвилин, мовчки спостерігаючи за косулею.

— Я вірю тобі,— сказала Сельма тихим глибоким голосом.

— Дякую.

— Проблема в тому, що я абсолютно розгублена. Гадки не маю, чого

твій батько від мене чекає, що я можу зробити для тебе.

Косуля надворі насторожилася. Щелепи перестали жувати. Вуха кілька

разів повернулись у різні боки, і косуля кількома довгими стрибками

втекла від того, що її налякало. Удалині почулося гавкання собаки, потім шум двигуна — біля будинку зупинився автомобіль.

— Ви хвора? — спитала Хеге.— Тому не можете мені допомогти?

— Ні. Хвора? Ні.

З іншого боку будинку грюкнули вхідні двері.

— Ходімо,— сказала дівчина.— Тато прийшов.

Сельма пішла до дверей, потім зупинилася й нахилилася до однієї

фотографії. Троє юнаків, а радше підлітків, на кольоровому фото, яке

час зробив пастельним. Хлопець у цент рі — Ян Морелл. Він широко

й упевнено усміхався. Вуха старомодної лижної шапочки підв’язані.

У ті давні часи шапочка була кольорів норвезького прапора, які тепер

перетворилися на рожевий і світло-блакитний.

— Це тато і його друзі,— сказала Хеге.— Ходімо.

— Це ж Арнульф Сельгюс? Фінансовий директор Феде рації?

— Так. Він був татовим найкращим другом.

— Був?

— Був. Нам треба йти.

— А хто ж третій?

Сельма ще ближче нахилилася до фото.

— Це дядько Клаус. Тато з ним досі часом зустрічається. Сельмо, нам

треба йти.

Хеге вже була за дверима. Звуки, які лунали з кухні, свідчили, що Ян

Морелл уже там. Будь-якої миті він міг зайти до вітальні. Йому не

сподобалося б, що зайшли до його кабінету. Навіть Маггі мусила

напередодні повідомляти йому, що збирається там прибрати.

— Клаус? Але хіба це не Мортен Карлсгауґ? Фотограф.

— Він. Клаус — його прізвисько. Ходімо.

Хеге ледве встигла зачинити двері й сісти, як до вітальні зайшов її

батько. Дівчина мляво усміхнулася йому, споді ваючись, що Сельма не

помітить, як їй полегшало від того, що тато не зайшов на кілька секунд

раніше.

Але, схоже, та нічого не зауважила. Вочевидь, сьогодні їй вистачало

й своїх думок.

Їх у Сельми справді було більш ніж достатньо.

Сценарій

201 ЕКСТ. ВУЛИЦЯ У ЦЕНТРІ ОСЛО. ДЕНЬ

ЧОЛОВІК іде тротуаром. Його густе сріблясто-сиве волосся має на

вітрі. Світить сонце. ЧОЛОВІК відчиняє важкі двері й заходить. Двері

повільно зачиняються за ним.

202 ІНТ. ОФІС У ЦЕНТРІ ОСЛО. ДЕНЬ

ЖІНКА сидить в офісному кріслі. Вона схвильована. Повертається

з боку в бік. Поруч на столику блокнот і ручка. ЧОЛОВІК сидить на

дивані. Нетерпляче нахиляється вперед.

ЖІНКА: Я вважаю, що ми дійшли до кінця дороги. Більше ніякої

користі від цього не буде.

ЧОЛОВІК: Ви не могли б не крутитися на кріслі? Будь ласка.

ЖІНКА припиняє крутитися, сідає рівно, обличчям прямо до

ЧОЛОВІКА.

ЖІНКА: Як я і сказала, ми закінчили.

ЧОЛОВІК: Закінчили? В жодному разі! Це ж тільки початок! Це

ваша заслуга, що я цього досягнув.

ЖІНКА: Чого досягнули? Як ви вважаєте, чого ви насправді

досягнули?

ЧОЛОВІК: Визволення! Нарешті я можу почати щось робити. Усе

впорядкувати. Ви ж розумієте. Put things right!{12}

ЖІНКА: І як же ви це зробите?

ЧОЛОВІК: Багато способів. Я пишу сценарій телесе ріалу, наприклад. Він буде чудовий. Це одна з можливостей поновити

симетрію. Баланс.

ЖІНКА ( роздратовано дивиться на годинник): Я вважаю…

ЧОЛОВІК: Минуло тільки двадцять хвилин, відколи я прийшов.

Чесно.

ЖІНКА: Ви здатні самі давати собі раду.

ЧОЛОВІК: Ні. Саме зараз це стає дуже важливо.

(ПАУЗА)

ЖІНКА: Мені справді дуже важко зрозуміти, чого ви хочете.

Можете пояснити?

ЧОЛОВІК ( трохи екзальтовано): Це саме ви мені по яснили, що

мама й тато реагували цілком нормаль но. Тато мовчав, мама

бурчала. Через рік вони розлучилися. Звичайне явище, сказали ви.

Це нормально. Я залишився з батьком, що насправді було НЕ

нормально. Він висмикнув моє коріння, відірвав від усього, що

я мав, ми переїхали. Нове місто, нові люди. Мама знову вийшла

заміж, у мене з’явилося двоє зведених сестер. Тато все більше

мовчав. Мамин новий чоловік мені не подобався. У них я був

зайвий. У тата я був самотній. Мого брата не стало. Суцільний

дисбаланс.

(ТРИВАЛА ПАУЗА)

ЖІНКА: Так, як я вже не раз казала, реакції ваших батьків…

ЧОЛОВІК ( хрипко): Дисбаланс. Чуєте?

ЖІНКА: Так, я чую. Реакція ваших батьків на смерть була цілком

нормальною. Подальші події теж. Звичайно, дитині може

здаватися, що все перетворюється на хаос. Усе відбувається

хаотично, і тому загрозливо. Це нормально, просто…

ЧОЛОВІК: …я ненормальний. Так?

ЖІНКА: Ні. Як ми вже багато разів обговорювали, немає

нормальної чи ненормальної реакції на…

ЧОЛОВІК: Ви щойно вжили саме це слово. Нормально. Стосовно

моїх батьків. Але не стосовно мене.

ЖІНКА ( голосно зітхнувши): Вам було сім років.

ЧОЛОВІК ( тихо): Так. Мені було сім років. І я єдиний

розплачувався за все, що сталося. Чорт, дуже дорого

розплачувався. Несправедливо дорого як для семирічної дитини.

Час трохи відшкодувати збитки.

ЖІНКА: Написавши сценарій?

ЧОЛОВІК: Це теж. І дещо інше. Я маю кілька планів.

ЧОЛОВІК різко встає. Пильно дивиться на ЖІНКУ кілька секунд.

ЖІНКА явно непокоїться.

ЧОЛОВІК ( далі): Ваша правда. Поставмо на цьому крапку. Цього

разу. Побачимось у четвер, у цей же час.

ЖІНКА: Як я вже сказала, я вважаю, ми дійшли до етапу, коли

можна сказати, що…

ЧОЛОВІК: Я вирішу, коли ми закінчимо. У наших взає минах має

бути рівновага. Ви терапевт. Я вирішую, коли ми закінчимо.

ЧОЛОВІК виходить, гучно грюкнувши дверима. ЖІНКА довго сидить

непорушно.

Неділя, 10 грудня 2017 року

Одужання

О пів на сьому другої неділі адвенту Сельма відчинила двері квартири

на вулиці Тофте.

Вона наспівувала собі під носа пісню «Абби» і найперше, що зробила,

— дала їсти Даріусу. Потім розпакувала котячий лоток, куплений ще

в четвер, насипала туди піску. З годину сортувала одяг з коробок на

чистий і брудний. У ванній кімнаті стояла порівняно нова пралка.

Принаймні вона працювала. Використавши дві пляшки хлорного

відбілювача, вимила ванну й кахлі. Зірвала й викинула шторку для

душу. Довго приймала душ, вимила волосся. Вийшовши з ванної, побачила, що Даріус з’їв усю їжу й уже наклав у коробку.

Пропилососила всю квартиру, підключила телевізор, поки що не

вмикаючи, і заходилася мити все в кухні, аж доки там зник застарілий

сморід.

А після всього ще й завантажила пралку білизною.

Учора ввечері, коли терпіти вже було несила, вона в банкоматі зняла

з картки 9000 крон. Це була половина грошей, які в неї залишилися.

Вийшла вона з кімнати в Енше, де регулярно грали в покер, тільки

о шостій наступного ранку. Падав сніг. У Сельминій сумочці лежали

29 500 крон, розкладені в три конверти: в одному тисячні купюри, у другому п’ятисотки, у третьому — все інше, дрібнота.

Більше шести годин вона прожила спокійно. Не думала про дітей, про

роботу, Гокона, Ванью і Крістіну, про Яна Морелла чи його дочку.

Сельма майже весь час вигравала, їй страшенно щастило.

За частину виграних грошей можна купити нове ліжко.

А в понеділок буде ще одна гра. Там ставки будуть вищі, і якщо

купувати в IKEA, не доведеться витрачати грошей з рахунку. Сельма

постелила простирадло на диван із сирним запахом, лягла, поправила

під головою подушку й дозволила Даріусу згорнутись у неї в ногах.

Уперше за майже місяць вона спокійно лягала спати. Сельма досі

тихенько мугикала старий хіт. Вона мала гроші. Значно більше грошей, ніж учора. Їй щастило. Життя почало налагоджуватися. А найкраще, думала, заплющуючи очі, що вона позбулася відчуття, ніби все

котиться під три чорти.

Усе йшло добре, адже тепер вона точно знала, як шукатиме пояснення, чому Хеге Кін Морелл здала позитивний допінг-тест, не вживаючи

нічого забороненого. Їй була потрібна ця ніч. І щойно їй полегшало —

вона могла взятися за завдання, яке дав їй Ян Морелл.

Сельма подумала, що добре попрацювала понаднормово, і усміхнулася.

Вона заснула й непробудним сном проспала цілих дев’ять годин.

Книжка

Квартира була велика. Але на цьому її переваги закінчувалися.

Принаймні якщо забути про адресу, яка тут була ще одним плюсом.

Сельве Банґ успадкував усі ці 200 квадратів від своєї любої тітоньки

в 1997-му. Ґудрун Банґ усе життя працювала бібліотекаркою, і ореол

літературної слави над сином її племінника вирішив усе. Ця спадщина

добряче підлатала дірки в незмінно катастрофічному економічному

становищі юнака, але водночас настільки поглибила прірву між ним

і його кузенами, що подолати її ніхто навіть не намагався. Оскільки

батьки померли, а старший брат після навчання за обміном залишився

жити в США, Сельве був абсолютно сам. За цей час у квартирі на

вулиці Тумаса Гефтіє, облаштованій у стилі бідермаєр, шість разів

оселялися і виїжджали жінки.

Жодна з них не змогла повною мірою оцінити потягу Сельве до

буржуазного ампіру. Кожна принесла щось своє і витіснила щось інше.

Спершу прибрали секретер із червоного дерева та буковий обідній

гарнітур з дамасковим оббиттям. Далі зникали шезлонги й дивани, ліжка й картини, важкі штори з красиво оформленими карнизами.

Натомість з’явилися якісь сучасні зразки від Expo Nova, Møbelringen, IKEA та Skeidar і нарешті — вітальня з розпродажу в сусідньому

районі. Проблема полягала в тому, що всі ці жінки зрештою ішли.

Вони забирали з собою свої меблі, залишаючи порожнечу в кожній

кімнаті. Звичайно, він міг купити інші меблі — він не те щоб у боргах, та й існує чимало способів умеблювати квартиру не за всі гроші світу.

Але це було не те, чого він хотів. Сельве Банґ любив, щоб було дорого-багато. Бідермаєр, наприклад. Коли він погоджувався на вимоги

чергової співмешканки продати щось із старих меблів, то найперше —

через гроші. Виставляючи щось на аукціон «Блюмквіст», він

отримував чималі суми.

Тітонька зналася на бідермаєрі.

Письмовий стіл був одним з нечисленних предметів, які Сельве зміг

уберегти.

Насправді це був обідній стіл, установлений на почесному місці

в центрі однієї з віталень. Обличчям до вікон і дверей, спиною до

майже голої кухні. Крісло нове. Сельве Банґ купував нове крісло

щороку і зазвичай не економив. Це, обтягнуте антрацитово-сірою

вовняною тканиною, він придбав на початку осені, коли було трохи

сутужно з грішми,— модель «Капела» фірми Kinnarps. Уперше за

багато років Сельве придбав не шкіряне крісло.

Він не любив стільців — на його думку, вони мали дешевий вигляд.

Сельве Банґ учетверте перевірив кількість знаків у тексті. Число

у віконечку програми йому не сподобалося.

Угода зі Statoil була з тих, від яких неможливо відмовитися. Майже

п’ять років тому Сельве запропонували написати історію норвезького

лижного спорту. Ні, звичайно, про лижі в Норвегії написано чимало.

Одначе Сельве збирався написати саме Книгу. Стандартна робота.

Сага — високохудожній і при цьому дуже доступний виклад історії

найважливішого і найпопулярнішого виду спорту цілої нації.

Кращої кандидатури за нього бути не могло. Лижник, який до

двадцяти років став усесвітньо відомим письменником, він мав

протягом п’яти років отримати п’ять мільйонів крон — мільйон на рік

щомісячними траншами. Він удав, що вагається, але насправді

вирішив погодитися зразу, щойно почув суму. Гроші для нього. Як

зарплата. Мільйон крон на рік і відшкодування супутніх витрат. Гроші

надходили на рахунок дванадцятого числа кожного місяця.

Термін збіг цього літа.

Художній редактор зробив свою справу. Обкладинка вже давно готова

й затверджена: зображення лижника, вирізане на скелі на острові Тру

понад 5000 років тому. Історичне свідчення норвезького походження

лиж. Це зображення використовували в символіці Олімпійських ігор

в Ліллегаммері та на поштовій марці, присвяченій Чемпіонату світу

з лижних видів спорту 1966 року в Осло.

Тиснення і фольга. Тканина на корінці й кутиках. Срібля сті краї

сторінок такого ж кольору, як і наскельне різьблення. Щоб додати

ексклюзивності — срібні лясе. З китичками.

Грошей не шкодували. Усе було готово.

Окрім тексту.

Коли настав час представити рукопис, Сельве просто надіслав зміст із

заголовками та витяги з трьох розділів і попросив трохи подовжити

дедлайн. Структура була переконлива, уривки читалися добре.

Коли наближався новий термін у жовтні, Сельве Банґа допустили до

такої страшної таємниці, від самої думки про яку він не міг заснути

всю ніч. Компанія Statoil змінила свою назву. Ні «держава», ні

«нафта» — складові старої назви — більше не личили такій

колосальній компанії. Трішки відгонить сімдесятими. Ретроградство

якесь. Натомість Equinor гранично чітко вказує на щось велике

й прекрасне. Керівництву здавалося, що така назва добре пояснює, звідки бере витоки нафтовий гігант і чого прагне.

Добре, подумав Сельве трохи розгублено, бо в нього нова назва

викликала асоціації хіба з кіньми. Принаймні це означало відстрочку

для нього. Було встановлено новий термін випуску книжки — за два

дні до початку Олімпіади, 7 лютого 2018 року. Цього ж дня мали

й оголосити про зміну назви корпорації.

Абсолютно найостанніший кінцевий дедлайн здачі рукопису —

Святвечір. Незвично мало часу від подання рукопису до публікації, особливо як на таке розкішне видання. Небезпечно, але може все

вийти.

Якщо тільки він встигне до цього абсолютно найостаннішого

кінцевого дедлайну.

Планований обсяг книжки — близько 600 000 знаків. Якби це був

звичайний роман без ілюстрацій — затягнув би на 400 сторінок. Але

ця «Історія лижного спорту в Норвегії» буде великоформатна й багато

ілюстрована. Тому вона матиме близько 500 сторінок.

До Святвечора він повинен написати 600 000 знаків. Залишилося рівно

півтора тижня.

Сельве невдоволено подивився на статистику документа.

Кількість знаків — 69 562. Разом з пропусками. Це все, що він зараз

мав.

Уривки, навіть не пов’язані між собою.

За чотирнадцять днів йому треба написати 530 000 знаків, або не

менше 37 000 знаків щодня. Це було просто неможливо.

Ні для кого. Точно не для когось із таким літературним талантом, як

у нього. У хороший день він міг написати до 2000 знаків. Рекорд —

2492, і на це в нього пішло одинадцять дуже натхненних годин. Сельве

підвівся зі свого нешкіряного крісла й пішов у кухню. Кахлі на підлозі

там лежать з 1934 року, під ними немає нагрівальних кабелів. Його

кроки лунко дзвеніли між голими стінами великого приміщення.

Сельве Банґ ніколи не носив капців. Він ходив у домашніх туфлях.

І зараз він страшенно хотів пити.

Труби водогону завили, коли він відкрутив старий кран. Він залишив

кран відкритим, щоб вода стекла. Довго. Узяв склянку з великої шафи.

Набрав води.

Коли Хеге Кін Морелл попалася на допінгу, Сельве страшенно

розлютився. Він відчув, що весь книжковий проєкт тепер під загрозою, а з ним і наступна виплата, що мала бути у вівторок. Як будь-який

інший спонсор, Statoil мав пункт про допінг у договорі з Федерацією.

Не можна було відкидати можливості, що допінговий скандал із Хеге

спустить в унітаз увесь цей пишний задум. Сельве так лютував ці три

дні, що зовсім забув перевірити, що ж конкретно написано в угоді між

ним і Statoil.

Попив води. Знову наповнив склянку й попив іще.

Під час переговорів він попросив бути адвокатом свого приятеля, однокласника з католицької школи святої Сунніви, який зараз

працював у фірмі BAHR і одержував шість тисяч крон за годину

роботи. Коли прийшов рахунок за адвокатські послуги, Сельве кинув

його в сміттєвий кошик, а потім просто написав жартівливе

повідомлення. Приятелеві, звісно, було неприємно. Але він ніколи про

це не згадував.

Його товариш був хорошим юристом. Блискучим.

Сельве різко поставив склянку й повернувся до вітальні. Якусь мить

постояв, дивлячись на вікна без штор. За склом грудневий вітер ганяв

мокрий сніг. Сельве повернувся на підборах і пішов до спальні. Одна її

стіна була заставлена практичними зручними шафами моделі Pax. Їх

залишила партнерка номер чотири, яка мала дуже багато одягу.

Гардероб Сельве був значно менший.

Щоб знайти документ, знадобилось усього кілька секунд. Свої справи

він упорядковував педантично і всі документи зберігав у теці за

хронологією.

Через три хвилини він повернувся до свого бідермаєрівського стола, дякуючи Богу, в якого ніколи не вірив. Заплющивши очі й склавши

руки.

Приятель зі школи святої Сунніви його не підвів.

Якщо він відмовиться від виконання замовлення або не зможе його

закінчити, більшу частину гонорару доведеться повернути. До

контракту додавався експотенційний графік. Що ближче до закінчення

терміну проєкту, то більший відсоток треба повернути. Швидко

підрахувавши в голові, Сельве встановив, що відмова коштуватиме

йому понад три з половиною мільйона.

Цих грошей він не мав.

Хіба що продати квартиру, але це не варіант.

Якщо ж Statoil вирішить розірвати угоду — ситуація буде зовсім інша.

З пункту 11.2 контракту випливало, що допінгова справа Хеге Кін

Морелл несподівано ставала одним з головних чинників. Відмова

нафтової компанії від продов ження проєкту, незалежно від причин, давала право Сельве Банґу, іменованому в угоді Автором, залишити

собі всі сплачені кошти плюс вимагати оплати за три місяці. При

цьому він зберігав за собою права на свою працю.

Це надто добре, щоб бути правдою.

Сельве перечитав цей пункт ще тричі.

Надто добре. Але таки правда.

Він заклав руки за шию. Втупився в ліпнину на стіні, темну від пилу

й пожовтілу від віку. Опустив руки й вдарив кулаком по столу. Боляче.

Але справи Хеге може виявитися недостатньо. Statoil може сказати, що

це поодинокий випадок. Виробнича проблема. Ускладнення, яке можна

обійти. Хеге взагалі ніяк не вписувалась у цей скандал. Спершу навіть

сам Сельве хотів написати про цю темнокосу іноземну пташку у своїй

чудовій книжці про Норвегію і лижний спорт.

Але потім вигулькнув цей журналістик. Той, який на прес конференції

прямо натякав, що Гокон Гольм-Веґґе міг вживати допінг.

Якщо до скандалів з допінгом причетні найкращі спортсмени

і жіночої, і чоловічої збірних,— це може свідчити про великі проблеми

в усій Федерації. Принаймні зовсім скоро.

«Зовсім скоро» означає «включно з Олімпіадою». Лише кілька днів

тому МОК відсторонив Росію від Олімпійських ігор у Пхенчхані.

Якщо інформація «Щоденного вісника» справді має під собою ґрунт

і це не просто закинута вудка, вона може спричинити хаос. І розрив

угоди між Statoil і Федерацією лижного спорту Норвегії.

Сельве торкнувся мишки. Екран засвітився. Статистика документа

вперто показувала те саме число: 69 562 знаки. Він планував провести

вечір і більшу частину ночі за об’єд нанням тих уривків, які вже мав.

Не вийде. Він надто схвильований. Навіть перезбуджений — від однієї

думки, що не доведеться нічого дописувати.

Безумовно, це заслуговує на хорошу вечерю, вирішив Сельве

й вимкнув комп’ютер. Повісив на шию золоту флешку і, ще не

дійшовши до виходу, вирішив, у якому ресторані повечеряє. Звичайно, Статголдерґорден, де для нього завжди тримають столик. Навіть зараз,

у передріздвяний сезон. Майнула думка комусь зателефонувати, запросити, але відразу й зникла.

Йому було про що поміркувати, треба було все розпланувати.

Можливо, все ще може бути якнайкраще для нього.

Це було б дуже доречно.

Сценарій

301 ЕКСТ. ЦЕНТР ОСЛО, ДЕНЬ

ЧОЛОВІК заходить у підворіття зі жвавої вулиці. Дивиться під ноги, щоб не оступитися. Сухе жовте листя під ногами свідчить про те, що

недавно почалася осінь. ЧОЛОВІК зупиняється перед дверима, дзвонить у дзвінок і звично береться за ручку, ніби зразу по дзвінку

двері відімкнуть.

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС ( суворо): Так.

ЧОЛОВІК ( усміхається): Ви знаєте, хто це.

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС: Ви не отримали мого повідом лення?

ЧОЛОВІК: Якого повідомлення?

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС: Я надіслала вам лист, і на електрон ну пошту

теж.

ЧОЛОВІК: Про що?

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС: Я не можу обговорювати це через домофон.

Краще перевірте свою поштову скриньку або електронку.

ЧОЛОВІК: А можна я просто зайду і… Дозвольте мені

поговорити з вами.

ЖІНОЧИЙ ГОЛОС: Ні. Вибачте.

У динаміку гучно клацає. Розмову закінчено. ЧОЛОВІК кілька секунд

чекає, дзвонить знову. Відповіді немає. ЧОЛОВІК ще трохи нерішуче

стоїть, потім розвертається і йде.

Понеділок, 11 грудня 2017 року

Qui bono

— Слухай, ти геть божевільна. Знаєш, котра година?

— Так. Але ти не знаєш, Ейнаре.

Ще тільки починався понеділок.

Сельма Фалк закінчувала вихідні, гуляючи з Даріусом. Несподіваний

досвід. Хтось — мабуть, Аніна — запхала до одного з ящиків котячий

повідець. Сельмі знадобилася ціла вічність, щоб надягти його на

непокірну тварину. Під прикриттям темряви, у вовняній шапочці, до

половини закутавши обличчя шарфом, з котом під пахвою Сельма

пішла до парку Софіенберґ. Там вона дала котові походити двадцять

хвилин і потягла назад додому. Дорогою якийсь бездомний вовкодав

мало не повечеряв Даріусом, але Сельма, на своє здивування, відважно

кинулася його боронити й відігнала пса ударом по морді.

Після того як цілий день проспала, лягати знову було безглуздо.

Збудження від нічної гри в покер вляглося, і зараз Сельма була вже не

така впевнена в собі, як перед сном. На її телефоні було шість

пропущених дзвінків. П’ять — від Ваньї та Крістіни. Треба їм

передзвонити. І ще з нею намагався зв’язатися Ян Морелл.

Єдина ж людина, з якою хотіла поговорити вона,— Ейнар.

Він спав, але негайно прокинувся, щойно вона набли зилася.

— Зараз десь…

Ейнар Фальсен виборсався зі своєї картонної домівки між двома

бетонними блоками під мостом Сінсен. Він струснув головою і витер

рукавицею обличчя.

— Пів на першу. Я чую за рухом на мосту.

Годинник показував нуль тридцять п’ять. Сельма сіла, намагаючись

вгамувати дихання. Вона бігла. Пара хмарою піднялася навколо неї, коли вона зняла свою тренувальну куртку. Сельма вийняла

з невеликого наплічника Camelbak пуховик, термос і синю коробку для

їжі. Налила кави у дві пластикові чашки, відкрила коробку й поставила

її перед Ейнаром.

— Невеличкий підвечірок.

— Дякую.

— Я склала список. І декого позначила. Думала обговорити їх з тобою.

Ейнар сперся спиною на бетонний блок, не вилазячи зі спальника.

Густий запах поту з відтінком сечі долинув до Сельми, коли чоловік

потягнувся до коробки й узяв бутер брод з маслом і сиром.

— Ну добре. Який список?

— Можливих винних.

— Винних? Ти вже встановила, що дівчину підставили? Що я тобі

казав? Спорожнити мізки. Винні, невинні… Саботаж, недбалість, обман. Ніколи не можна вирішувати заздалегідь. Я це вже казав.

Він вгризся в бутерброд так, ніби хотів його вбити.

— Казав…

Сельма спробувала зручніше всістися на гострому камінні. Це завжди

було нелегко.

— Я пробувала,— сказала вона.— Але тоді все це взагалі втрачає сенс.

Я маю обмаль часу. Тому я мушу почати з версії, що її підставили.

Мені доводиться вішати ярлики. Якщо її не підставили, якщо вона

вживала препарат навмисно або ненавмисно, я все одно їй не

допоможу. Її не виправдають. Принаймні не до Олімпіади.

Вона облизала губи, вагаючись.

— А потім я знайшла цікавий розділ у твоїй книжці.

Ейнар широко усміхнувся з набитим ротом.

— «Абетка слідчого»! — переможно сказав він.— Чудово! І що ти

маєш на увазі? Яка з моїх численних золотих ідей тебе зацікавила?

Сельма Фалк не читала художньої літератури. За все життя вона не

розгорнула майже жодної книжки, крім фахових видань. Рідко ходила

в кіно. Якщо випадав вільний вечір, що бувало нечасто, вона дивилася

телевізор. Вісім років тому вона подивилася перший сезон «Ходячих

мерців», такого динамічного постапокаліптичного серіалу, що захопив

навіть її. Так захопив, що вона подивилася кожен сезон двічі, а на

своєму офісному столі тримала недешеву фігурку Мішонн — однієї

з головних героїнь. Купила в Лондоні разом з кількома іншими. Коли

Сельма прочитала в якійсь газеті, що творців серіалу надихнула

«Чума» Альбера Камю, вона вперше купила книжку. Але так і не

змогла прочитати більше шести сторінок.

Хоч вона й не захоплювалася художньою літературою, зате чудово

оперувала фактами. Закінчила юридичний курс за звичайний час

паралельно з гандбольною кар’єрою та ще й потрапила до десяти

відсотків найкращих випускників.

Завдяки цьому вона виграла парі на 50 000 крон, яке уклала зі своїм

братом.

Сельма знала свою професійну літературу, і «Абетка слідчого» не

належала до її найкращих зразків.

Неструктурована, неохайна, повна повторів і нецікаво написана

книжка. Сельма підозрювала, що так званий видавець зліпив її вдома

на кухні. Навіть Ейнарових помилок не повиправляли. Оскільки вона

знала Ейнара Фальсена як професійного й розумного поліцейського, можна було припустити, що хвороба вже вплинула на нього під час

написання цієї книжки.

— Qui bono,— сказала Сельма.

— Кому вигідно,— кивнув Ейнар.— Промова Марка Туллія Цицерона

на захист Тита Аннія Мілона. Якого все одно засудили, незважаючи на

Цицеронові зусилля.

Він запхав до рота рештки бутерброда, прожував і прополоскав рота

кавою.

— Ти принесла десерт?

Сельма вийняла з наплічника пакуночок шоколадних цукерок

і простягнула йому.

«Абетка слідчого» буквально нашпигована банальностями. У розділі

про мотив Ейнар писав про найчастіші мотиви скоєння злочинів.

Помста, гроші, секс. Або їх поєднання. Наведений у розділі

намальований від руки графік показував, які нудні злочини кояться

в Норвегії: вбивства у стані афекту, зазвичай у стані алкогольного

сп’яніння, щодо рідних, друзів та знайомих.

Сельма підняла з землі тонку подушку й торбу з супермаркету, склала

їх одну на одну, поклала на камінь і сіла.

— Сьогодні я намагалася простежити спосіб життя Хеге Кін Морелл

так докладно, як тільки можливо,— сказала вона й нахилилася, ніби

хотіла вийняти телефон і показати Ейнару якісь документи.

Чоловік розірвав упаковку, три цукерки впали між каміння. Ейнар

гучно вилаявся і висипав решту в рукавицю.

— І якщо пропустити всю довгу історію, я вважаю, що секс можна

відкинути.

— Справді? Ти вважаєш, що китайці живуть без сексу?

— Я гадки не маю, і мене це геть не цікавить. Я просто маю на увазі, що важко уявити її в епіцентрі якоїсь драми на сексуальному ґрунті.

Про її романтичні пригоди писали всього двічі. Раз у жовтій газеті

«Плітки й чутки» згадали про її нібито стосунки з одним австрійцем

три роки тому. Він теж лижник. А рік тому були чутки про роман

з одним із техніків. Наскільки я зрозуміла, обидва рази це була

неправда. Але хай як…

Нарешті кава трохи охолола й можна було пити.

— У мене все одно обмаль часу і доведеться ризикнути. Секс

я відкидаю.

— Ти розгублена.— Ейнар засунув руку в рукавицю з шоколадом.

— Так. Я не знаю, що робити.

— Ти починаєш не з того кінця.

— Точно.

— Ти маєш поглянути на злочин. Якщо є злочин. Але ти ж

припускаєш, що він є, так?

— Так…

Ейнар, здавалося, весь віддався поїданню шоколаду. Він пхав до рота

по кілька цукерок, навіть не проковтнувши попередніх. Жував і жував, плямкав і облизувався. Щоб впорати весь пакуночок, йому

знадобилося не більше двох хвилин.

Темні плями шоколаду залишилися в кутиках рота.

— Ти працюєш із гіпотезою, що їй хтось ввів допінг, не знаючи цього

напевне,— пробурмотів він, одним оком зазираючи в рукавицю.—

Хтось хоче знищити її як лижницю.

Перевернув рукавицю, потрусив.

— Більше немає?

— Ні. Не обов’язково. Це я про те, що хтось хоче її знищити. Лижі —

це її життя. Якщо хтось хоче їй нашкодити, то найефективніше —

видати її за нечесну спортсменку, що приймала допінг. Що й бачимо.

Вона повністю розбита.

Схоже, Ейнар її більше не слухав. Він збирався вивернути свою

зашкарублу від поту й бруду рукавицю у пошуках ще хоч однієї

цукерки.

— Повернімося до qui bono.— Сельма поклала руку на його коліно, що

стирчало з-під спального мішка.— Цей розділ справді хороший.

— Уся книжка хороша.

— Так, звичайно, але саме там…

— Хто виграє від злочину? — перебив він.— Кому на користь, щоб

Хеге Кін Морелл не взяла участь в Олімпійських іграх?

— Усім іншим лижницям світу.

Ейнар форкнув.

— Тоді в тебе попереду є трохи роботи.

Сельма не відповіла. Ейнар досі усміхався. Насправді це була більше

гримаса, ніж усмішка: крива, з діркою на три зуби. Борода була

особливо неохайна навіть для нього. Шоколад засох на обличчі.

Розв’язані вуха шапки теліпалися з кожним рухом голови. Карі очі

запали так глибоко, що ніби аж дивились у різні боки. Він нагадував

старого сумного кокер- спанієля.

— Так,— нарешті озвалася Сельма.— Тому я й склала цей список.

Вона засунула руку в наплічник.

— Марішко.

— Що?

— А якщо я спитаю навпаки…

— Навпаки?

— Так.

Сельма так і завмерла з рукою в наплічнику.

— Хто програє, якщо Хеге Морелл не поїде на Олімпіаду? — спитав

Ейнар.

— Ну… Вона, звичайно. І Федерація. Норвегія, адже ми плануємо, що

виграємо певну кількість медалей…

— Чорт,— хрипко сказав чоловік.— Ти принесла з собою той клятий

телефон?

— Ні,— збрехала Сельма.— Присягаюся, Ейнаре. Залишила вдома.

Вона показала йому відкриті долоні, мовби це могло щось довести.

— А хто втратить найбільше? — спитав Ейнар, розтираючи змерзле

вухо.— Най-найбільше.

— Хеге.

— Ти впевнена?

— Так.

Він коротко глянув на неї. Потягнувся до купи пластикових пакетів

і сумок, накладеної між каменями, і став копирсатись у ній, аж доки

знайшов стос газет.

— Я стежив за цією дівчиною, Хеге,— бурмотів він, перебираючи

газети.— А хто не стежив? І восени було одне інтерв’ю…

Він шукав і шукав.

— Як же ви його називаєте? — бурмотів він.— Це таке інтерв’ю, де

є два…

— Парний портрет.

— Так. Там був парний портрет. Китаянка і її татусь. Ось!

Він простягнув їй щось, що раніше могло бути журналом «А».

— Прочитай.

Сельма нічого не казала й не брала тих сторінок, що він їй простягнув.

— Сельмо! — вигукнув він роздратовано.

Вона не могла й згадати, коли востаннє він називав її справжнім ім’ям.

— Читай інтерв’ю!

— Я це читала,— сказала вона.— Тихо.

Це осіннє інтерв’ю було одним з кількох десятків, які вона прочитала

за сьогоднішній вечір. Але не вони раптом вразили Сельму, а одна

думка з учорашньої розмови з Хеге в кабінеті Яна Морелла.

Сельма Фалк знала, що потрібно, щоб стати переможцем.

Гандбол у минулому столітті, очевидно, не можна порівнювати

з лижами у 2017 році, але принципи залишаються ті самі. Треба

тренуватися. І ще тренуватися. Терпіти біль, не зважати на те, що це

нудно, і знову повторювати, і терпіти ще більше болю. Треба спати.

Їсти. Відновлюватися. Пропускати більшість речей, не пов’язаних із

цією єдиною головною метою: стати найкращим. Весь час ставати

кращим. Кращим за самого себе, кращим за всіх інших.

Сельма хитрувала. Вона просто тренувалася більше. Більше, ніж було

достатньо, більше, ніж дозволяли тренери. Вона тренувалася, коли її

колеги вже закінчували. Як у клубі, так і в національній команді.

Бігала й підіймала. Завжди більше за інших. Більше навчалася, більше

тренувалася, не зважала на травми. У свій найкращий період, між

бронзою чемпіо нату світу й сріблом Олімпіади, вона зрозуміла, що

нею рухає на в’яз лива ідея. Якщо вона достатньо себе

навантажуватиме, то стане найкращою. Коли інші в листопаді бігали

в критому манежі, вона бігла до лісу. Навпростець, ярами й горбами, усе швидше й швидше, вище й крутіше, аж доки їй ставало жарко, а вона бігла далі, і ставало так холодно, що не могла зігнути пальці.

Більше п’ятнадцяти років нею рухала — вона це усвідомила значно

пізніше — ненависть до себе. Або ти на вершині, або ти — ніщо. Бігай

у Святвечір. Тренуйся в день народження і 17 травня{13}. Навіть на

похороні дідуся її турбувала лише одна думка — що вона пропускає

тренування. Навіть із тими постійними тестами на рівень молочної

кислоти й вимірюванням пульсу вона завжди прагнула зробити більше.

Іще десять хвилин. П’ять. Ще дві хвилини сильного болю — і вона

буде найкращою.

Інакше вона буде нічим.

Можна ні на що не зважати. Можна грати з пухирями зав більшки

з монету у 20 крон на ногах і сподіватися, що ніхто нічого не помітить.

Це було глибоке відчуття задоволення від витривалості, майже

захоплення. Особливо якщо ніхто про це не знав, бо жертви

і самоконтроль були тільки її власними. Вона керувала собою, вона

володіла своїм тілом і могла тримати свої сто сімдесят вісім

сантиметрів у більш-менш стабільних шістдесяти восьми кілограмах.

Тільки так вона могла стати найкращою гандболісткою світу.

Так і не стала. Але була дуже, дуже хорошою.

— Усе йде зсередини,— сказала вона в нікуди.

— Що?

Ейнар поклав журнал назад до купи.

— Наполегливі тренування. Готовність до самопожертви. Коли я грала

в гандбол. Було таке глибоке внутрішнє… прагнення? Потреба? Не

знаю. Але це йшло звідкись зсередини.

— Завжди так. Щоб стати найкращим у світі, насамперед має бути

страшенно нудно.

Сельма кивнула й спробувала поправити подушку під собою.

— Грати в гандбол дуже весело. Силові тренування — супер. Кардіо…

жахливо насправді. Нудно, твоя правда. І часом боляче. Дуже. І так

і має бути…

Вона знову змовкла. Ставало холодно. Але вона залишилася сидіти

з напівзаплющеними очима.

— Воля до перемоги Хеге приходить іззовні,— повільно мовила вона, ніби не вірячи тому, що каже.— Вона виграє заради батька. Справджує

його мрії, не свої.

Сельма спробувала пригадати, про що точно вони говорили. Слово за

словом. Їй не вдалося відтворити всього, але склалося враження, що

Хеге більше засмучена не через себе саму, а через батька.

Або через маму.

Її мама померла п’ятнадцять років тому.

Ейнар розправив спальний мішок і підтягнув його до пахв.

— Не розумію, звідки ти це знаєш,— сказав він, доливаючи собі

в чашку з термоса.— Але якщо ти не помиляєшся, це якась неймовірно

цікава частина казуїстичної віктимо-

логії.

Сельма знову впізнала один із виразів з «Абетки слідчого». Мабуть, це

один з тих дивних зворотів, які він просто сам придумав. Вона

підвелася і поляскала себе по стегнах. Тут, під мостом, либонь, не

більше одного чи двох градусів. І волого.

— Ти знаєш,— став пояснювати Ейнар, не помічаючи, що вона

збирається іти,— люди вважають, ніби єдине завдання слідчого —

знайти злочинця. Але це не так. Будьмо!

Горлянка в нього, мабуть, з дубленої шкіри — він одним ковтком випив

холодну каву. Витер рота рукавом і голосно відригнув.

— Іноді, Марішко, не зовсім очевидно, хто жертва злочину. І зазвичай

qui bono — дуже розумне запитання. Кому це вигідно? Але іноді, у рідкісних випадках, ти мусиш запитати…

Він підняв руки й розвів їх у боки, ніби виступав перед великою

аудиторією.

— …хто найбільше втрачає в результаті злочину? Відповів ши на це

запитання, ти знайдеш справжнього потерпілого.

Він різко опустив руки.

— Ідеш?

— Біжу. Додому. Пізно вже.

— Бігтимеш всю дорогу аж до Ормеї?

Сельма не відповіла. Запхала тренувальну куртку до наплічника —

було надто холодно, щоб зараз перевдягатися.

— Ти скоро повернешся? — спитав Ейнар.

— Звичайно.

— І ти…

— Так.

Вона начепила наплічник, застебнула карабіни й нахилилася обійняти

Ейнара.

— Я ж правильно зробив? — пробурмотів він їй у плече.— Правда ж?

Що вбив його.

— Ти зробив правильно,— прошепотіла Сельма у відповідь.— Свиня

заслужила смерті.

Стіна

Кімната стала ще меншою.

Він уже багато разів обміряв її кроками. Коли він уперше прокинувся

тут, нічого не розуміючи, не знаючи, що сталося, камера мала шість

кроків у довжину й чотири в ширину. Двері з люком були на довгій

стіні, неподалік труби, звідки весь час текла вода в темну смердючу

діру під ґратками. Принаймні зараз на ній не затримувалися

екскременти — його мучила постійна діарея.

Зараз камера стала квадратною. Чотири кроки вздовж кожної стіни.

Одна з коротких стін рухалася. Зараз вона пов ністю обдерта — він

зірвав усю штукатурку. Уночі чи вранці — тут не можна зрозуміти, яка

пора,— він ходив уві сні. Сидів біля купи шматків штукатурки, жував

шматок гіпсу й раптом зрозумів, що прокинувся.

Кілька останніх днів чи годин він намагався відірвати дошки з рухомої

стіни в кутку. У цьому місці був проміжок у кілька міліметрів, щоб

стіна могла рухатися, коли з того боку запускали інфернальну машину.

Але все було марно.

Боліли руки. Боліла спина, боляче сидіти. Він ще жодного разу тут не

спав достатньо довго, щоб виспатися. Принаймні так здавалося. Йому

постійно снився сон, ніби він у пустелі тікає від страшних

фантастичних тварин, вони його врешті наздоганяють, і він

прокидається з криком.

Друга найгірша річ у цьому місці: воно було замкнене.

Третя найгірша річ: тут немає нічого м’якого, крім їжі, невеликої купки

соломи і його самого. Нема чого взяти в руки. Нема чого потримати.

Нема чого переставити, нема за що зачепитися оком.

Четверта найгірша річ: бути тут голим.

Він досі гадки не мав, що з ним сталося.

Він навіть не уявляв, що зробив.

Він узагалі нічого не пам’ятав, крім того, як ішов до своєї машини на

вулиці Івана Б’єрндаля у Сагені{14}, коли весь світ просто згас.

Найгірше ж у цьому місці було те, що кімната постійно зменшувалась

і могла взагалі роздушити його.

Машина за стіною знову почала працювати, і він за плакав.

Маггі

Маленьке серце біля дверей таке гарне. Намальоване червоним лаком

для нігтів на рівні очей шестирічної дитини. Маггі вперше його

помітила, прибираючи тут за кілька тижнів по смерті господині дому.

Першим імпульсом було стерти його. Вона хотіла показати, що гідна

цієї роботи. Вона мала хороші рекомендації, але Ян Морелл здавався

дуже суворим і прискіпливим. Її взяли на тримісячний

випробувальний термін, тож ванна мала сяяти. Вона вже підійшла до

цього червоного сердечка зі шкребком — і раптом передумала. Замість

цього вона приклеїла поверх сердечка шматочок клейкої стрічки

і ретельно вимила геть усе у ванній кімнаті.

І досі так робила.

Так само вона дбала й про одвірок. Усе інше у ванній вона мила

хлорним розчином, мийним засобом та іншими хімічними речовинами.

А місце, де різнокольоровими ручками було позначено зріст Хеге, обережно витирала сухою м’якою тканиною.

Маггі подобалося жити з маленькою родиною Мореллів. До того як її

взяли сюди на роботу, вона прожила в Норвегії пів року. Працювала

пралею в одинадцяти сімей. Усі платили в конвертах. Тільки в одній

з цих родин поцікавилися, як її звати.

Магдалена Вайда.

Це саме одинадцятирічна Хеге скоротила її до Маггі — і Магдалені це

сподобалося. І батько дівчинки дав їй зарплатню. Справжню

зарплатню на рахунок щомісяця, з можливі стю перегляду контракту

через два роки. Сума була непогана. А якби навіть менша — вона мала

безкоштовне харчування і кімнату внизу. Вона заробила пенсію. Мала

право на оплату лікарняного, хоча жодного разу ним не скористалася.

Вона готувала їжу, прала й прибирала в будинку. Робота була

різноманітніша й легша, ніж бігати з адреси на адресу й мити підлоги

в людей, яких вона не знала.

Маггі любила Хеге.

Ян Морелл мав суворий характер, дуже рідко був поблажливий, хоча

ставився до неї справедливо. Цей чоловік, схоже, не зустрічався

з жодною іншою жінкою після смерті дружини. Або тримав ту жінку

далеко від дому. І це було доб ре. Будинок у Веттаколлені був

володіннями Маггі. Що літа вона проводила два тижні на батьківщині,

на Різдво їздила до сестри у Вроцлав, а весь інший час присвячувала

оселі на узліссі.

Хеге була тихою дитиною. Мовчазною і замисленою. Коли Маггі з нею

познайомилася, у дівчинки в кімнаті в клітці жило двоє хом’ячків. Їх

звали Карін і Юнатан, хоча обидві тваринки були самичками.

Найпершої ночі трохи здивована Маггі погодилася пустити Хеге до

свого ліжка. Дівчинка прийшла з кліткою. Карін і Юнатан ночували

в кімнаті Маггі три ночі — щоб їй не було сумно в новій домівці.

Дитина звикла, щоб їй перед сном читали. Очевидно, що це робив не

батько. Але Маггі в ті часи знала норвезькою хіба з сотню слів, тож

у перші місяці одинадцятирічна Хеге читала їй. Через пів року вони

помінялися ролями.

Для Маггі Хеге стала дитиною, якої вона ніколи не мала. Вона знала, що не зможе замінити Катінку Морелл, але для неї це не мало

значення. Хеге часто показувала свою прихильність до неї обіймами

й теплими усмішками. Дівчинка мала небагато знайомих, принаймні

підлітком, і мало уваги. Спершу Маггі постійно одержувала малюнки, саморобні прикраси, листівочки з сердечками, прикріплені до бильця її

ліжка липкою речовиною, яку Хеге називала «учительська жуйка»{15}.

Згодом, з розвитком лижної кар’єри, Хеге дві третини року проводила

на змаганнях і зборах у різних куточках світу, але завжди привозила

Маггі якісь подарунки. Ніколи батькові. Завжди їй, хатній помічниці.

Маггі працювала мовчки, жила тихо й відчувала глибоку любов до цієї

молодої жінки, якій не була матір’ю. Вона ніколи нічого не планувала

більше, ніж на кілька місяців уперед. Але зараз вона наближалася до

шістдесятирічного віку. Іноді, особливо коли вона вимикала світло

й лягала спати, думки про вихід на пенсію розривали їй серце.

Зазвичай їй ще вдавалося відігнати їх і заснути.

Серце у ванній вицвіло за всі ці роки. Хоч Маггі дуже його берегла, але

це було неминуче. Якось вона надумала освіжити його новим лаком.

Добре, що вчасно помітила: так стає ще гірше. Устигла стерти новий

лак, перш ніж він присох.

Хеге не зробила нічого поганого. Маггі була впевнена. Минулого

тижня не лише норвезькі, а й деякі польські газети писали про цю

справу. Юстина Ковальчик, капітанка польської жіночої збірної, отримала нову нагоду кинути кілька злісних коментарів на адресу

норвезьких конкурентів.

Маггі це розлютило.

Вона небагато знала про лижний спорт і Ковальчик, але добре знала

свою Хеге. Ніколи в житті вона не зробила б нічого поганого. Вона

навіть не хитрувала в настільних іграх у дитинстві.

Ванну кімнату справді варто було відремонтувати. Ян мав рацію.

Затирка між кахлями повимивалася. Маггі підозрювала, що у швах вже

збирався бруд, бо не минало й кількох годин після прибирання

з хлорним розчином, а у ванній знову з’являвся неприємний запах.

Силіконовий ущільнювач між ванною і стіною пожовтів, на ньому

з’явилися якісь чорні цяточки — Маггі вважала, що то пліснява. Хоч

скільки чисть, вивести їх не вдавалося.

З підвалу чувся слабкий ритмічний стукіт. Хеге тренувалась уже

майже дві години й скоро прийде прийняти душ. Треба швидше

закінчувати.

Ґратки вентиляційного отвору впали на підлогу.

Таке вже було кілька разів. Ця ванна таки потребує ремонту. Останній

був не менше двадцяти років тому.

Маггі поклала ґратки в раковину, закінчила прибирання і заховала

мийні засоби до шафи. Взяла ґратки, стала на унітаз і зібралася

зробити те, що вже не раз робила.

Поставити на місце ці дурні ґратки.

І побачила, що у вентиляції щось є.

Там не мало б нічого бути. Раз на місяць вона пилососила і ґратки, і круглу трубу всередині, наскільки могла дістати пилососом. Раніше, коли Хеге була молодша, вона ховала там свій щоденник. Маггі завжди

клала його назад після прибирання і ніколи й словом про нього не

згадала. Дев’ять днів тому вентиляційний отвір був чистий.

І порожній.

Не вагаючись, вона вийняла те, що лежало всередині.

Тюбик. Здається, від мазі. Від крему. Майже повністю видушений.

Маггі не могла зрозуміти, як він там опинився. Напис на тюбику був

такий дрібний, що їй довелося добряче придивитися.

Але це слово вона впізнала зразу. Клостебол. Назву цієї речовини

згадували в норвезьких і польських газетах. У голові загуло. Маггі

поклала тюбик до кишені, поставила на місце ґратки й спустилася

донизу.

Голова запаморочилася. Вона сперлася на стінку.

Вона намагалася думати логічно, але неочікувана знахідка позбавила її

цієї здатності. Серце гупало в грудях, у животі почало підпирати.

На сходах почулися кроки. Не легкі й швидкі, як раніше. Тиждень тому

життя для Хеге стало зовсім інше. А отже — і для Маггі. Жінка

швидко вийшла з ванної, перетнула спальню. Ледь встигла зайти

в кухню, як там з’явилася Хеге.

Дівчина дивилася на неї. Від тренування обличчя розпашіле.

— Дякую,— тихо сказала вона.

— За що?

— За те, що помила ванну.

Маггі видушила з себе усмішку.

— За те, що ти є,— сказала Хеге й пішла до холодильника.

Відчинила, взяла пляшку води. Відкрутила й попила води.

— Це я маю дякувати,— відповіла Маггі так тихо, що навіть не була

певна, чи почула її Хеге.

І вона не мала жодної ідеї, що робити з тюбиком, який пропалював

кишеню її заношеного фартуха, що його пошила Хеге, коли вчилась

у сьомому класі.

Прощання

Ця кімната сповнена любові, і Сельма в ній почувалася не дуже добре.

Ванья і Крістіна вирішили влаштувати прощання.

Гокон лежав у труні, встановленій без кришки посеред вітальні на двох

чорних підставках. Усередині труна оббита червоною тканиною, схожою на шовк. Гокон одягнений у тренувальний костюм

з символікою «Люну», столичного футбольного клубу, за який він

уболівав з чотирьох років,— червоно-біла кофта з емблемою і сині

штани зі смужками. Вимите й розчесане біляве волосся. Очі

заплющені, стулені губи. У газетах писали про травму голови. Мабуть, її загримували. Оскільки обставини аварії досі не були повністю

з’ясовані, Сельма не могла зрозуміти, чому тіло вже віддали рідним.

Але чомусь віддали.

Здалеку він мав вигляд мерця.

Або не дуже вдалої воскової фігури, сяйнуло Сельмі, коли вона

обережно пробиралася між стільцями й табуретами, що їх розставили

для гостей. Не людина — предмет, що ніколи й не був живий.

У вітальні було близько двадцяти осіб — ранок понеділка. Холодно, хоч у каміні горить вогонь. Вікно наполовину відчинене. Люди

щулилися від холоду. Мабуть, вихолодили кімнату, щоб труп можна

було залишити, подумала Сельма.

Коли прийшло повідомлення про прощання, Сельма засмутилася. Вона

знала, що доведеться поїхати, але дуже цього не хотіла. Вона ніколи

раніше не бачила мертвої людини. Навіть власних батьків. Її тато

розбився у відрядженні, коли їй було тридцять два. Побачити його вона

не могла. Мама померла після швидкоплинної хвороби. Рак

підшлункової залози. Згоріла за шість тижнів. Сельма відпочивала

з трьома подругами в Ніцці, коли це сталося. Відпустку вона

перервала, але коли приїхала додому, мама вже лежала в закритій

труні. Похоронний агент питав, чи зняти кришку. Сельма сказала, що

не треба.

Було щось театральне в усьому цьому дійстві. Сельма відчула щось

штучне в тому, як сидять усі ці люди, похиливши голови, з хустинками

в руках. Так характерно для Ваньї і Крістіни…

У них завжди все було через край.

Такі живі, жваві. Дім — ріг достатку, заповнений винятково волею

примхи. Усе різнорідне, ніякої генеральної лінії, але водночас якесь

гармонійне. Еклектичний стиль і яскраві кольори робили цю оселю

такою життєрадісною, що всі відвідувачі усміхалися, щойно заходили

сюди.

Зараз ніхто не усміхався, хоча труп у тренувальному костюмі — це

щось абсурдне.

Сельма взяла запальничку в жінки, якої ніколи раніше не бачила, і припалила одну з розставлених на столі біля труни свічок. Більшість

із них уже горіли, і весь стіл скидався на якийсь великий іменинний

торт. Язички полум’я мерехтіли на протязі. Люди заходили й виходили.

Сельма вже хотіла піти.

Ванья і Крістіна сиділи з іншого боку труни, біля голови Гокона. Вони

підвели голови, коли підійшла Сельма. Ванья тихо плакала, стискаючи

Крістінину руку. Другою рукою легко погладила Сельму по щоці. Без

слів. Узагалі тут говорили мало. Там чи там зрідка чулося кілька тихих

слів і з вулиці долинав шум машин.

Більшість присутніх Сельма знала. Щоправда, вона не помітила

жодного лижника. Нікого з Федерації. Не приїхали Еліза й маленький

Вільям, Гоконів син. Тут були здебільшого люди за сорок. Тільки друзі

й приятелі Ваньї та Крістіни. Дехто з них добре знав Сельму, з деким

вона приятелювала, кілька підійшли привітатися і поговорити.

«Даґбладе» дві години тому опублікувала замітку, де йшлося, що

Сельма Фалк продала свою частку в адвокатській фірмі «Фалк

і партнери». І ще було сказано, що з самою Фалк зв’язатися не вдалося, тож її коментарів газета не має. На щастя, нічого не написали про

хворобу.

Навряд чи журналісти насмілилися б приїхати сюди — надто

невідповідна нагода для нав’язливих розпитувань.

Сельма дуже хотіла якнайшвидше звідси піти.

Це було щось нове. Постійно, хоч де вона була,— за винятком підвалу, де грали в покер,— їй хотілося втекти. Щойно вона кудись приходила, одразу кортіло розвернутися й піти. Її це бентежило. Усе життя вона

спілкувалася з людьми й відчувала, що люди тягнуться до неї. Для

людини, яка не здатна когось любити, вона була дуже комунікабельною

і соціальною.

І популярною.

У житті Сельми Фалк завжди були інші люди, а за останній місяць

вона була самотніша, ніж будь-коли за десять років. До понеділка 13

листопада, коли Ян Морелл виявив, що вона краде гроші з рахунка

клієнта, Сельма сприйняла б це прощання спокійно. Можливо, навіть

організувала б захід. Замовляла б їжу й напої, зустрічала б гостей

у передпокої біля таблички з проханням вимкнути телефони.

До того як її викрили, вона, мабуть, спокійно ходила б кімнатою.

Тихенько перекидалася кількома словами з присутніми. Виносила

посуд. Перевіряла б, чи Ваньї і Крістіні нічого не треба, хоча єдине, чого вони насправді хотіли,— повернутись у часі на три дні тому.

Але це було раніше.

Зараз же вона почувалась у пастці, у коконі скорботи й великої любові.

У житті Сельми Фалк не було ні того ні іншого. Вона не могла плакати, і її це трохи пригнічувало. Під час бронзового фіналу проти НДР на

чемпіонаті світу 1986 року в Нідерландах — той матч Норвегія виграла

з рахунком 21:11 — німецька воротарка вдарила її ліктем по носі.

Травма була серйозніша, ніж спершу здавалося. Їй зробили три

операції і повернули нормальну форму носа, але при цьому повністю

знищили слізні протоки.

Тож Сельма єдина в цій кімнаті не плакала. Вона стояла осторонь, дивлячись на мертвого хрещеника й сподіваючись, що її ніхто не

чіпатиме.

Гокон був довгожданою і ретельно спланованою дитиною — у всіх

сенсах. Його любили від самого зачаття. І навіть зараз, лежачи в труні

посеред цієї найкольоровішої у світі вітальні, він залишався

найбільшою любов’ю для своїх матерів.

Сельмині діти народилися, бо завести дітей — це частина шлюбу.

Діти були їй дорогі. Юганнес, щоправда, їй подобався більше за Аніну, але це не мало великого значення. Просто дочку важче було зрозуміти.

Навіть крихітною дівчинкою Аніна здавалася Сельмі дивною. Як

тільки доня достатньо підросла, щоб гратися м’ячем,— Сельма так

цього чекала,— вона спеціально купила їй м’яча з емблемою клубу, але

дівчинка вклала м’яч у ліжко, закутала ковдрою і почала співати йому

колискову.

Якщо Сельма таки когось любила, то це були Аніна і Юганнес.

Можливо, вона й справді любила їх. Вона не могла сказати напевне. Не

можна сказати, що вона дуже за ними сумувала. Ні коли вони були

маленькі, а вона постійно їздила на змагання, ні пізніше, коли кудись

їздили вони. Вона раділа, що діти є, і часом тривожилася, не знаючи, що вони роблять і як їм ведеться. Їй було боляче, що вони її не любили.

Вона дуже старалася не думати про них. Це було важко. Глибоко

в душі вона не вірила жодному злому слову, які вони їй надсилали.

Просто вони злилися через свого тата. Це мине. З часом. Можливо.

Не думай про дітей. Не думай.

Вона намагалася уявити, що було б, якби її діти померли раніше за неї.

Ця думка її лякала. Але туга, що на неї насувалася, не могла подолати

її життєву енергію, ту силу, яка давала їй змогу ризикувати, хапатися за

шанси, змагатися.

Грати.

Сама Сельма вважала, що це якийсь дефект, хоча ні з ким про це не

говорила. Може, це щось у мозку. Кажуть, є такий гормон любові —

окситоцин. Можливо, у неї недостатньо його виробляється. Вона дбала

про інших людей, співпереживала, відчувала радість дружби.

З дитинства вона була командним гравцем, і їй подобалося, що Єссо

перший час і кохав її, і хотів.

Просто це не було взаємно.

Крістіна і Ванья були страшенно закохані одна в одну, і Сельма не

могла зрозуміти, що з ними відбувається. Вона сама вийшла заміж за

Єссо, бо він був добрий до неї. Він давав їй особистий простір, коли

вони почали жити разом, він уже непогано заробляв. Сельма вважала

дітей природним наслідком шлюбу, і для неї було не дуже важливо, чи

гарний Єссо, чи розумний і чи займається він спортом.

Але Єссо таки мав добрі гени. Був хорошим татом у всіх сенсах.

От тільки Сельма ніколи не була в нього закохана. І вони прожили

разом майже чверть століття. Єдиною людиною, якою Сельма коли-

небудь захоплювалася, був Мортен Гаркет{16}. Це було якесь таке

почуття, якого вона ніколи не намагалася зрозуміти.

Нільс Гольм, Крістінин старший брат, непомітно підійшов ззаду.

— Привіт,— майже пошепки привітався він.

— Привіт.

Вона все ще дивилася на тіло Гокона.

— Я був тут усі вихідні,— сказав Нільс.— Думав, і ти приїдеш.

— Я провела тут ніч до ранку суботи. З вечора п’ятниці.

Вона заправила пасмо волосся за вухо, намагаючись надати обличчю

скорботного вигляду.

— Коли поліція прийшла.

Він кивнув.

— Я чув. Дякую.

Сельма не відповіла, тільки кивнула. Треба вже якось звідси йти.

— Люди кажуть…— знову почав Нільс.— Що ти продала свою фірму.

Несподівано.

Нарешті вона повернулася до нього обличчям. Сумно всміхнулася.

— Я радо поговорила б з тобою. Душевно. Але зараз не ті обставини, не вважаєш?

Він помовчав. Дивився на неї.

— І нас ти теж покинула раптово,— додав він.

— Так. Це було давно. Дуже-дуже давно.

У двері подзвонили.

— Я відчиню,— швидко сказала Сельма, показуючи Ваньї і Крістіні, щоб залишалися на місці.

Уже дорогою до дверей, рятуючись утечею від свого першого

справжнього роботодавця, Сельма згадала записку, яку хтось

прикріпив на дверях: «Не дзвоніть. Просто заходьте».

Звичайно, вона могла впасти. Вийшовши до передпокою, Сельма тричі

глибоко вдихнула й видихнула, перш ніж взялася за важку латунну

ручку й відчинила двері.

— Боттольф Одда,— вирвалося в неї.— Як мило, що ви прийшли.

Заходьте.

— Сельма Фалк! — здивувався чоловік.— О… Вітаю.

Президент Федерації нишком зазирнув до вітальні.

— Тут… це якась вечірка?

— Прощання.

— Як?

— Прокиньтеся. Тут люди сумують.

— Проки… Ні-ні, звісно. Я тільки хотів…

Він на крок відступив.

— Його матері тут?

— Звичайно. Тут прощання, я ж сказала. Заходьте.

Сельма розчинила двері ширше й жестом запросила його зайти.

— Ні,— мотнув головою Одда.— Мене не запрошували. Я прийшов

просто…

Він стурбовано потер неголене обличчя. Костюм недоладно висить, на

плечах блищать краплі дощу. На краватці червона темна пляма. Від

Одди тхнуло фастфудом.

— Я прийшов просто їх попередити,— нарешті видушив із себе він.—

Невеличка засторога, так би мовити.

— Справді? Про що? І хіба не дивно говорити в перед покої?

Він схопив її за лікоть і вивів за двері.

— Може, так навіть краще,— пробурмотів він.

— То що ж?

— Я скажу вам. А ви перекажете їм.

Він гарячково махнув рукою у бік дверей, що майже зачинилися за

ними.

— Гаразд,— покірливо кивнула Сельма.— Я свого роду сімейний

юрист. Кажіть.

— A-тест,— прошепотів він.

— Допінг-проба? Гокона? У нього справді взяли тест?

— Так. Це…

— Він помер у п’ятницю,— перебила його Сельма.— Результатів же

ще немає? Зазвичай це забирає до двох тижнів.

— Ян Морелл,— сказав Одда так тихо, що їй довелося попросити його

повторити.— Ян Морелл! У нього стільки ниток, за які можна смикати, що просто страшно! Щойно в суботу після пресконференції пішла та

чутка, він зразу взявся за свою магію.

Боттольф Одда засунув руку під піджак.

— Зараз ми намагаємося затягнути повторний тест.

— Що? Плануєте саботувати…

— Ні, ні, ні!

Він замахав лівою рукою, все ще тримаючи щось у внут рішній кишені

піджака.

— Не саботувати. Від імені померлого ми попросили провести аналіз

проби «B». Щоб результатів не опублікували до похорону. Чи кремації.

Коли це станеться?

Сельма не відповіла. Вона схопила його за піджак і по тягла.

— Що ви хочете мені показати, Боттольфе?

— Це.

Він вийняв аркуш паперу й простягнув їй.

Сельма прочитала. Потім ще раз.

— Клостебол,— пробурмотіла.

— Зовсім мізерне значення. Але явно присутній.

Сельма склала аркуш і повернула президентові Федерації.

— Та сама речовина, у використанні якої звинувачують Хеге. Це вже

перетворюється на справжню кризу.

— Так.— Голос спортивного чиновника звучав глухо й натужно.— Це

проблема не тільки для Хеге й репутації Гокона. Але й для…

Він так довго тримав руку під піджаком, що Сельма подумала, чи не

станеться у нього зараз серцевий напад. Обличчя сіро-бліде й вологе.

Але, може, це краплі дощу…

— З вами все гаразд? — спитала вона.

— Чорт,— сказав він, потираючи обличчя.— Чорт забирай, Сельмо.

У першу чергу це удар по Федерації. Смерть і допінг. Чорт, чорт!

Він гарячково вдихнув і повторив:

— Смерть і допінг.

Очі його заблищали, нижня губа затремтіла. Він різко випростався, поправив піджак, краватку, провів руками по тих кількох пасмах

волосся, які ще мав.

— І всього за два місяці до Олімпіади,— вдавано весело виголосив він, натягнувши на обличчя гримасу, що мала зобразити усмішку.— Можна

сказати, що в мене чимало роботи. Дякую вам.

— Вам дякую.

Він повернувся і пішов. Сельма дивилася йому в спину.

— Ось тільки зараз я зрозумів,— раптом озирнувся Од да.— На кого ви

схожі. Страшенно схожі.

— Я знаю.

Усмішка його стала дурнуватою, але тільки зараз він нарешті справляв

враження справжньої людини.

— Ви, мабуть, постійно це чуєте.

— Так.

— Це справді неймовірно. До речі, мені подобається той серіал.

І акторка.

Він застебнув піджак, повернувся і важко пішов.

Розмова

— Це справді вражає.

Ян Морелл мав кілька хороших рис. Він ріс лише з матір’ю, яка

щоранку однаково безбарвним голосом повторювала, що він ніколи

нічого не досягне в житті. Як і його батько, додавала вона, хоча Ян

гадки не мав, що з ним сталося. Потім вона ще докидала речення чи

два про те, що все найгірше в її житті сталося через Яна, викурювала

сигарету й знову лягала спати. Янові було сімнадцять, коли з ним хтось

уперше заговорив по-доброму. Її звали Катінка, і він вирішив дбати

про неї все життя.

Вона померла після двадцяти п’яти років спільного життя.

Ян Морелл був людиною дії. Усе дитинство він боровся за своє місце

під сонцем — коли не катався на лижах або ковзанах зі старим важким

спорядженням, яке купував сам за гроші, зароблені збиранням

склотари, у комісійній крамниці на вулиці Принца або на блошиному

ринку. Мати не купила йому навіть нормальної шапки, і Ян вісім зим

відходив у в’язаній шапочці, що її подарував йому відомий ковзаняр на

прізвисько Куппер. Хлопчик тоді довго їхав трамваєм і автобусом до

його заправки в Белері, щоб попросити автограф легендарного

спортсмена.

Юнацькі ж роки після знайомства з Катінкою стали чимось зовсім

іншим. До цього він кілька років провів в інтернаті й майже нічим, крім спорту, не цікавився. А потім за два роки надолужив прогалини

в усіх предметах і склав іспити на атестат зрілості. Це був 1981 рік. До

Норвезької школи економіки він не вступив, але через рік заочного

навчання і роботи ночами опинився в Единбурзі. А через десять його

фірма MorellClearView, або MCV, вже стала восьмою за величиною

консалтинговою компанією у країні.

Зараз вона була на другому місці.

Ян нікому нічого не пробачав. Він досягнув свого нинішнього

становища не безпідставними лестощами. Він не жалів ні себе, ні

інших.

— Це справді вражає, Сельмо. Ти, як завжди, дуже систематично

й ефективно працюєш.

Морелл майже двадцять хвилин мовчки переглядав матеріали, які вона

йому принесла. Хоч її нинішня квартира здавалася смітником і Яна аж

пересмикувало від згадки, що він там був, принаймні там є інтернет.

Оскільки пошукова система видала Сельмі майже мільйон посилань зі

згадкою про Хеге Кін Морелл, більшість її роботи, очевидно, полягала

в сортуванні інформації. Відділити зерно від полови, відкинути

сторінки з біографією та повідомлення про поїздки. Плітки, міфи

й факти. Сельма сказала, що провела десять годин поспіль на дивані

з ноутбуком на колінах. Ян легко міг у це повірити. Вона зібрала

виписки зі статей, вартих довіри, і помістила в хронологічному

порядку в зелену теку- сегрегатор. Окрім того, вона зробила карти

зв’язків усіх, хто згадувався в списку Хеге. Більшість була так чи

інакше пов’язана з Федерацією лижного спорту. Після кожного розділу

вона додала коротке резюме і висновок на три сторінки в самому кінці.

Він був невиправдано довгим як на такий простий підсумок: ніхто не

хотів нашкодити Хеге Кін Морелл.

— Ти теж до цього дійшла.— Він обережно згорнув те ку.— Це

означає, що вона не може бути ціллю.

З кухні до вітальні зайшла Маггі й поставила перед ними каву та

булочки з маслом.

Ян почекав, поки жінка все розкладе й піде.

Сельма почувалася дуже незручно, сидячи на протилежному від

Морелла дивані й постійно кутаючись у в’язану кофту.

Чоловік відкинувся на спинку дивана й склав руки за головою.

— Чи як? — спитав він, щойно двері кухні зачинилися.

Сельма кивнула:

— Так, я теж про це подумала.

— Тому я вирішив перевірити тести Гокона.

— Як ти це зробив? Я маю на увазі, за такий короткий час.

— Я можу прискорити багато всього,— сказав він ко ротко.

— Так, але…

— Коли з’явилися чутки, що Гокон теж може бути допінг- позитивний, я зрозумів, що це соломинка для порятунку Хеге.

Сельма ніяк не відреагувала. Вона пильно дивилася на нього, схрестивши руки на грудях.

Вона досі була схожа на ту колишню Сельму Фалк, відому

спортсменку. Навіть через стільки років. Ян дивився четвертий сезон

телешоу «Чемпіон чемпіонів» у 2012-му лише тому, що там брав

участь його друг. Швидко полічивши в голові, він подумав, що їй, очевидно, було сорок шість, коли знімали програму. Вона зайняла

четверте місце й була найкраща серед жінок. І спостерігати за нею

було значно цікавіше, ніж за його другом, який одержав перемогу.

Сельма була висока, можливо, на кілька кілограмів важча, ніж у часи її

найкращої форми, але в її рухах була якась незбагненна м’якість і сила, що аж ніяк не в’язалося з віком. Широке обличчя, майже квадратне

підборіддя. Легкий наліт маскулінності, який зникав, коли вона

усміхалася своїми гарними повними губами.

Сьогодні, відколи прийшла, Сельма ще ні разу не усміхнулася.

Він уперше помітив, що її очі трохи задалеко рознесені.

Мигдалеподібної форми і такі темні, що в цьому світлі не вид но було

межі між зіницею і райдужкою.

— Що ти маєш на увазі? — спитала вона нарешті.

— Подивися.— Ян підштовхнув до неї аркуш паперу.

Вона взяла документ, прочитала. Нахмурилася.

— Гокона тестували за шість днів до смерті,— мовила, не піднімаючи

очей.

— Так.

— І ти зміг уже отримати результат.

Ян зітхнув. Він знову відкинувся і заклав руки за голову.

— Облиш, Сельмо. Я був твоїм клієнтом дев’ять років. Ти знаєш, що

я вмію смикати за ниточки. І що ніколи не роблю нічого незаконного.

Це вже трохи втомлює — щоразу повторювати те саме.— Він

нахилився і потягнувся по каву.— Щось іще скажеш із цього приводу?

Обережно підняв чашку з кавою, трішки потримав. Кава була ще надто

гаряча, тож він знову поставив її і додав:

— Як бачиш, зразок, узятий незадовго до смерті, був абсолютно

чистий. А посмертний зразок містить три нанограми клостеболу на

мілілітр. Про що це свідчить?

Сельма досі дивилася на аркуш.

— Що вживання речовини не мало на меті підвищення

результативності,— повільно відповіла вона.— Наскільки я пам’ятаю, період напіввиведення клостеболу — вісім годин. Якщо тиждень тому

він був чистий, то така низька концентрація через кілька днів означає, що…

Нарешті вона підвела погляд.

— Він не міг вживати клостебол систематично,— підсумувала

й поклала аркуш на стіл.

— Саме так. І в Хеге концентрація теж була низька — сім нанограмів

на мілілітр. Трішки більше, ніж у Гокона, але все одно мізерно мало.

На жаль…

Він підніс чашку до рота й знову спробував — ніби кава могла

вичахнути за тридцять секунд.

— На жаль,— знову почав він,— минуло вже три місяці від

попереднього тесту Хеге. Інакше кажучи, вона не…

Він змовк і так довго підбирав слова, що Сельма вирішила йому

допомогти.

— Не має алібі,— мовила вона.— Гокон має своєрідне алібі.

Принаймні зроблений раніше тест свідчить, що він не вживав допінгу

свідомо. Це не вберегло б його від дискваліфікації, але могло вплинути

на її тривалість.

Ян кивнув.

Сельма не торкнулася ні кави, ні булочок. Вона нахилилася вперед, поклала лікті на коліна, переплела пальці й дивилась у підлогу. Без

слів.

Ян Морелл чекав.

Він довго вважав, що добре її знає. Розумна й здібна. Комунікабельна.

Незлостива, легка в спілкуванні. Приязна. Ефективна адвокатка зі

списком контактів, якому позаздрить будь-хто. Здавалося, вона знає

всю Норвегію.

Її знала вся Норвегія — це точно.

Тож коли він запідозрив, що з рахунка від його імені знімають гроші, не міг повірити, що до цього причетна вона. А зазвичай Ян Морелл

вірив собі. Не зазвичай — завжди. Але цього разу він сподівався, що

існує якесь інше пояснення, чому він не зміг отримати своїх грошей, коли йому потрібна була чимала сума для інвестиції.

Вона зразу все визнала. Вона не мала вибору. Не просила її пожаліти.

Розповіла, що почалося це пів року тому. Раз, потім другий… Як

правило, невдовзі вона все повертала. А далі, схоже, щось серйозно

пішло не так. І те, що спершу було короткочасною позичкою, перетворилося на звичайну крадіжку. А от на те, щоб дізнатися, куди

вона витратила гроші, знадобилося більше часу.

Але зрештою вона зізналася, що грає. Схоже, у все підряд —

подробиць вона не розповідала.

Зустріч у Сельминому зі смаком облаштованому офісі відбулася

чотири тижні тому. Вона дуже змінилася. Як і раніше, була уважна, приязна, усміхалася людям. Але не йому.

Він зрозумів, що насправді вона дуже самотня.

Як і він сам.

Різниця полягала в тому, що він сам вибрав самотність. Так само, як

він вибрав нове життя, зустрівши Катінку, вибрав новий напрямок, коли вона померла. Чверть століття він дбав про неї, а самотність після

неї була своєрідним способом залишатися разом.

Але з Сельмою Фалк все було не так.

У суботу ввечері, коли Хеге й Маггі вже спали, він переглядав

в інтернеті фото з Сельмою. Свого часу вона була буквально скрізь —

пошук видав більше двохсот тисяч фотографій. У мокрих

тренувальних костюмах і елегантних вечірніх сукнях, у палаці, на

скеледромі, на ковзанці й у суді. Вона здавалася вишукано вдягненою

в усьому, навіть в адвокатській мантії. На деяких фотографіях вона

була з чоловіком. Його звати Єссо Улав Морк. Починав теж адвокатом, але вже дванадцять років — депутат парламенту від ліберальної партії.

На осінніх виборах перемога далася йому дуже непросто. Одне

з останніх фото датоване четвергом 26 жовтня — за кілька тижнів до

того, як Морелл викрив Сельмині махінації.

Їх сфотографували перед щорічним обідом із членами парламенту

в королівському палаці. Сельма — у темно- синій вечірній сукні від Уве

Гардера Фінсета. Глибоке декольте, оголені руки. Темне волосся

підібране. Жінка диви лась у камеру зі своєю фірмовою усмішкою.

Чоловік же дивився на неї.

З усіх знімків, які Ян Морелл передивився за вечір із трьома склянками

віскі й сигарою, він знайшов лише один, де Сельма та Єссо дивилися

одне на одного. Це було 1988 року на Олімпіаді в Сеулі. Щойно

закінчився програшем фінал, і фото зафіксувало молодят, які ось-ось

поцілуються.

Майже тридцять років тому.

— Федерація.— Сельма взяла булочку.— Ти вважаєш, хтось націлився

на Федерацію. Щоб знищити всю інституцію…

Ян кивнув.

— То ти думаєш, що…

Вона оглянула булочку і вкусила. Мовчки прожувала, ковт нула

й нарешті сказала:

— Що росіяни саботували нашу команду, якимось чином ввівши

заборонені препарати нашим найкращим лижникам? Чи, може, ти

підозрюєш Швецію? Або ні, це наші друзі данці, ображені, що не

мають жодного представника серед мільйона кращих у світі.

Вона ще раз вкусила булочку, повільно пережувала. Глянула на Яна.

— Не обов’язково,— різко відповів той.— Це можуть бути й не

іноземці.

— А хто ж тоді? Федерація телемарку?

Він ще ніколи не бачив її сарказму. Сельмині очі звузилися і якось

заблищали. Хоч вона й жувала, було видно, що вона посміхається.

— Ти зв’язалася з психологом? — спитав Ян.

Вона не відповіла.

— Термін закінчується сьогодні.— Він підтягнув рукав светра й глянув

на годинник.— О п’ятій. У тебе обмаль часу.

— Я говорила з одним,— сказала Сельма.— Зустрічаюся з ним завтра.

Чесно.

— Це ніби на кілька годин пізніше, ніж ми домовлялися.

— Він не міг сьогодні.

— Сельмо.

Він відкинувся на спинку, поклав руки на диван, закинув ногу на ногу.

— Я маю життєву філософію,— сказав рішуче.— Вона полягає в тому, що кожен заслуговує на другий шанс. A second chance{17}, Сельмо,—

ось що люди одержують від мене. Мої працівники. Мої друзі. Мої…

Його рука зробила галантний жест у її бік.

— Мої адвокати. Іще один шанс. Мені життя його дало. Одну

можливість виправити помилки й хиби. І не більше. Ніяк не дві. Якщо

ти сьогодні говорила з психологом — що ж, я вважатиму, що ти

наполовину виконала угоду і… Довідка про те, що ти проходиш

лікування від ігроманії, має бути на моєму столі завтра до п’ятої.

Домовилися?

Сельма відклала недоїдену булочку. Змахнула зі своєї кофти якусь

невидиму крихту й подивилася на нього. Саркастичний вираз зник

з обличчя.

— У тебе якийсь пунктик, Яне.

— Так чи ні? Завтра до п’ятої.

— Окей. Я обіцяю. А в тебе пунктик.

— Атож.

— Ця ситуація з Гоконом, це…

Вона встала. Постояла кілька секунд, дивлячись кудись у далину.

— Звичайно, все це може бути випадковим збігом. Справи Гокона

й Хеге зовсім не обов’язково пов’язані. Але тут є кілька чинників, які

наводять на думку, що їх обох підставили. Ось візьмемо перший.

Вона пішла до нерозпаленого каміна, але, не дійшовши, різко

повернулася.

— Клостебол — синтетичний андрогенний анаболічний стероїд.

Андрогенний ефект пов’язаний з типово чоловічими

характеристиками, як от продукування сперми або ріст бороди.

— Якби Хеге могла…

— Одначе спортсмени прагнуть анаболічного ефекту,— перебила

Сельма.— Збільшення кісткової і м’язової маси. Так само, як

тестостерон, який виробляється в нас і природним шляхом, але його

дають пацієнтам з багатьма захворюваннями. Річ у тім…

Вона підійшла до каміна й почала накладати дрова, які лежали

в кошику так давно, що на них уже пил зібрався.

— Клостеболу немає в жодному лікарському засобі в Норвегії,— вела

далі вона.— І навіщо було додавати клостебол до крему, який, як

розповідала Хеге, дали Гедді Бруун для губ, незрозуміло. Крем також

містить неоміцин — антибакте ріальний засіб. Це принаймні логічно.

А де сірники?

Ян показав на камінну полицю. Сельма відірвала шматок газети, підсунула його під дрова й запалила.

— То чому саме клостебол? — підвелася вона.

Ян сприйняв запитання як риторичне, тому не відповів.

— Список заборонених ВАДА препаратів дуже довгий і щохвилини

стає довшим. Але серед них небагато особливо актуальних для

покращення результатів спортсменів. Для лижників найкраще

підходить еритропоетин — традиційний метод збільшення кількості

червоних кров’яних тілець, а також андрогенні анаболічні стероїди —

ААС. Певний короткочасний ефект можуть мати стимулятори, скажімо, амфетаміни. Але я ніколи не чула, щоб лижників ловили на

такому. Ти чув?

— Ну… ні. Хоча… Італійців двічі підозрювали в такому, у Шамоні

в 1937-му й ще якось пізніше. Тоді люди часто вдавалися до різних

дивних штук. Лігроїн, навіть стрихнін.

— Так. А в наш час?

— Ні.

— Отож. Крім того, ефект короткочасний, а перегони можуть бути

тривалі. Але ААС можуть мати сильний ефект у плані підвищення

продуктивності. Але знову ж: чому з усіх можливих речовин саме

клостебол? Саме ту речовину, яку мало не вжила Гедда Бруун в Італії

під час інциденту, який наполегливо замовчували.

Сельма зупинилася посеред вітальні.

— Я перевірила, Яне. Якби Гедда скористалася тією маззю, вона

провалила б наступний допінг-тест. У неї були рани на губах, речовина

потрапила б просто в кров.

— Ти хочеш сказати… що лікар збірної хотів потай ввести Гедді

заборонену речовину?

— Гадки не маю. Я не знаю Стіана Баха, а все, що ми знаємо,— що це

була неприпустима помилка. Але розумієш…

Вона взяла гаманець, вийняла телефон, зайшла на сайт

Антидопінгового комітету Норвегії, хвильку щось там пошукала й сіла

біля Яна.

— Ось. Це список заборонених ААС.

— Довгий. Дуже довгий.

— Так.

Вона сиділа так близько, що Ян відчув її запах. Слабкий аромат

парфумів, значно сильніший — мабуть, шампуню. Принаймні коли

вона заправляла пасмо волосся за вухо, цей запах ставав сильніший.

— Клостебол справді широко використовували лише в одній країні і в

одну епоху,— сказала Сельма.— В НДР. Ми ж пам’ятаємо, які були на

вигляд їхні спортсмени. Це порівняно слабкий анаболік, і зараз його не

знайдеш на легальному ринку у формі таблеток та ін’єкцій, яким

нечесні спортсмени віддають перевагу. Але деякі похідні містяться

в кремах і деяких вагінальних свічках. І ще є спрей для носа.

Вона знову встала. У звичайних умовах Яна дратувала б ця

непосидючість. Але зараз він так зосередився на її словах, що не

звернув би уваги, навіть якби вона стала на руки.

А вона, схоже, була здатна й на це.

— Зрозуміло, на чорному ринку можна знайти все,— не змовкала

Сельма.— Я погуляла на сайтах бодібілдерів та важкоатлетів, знаєш, із таких, напівлегальних. Хлопці вважають, що клостебол — для

слабаків. Недостатньо дієвий, хіба у великих дозах, але їх складно

вводити. За нинішніх умов тотального допінг-контролю клостебол

дуже непідходящий препарат. Понад сімдесят лижників у світі зловили

на застосуванні допінгу — і жоден з них не вживав клостебол. Жоден.

До цього часу. Звичайно, були поодинокі випадки — якийсь

велосипедист в Італії скористався «Трофодерміном», бо в нього

з’явилися якісь висипання. Але це далеко не найпоширеніша речовина

за статистикою ВАДА.

Дрова в камінні вже розгорілися. Сельма поворушила поліна кочергою, щоб пустити більше повітря.

— Аж тут раптом ми стикаємося аж з трьома випадками застосування

клостеболу за короткий час. Спершу та історія в Італії. Потім у пробі

Хеге. І ось у пробі Гокона.

Ян стежив очима за кожним її рухом.

— То ти вважаєш, що ці випадки пов’язані? Усі три?

— Я нічого не вважаю. Я просто кажу, що це трохи дивний збіг. І якщо

ми маємо шанс виправдати Хеге до початку Олімпіади, то маємо

відстежити всі зв’язки, які побачимо. У нас дуже мало часу.

Тепер уже підвівся Ян Морелл. Він підійшов до великого панорамного

вікна. Дощ припинився. На заході притискалася до землі світло-сіра

смуга світла. Під яблунею, біля купки старої моркви, стояв лось.

Маля — видно було, що цьогорічне, на лобі тільки випиналися

горбики, де згодом виростуть роги. Матері не видно.

— Який він гарний,— тихо сказала Сельма, ставши поряд з Яном.

Вони майже однакові на зріст. Однаково стояли, склавши за спиною

руки й злегка розставивши ноги, як солдати на варті.

— Чому ніхто не захищає її? — глухо спитав Ян.— Чому ніхто за неї

не бореться?

— Я борюся. І ти.

Лосеня підняло голову. Широка морда повернулась у їхній бік. Тварина

принюхувалася, дослухалася і жувала.

— Це ж так очевидно, що вона не шахраювала,— сказав Ян.— Вона не

могла стати найкращою лижницею завдяки такій мізерній дозі

клостеболу. Чорт, Сельмо, вона вже не один рік найкраща! Чому люди

готові… відразу звинуватити й засудити?

— Не читай соцмереж і коментарів під новинами.

— Це тому, що вона…

Ян затнувся, і Сельма закінчила за нього:

— Не зовсім норвежка? Можливо. Вона сама так не думає.

— Я знаю. Ми так вирішили. Що чийсь расизм не має бути нашою

проблемою. І ніколи не був. З усиновленими дітьми все не так. Вони

стають норвежцями інакше, ніж…

Він замовк, не закінчивши речення.

— Можливо,— кивнула Сельма.— Або ні. Що люди зав жди казали про

Маріт Б’єрген?

— Багато всього. Що вона не мала закінчувати кар’єру цієї весни. Що

треба було почекати й отримати другий номер. Взяти ще один сезон і в

лютому привезти з Пхенчхана перемогу, наприклад.

Йому здалося, що Сельма нарешті щиро усміхнулася, хоча вони обоє

дивилися на галявину за вікном, де лосеня бадьоро жувало моркву.

— Атож. Але я мала на увазі, чи сприймали її норвежкою. Дуже все

було просто. Ніяких проблем. «Яка славна норвежка!» — казали люди.

Лосеня наїлося. Воно почало походжати галявиною, трохи нерішуче, ніби не хотіло покидати таке щедре місце. Двоє за вікном невідривно

стежили за граційною твариною. Вона ж тим часом нашорошила вуха, рвонула з місця і зникла в лісі.

— А що люди завжди казали про Петтера Нортуґа? — спитала Сельма, нагинаючись, щоб підкинути дров у вогонь.

— Залежить від того, які люди.

— Його вважали абсолютним «ненорвежцем».— Сельма пальцями

обох рук показала лапки5.— Такий зарозумілий. Такий самовпевнений

та егоцентричний. Несерйозний і зухвалий. Такий звиклий до перемог.

Одним словом, ненорвежець. От ми й поділили наших лижників, Яне, на більшість норвежців і кількох «абсолютних ненорвежців». Але вони

всі завжди з Норвегії. Їх звуть Гокон, Мартін, Петтер. Маріт, Інґвільд, Райнгільд. Ніколи вони не мали «Кін» в імені, цього маленького

промовистого елементу.

Ян наче збирався щось сказати, але так довго збирався з думками, що

Сельма повела далі:

— Не можна забувати, що це найбільш норвезький з усіх видів спорту.

Істинно й первісно норвезький спорт. Який об’єднує радикалів

і расистів. Змушує шаленіти навіть найзапекліших противників

націоналізму. І це єдиний вид спорту, до якого долучилися майже всі.

Принаймні у формі відпочинку на свіжому повітрі. Але навряд чи

взагалі знайдеться норвежець, який не має у підвалі однієї чи двох пар

лиж.

— Етнічний норвежець,— сказав Ян, сідаючи на диван.

Вогонь у каміні розгорівся.

— Саме так,— погодилася Сельма й підклала до каміну ще одне

поліно.— Етнічний норвежець. Лижні перегони — спорт особливий.

У глобальному вимірі — крихітна дисципліна. Мабуть, знайдеться

сотня норвезьких лижників, які перейшли виступати за інші країни.

Три мільйони норвежців могли б скласти кваліфікацію хоч у якусь

лижну команду. Це без урахування шести-семи найкращих

спортсменів. Ти коли- небудь чув, щоб про гандболіста казали, що він

«славний норвежець»?

Вона знову показала пальцями знак лапо5к.

— Для нас, норвежців, лижні перегони — справа націо нальної честі, Яне. Це те, що робить нас норвежцями. Те, у чому ми найкращі.

Звичайно, про Хеге ніхто не скаже, що вона славна норвежка. Вона не

підходить під це визначення. Але водночас і сказати, що

«ненорвежка»,— не виходить. Бо це була б неправда. З цього погляду

Хеге завжди була такою рідкісною екзотичною пташкою на лижній

трасі. Не для своїх товаришів і не для Федерації. А для тих, заради

кого існує більшість видів спорту,— для звичайних людей.

— У чоловічій збірній з футболу багато…

— Облиш. Футбол — світовий король спорту. На футбольні стадіони

публіка йде з шарфами, розтяжками, фаєрами й гудками. І вдягають

футболки своїх команд. А що ми бачимо вздовж лижних трас? В’язані

шапочки і прапори, Яне. Маркери національної ідентичності. Прапор

на прапорі й прапором поганяє. Скрізь. Кожне змагання

в Гольменколлені скидається на 17 травня в снігу. Цього року жіноча -

команда з Беруму навіть вбралася у бунади. У бунадах на лижній трасі, уявляєш?

Вона розпашілася, обличчя зашарілося. Її важко було впі знати.

Сельма Фалк і як адвокатка, і як знаменитість ніколи не зачіпала

політичних питань. Усе, що вона дозволяла собі сказати публічно, було

політично коректним. Вона брала участь у кількох кампаніях зі збору

коштів — але тільки на якісь абсолютно безпечні цілі. Порятунок дітей

під егідою ЮНІСЕФ, наскільки пам’ятав Ян. Він лише в одному

інтерв’ю зміг знайти, як журналіст підвів її до питання і майже змусив

відповісти, яку політичну силу вона підтримує. Але єдине, що він з неї

витягнув,— вона ніколи не голосувала на виборах за партію, яку

представляв у парламенті її чоловік.

Сельма Фалк була відома своєю прямотою, відвертістю, але

й розважливою поведінкою. Але проаналізувавши інтер в’ю з нею, послухавши, як вона говорить на телебаченні чи радіо, могло

скластися враження, що справжня Сельма Фалк ховається за бронею

спокою і незламності.

Була тільки одна арена, де Сельма висловлювалася гаряче й билася

відчайдушно.

У суді.

І ось зараз вона повною мірою розкрилась у вітальні Яна Морелла.

— Головне у футболі — виграш,— не змовкала вона.— Якщо

подумати, футбольний матч протягом 85 чи й усіх 90 хвилин доволі

нудне видовище. І для більшості байдуже, гравець жовтий, коричневий

чи білий — аби на грудях мав норвезький прапор. І вигравав. Футбол

має давні традиції поліетнічності. Лижні перегони — ні, ти знаєш. До

вчорашнього дня я була переконана, що Хеге навмисно підставили, бо

вона інакша. Якийсь божевільний чи хто, хто…

Розсувні двері відчинилися. Маггі підійшла до столика.

— Вам усього вистачає чи ще щось?

Ян знову глянув на годинник.

— Так, я випив би віскі. А ти?

Він глянув на Сельму, яка знову сіла на диван.

— Якщо у вас є «пепсі-макс», я не відмовилася б. Якщо немає, то

нічого. Дякую.

— На жаль, у нас немає нічого такого.

Маггі забрала порожній посуд.

Мореллу подобалося, що Маггі в них жила й працювала. Він не міг би

сказати точно, що думає про неї, окрім того, що вона добре робить те, для чого її найняли. Небагатослівна жінка, яка з’явилась у цій сім’ї

саме в той час, коли він не міг навіть говорити з дочкою. Магдалена

Вайда прийшла зі своїми чудовими рекомендаціями до цього

пройнятого сумом будинку. Кілька перших днів він віддавав їй

розпорядження коротко й різко. Надалі вона все дізнавалася сама.

Сказати щось конкретне про її роботу було складно — хіба що перші

місяці готувала геть несмачно й без вигадки. На Різдво Маггі отримала

від Яна і Хеге три кулінарні книжки в подарунок. Вона повезла їх із

собою до Польщі, але привезла назад до Веттаколлена, і відтоді все

стало значно краще.

Він її насправді не знав. Не було потреби її пізнавати.

Але зараз він точно міг сказати, що з нею щось відбувалося. Зазвичай

вона рухалася легко й рішуче. Маггі була акуратною і ефективною

працівницею — за тринадцять років роботи вона не розбила й не

поламала жодного предмета. А тут вона перевернула Сельмину чашку.

Та була напівпорожня. З вуст Магди злетіло польське прокляття, і вона

метнулась у кухню по губку.

Ян ще ніколи не бачив, щоб вона бігала.

— Ось.— Сельма зібрала посуд, перш ніж Магда повернулася.—

Я віднесу.

Не звертаючи уваги на заперечення Маггі, віднесла посуд у кухню.

Магда витерла стіл, принесла Янові віскі й лід. Знову зникла.

— Ти не п’єш.— Ян підніс склянку.— Я про це читав. Підвищена

чутливість.

Сельма почухала над бровою і спитала:

— Де Хеге?

— Бігає. На трасі Коркетреккен.

— Так пізно?

— Вона не може заспокоїтися.

— Звичайно. А хто може?

Сельма знову встала й підійшла до вікна.

— Як думаєш, хто може стояти за всім цим? — спробував Ян ще раз.

— Я не знаю. Я вже казала. Багато разів.

— Так, але ти можеш припускати. Яка може бути мета? Кому може

знадобитися ударити й Хеге, і Гокона? І, можливо, Гедду?

— Щодо Гедди — спадає на думку Стіан Бах.— Сельма підкинула ще

одне поліно в камін.— Ми знаємо, що після того випадку він з Хеге не

перетинався. Це вона сказала.

— А як Хеге й Гокон могли вжити цей препарат? Вони не страждають

від герпесу і…

— Крем можна просто нанести на шкіру.

— На шкіру?

— Так. Якщо шкіра ушкоджена, звичайно, поглинання буде

ефективніше. Але це не обов’язково. Багато препаратів призначені для

всмоктування через здорову шкіру. Он хоч нікотинові пластирі, наприклад. «Вольтарен-гель». Це цілком можливо. Наскільки

я зрозуміла, важливо не те, ушкоджена шкіра чи ні, а саме властивості

препарату.

Вона підтягла рукав і почухала лікоть. У неї веснянки, помітив Ян.

Бліді веснянки по всій шкірі, навіть цієї пори

року.

— Мазі й креми здебільшого призначені для вбирання активних

речовин через шкіру. З таблеток речовини вбираються у кишечнику.

Або шлунку. З ранами на шкірі процес відбувається швидше, але це не

має вирішального значення. Окрім того…

Вона оглянула руку, виявила невелику подряпину.

— У більшості людей час від часу бувають ушкоджен ня шкіри. Площа

шкіри велика. Фактично це найбільший орган.

— То що, можна ввести просто через… рукостискання?

— Це був би особливий потиск,— кивнула Сельма.— Липкий, я думаю.

— Але ти зрозуміла, що я маю на увазі?

— Так.

— У такому разі це міг зробити будь-хто. Тобто ми анітрохи не

просунулися.

— Ні. Ми маємо…

Вона пройшла вітальнею і зупинилася перед темною дубовою шафою

біля кухонних дверей.

— Хтось у Федерації знає про італійську історію. Їх має бути небагато, інакше вона вже випливла б. Я справді здивована, що її так довго

приховують. І ще більше здивована, що Стіан Бах досі в системі.

Ян поставив склянку.

— Це велика проблема Федерації,— зітхнув він.

— Що саме?

— Кумівство. Кругова порука. Брак прозорості. Та сама банда, що

тусувалася на Уллеволі, зараз владарює у Криш талевому палаці, який

вони побудували на горі. Дружні зв’язки переважують усе. Вакансії

заповнюють без конкурсу. У кращому разі організовують конкурс про

людське око, але прий мають на роботу все одно того, кого вирішили.

Шурин. Друг зі студентських років. Той, у кому вони впевнені, що він

сидітиме тихо, не розгойдуватиме човна й не вимагатиме змін.

— Тоді «Щоденний вісник» добряче на них натиснув.

— Так, але це не допомогло. Ти знаєш…

Він обома руками енергійно потер обличчя. Похитав головою, відпив

зі склянки й глибоко зітхнув.

— У них заведено оцінювати роботу лише за результатами. І поки ми

найсильніша у світі лижна нація, їм усе сходитиме з рук. Просто

зачекай. Якщо у Пхенчхані в нас усе буде так добре, як нам

пророкують, ми знову побачимо сп’янілу від медалей країну, яка не

думає про облік, організацію та ефективність. Система просто…

неправильна. Це помилка системи, що торік Мартін дозволив зробити

з себе дурня з тими ліками від астми, і, безперечно…

Він зупинився. Подивився крізь склянку на вогонь. У світлі вогню віскі

заграло в склянці темним золотом. Ян різко допив золотаву рідину

одним ковтком.

— Безперечно, збої в системі привели Стіана Баха до тієї

катастрофічної помилки, яка сталася в Італії. І не в останню чергу —

що він уник відповідальності. Якби ця історія набула розголосу, його

вмовили б піти, а все списали на людський фактор. Людський фактор!

Але ж саме від людських помилок і мала б захищати система! А Гедда

через це могла втратити всі надії на Олімпіаду, а може — і на весь

сезон 18/19.

Чоловік глянув у свою порожню склянку.

— Дилетанти. Певним чином вони й мені дозволяють втручатися.

Я особисто вибрав трьох працівників. Наприклад, фінансового

директора. Арнульфа Сельгюса. Раніше він працював у мене. А я ж

уже не маю до Федерації ніякого стосунку. Боже…

Ян криво усміхнувся. Йому хотілося ще випити.

— MCV вже давно розорилася б, якби я так керував,— пробурчав він.

— Ти можеш дізнатися, хто в курсі про те, що сталося в Італії?

— Навіщо мені… Так! Точно. Ті, хто знав про ту майже-катастрофу…

Вони також знають, що в Італії можна просто зайти до аптеки й купити

крем із клостеболом. Дістати препарат — найперше, що треба зробити, якщо збираєшся когось підставити.

Сельма кивнула.

— Принаймні це початок. А початок — це більше, ніж ми мали

сьогодні вранці.

— Ось.— Ян передав їй телефон.— Цей список у мене відтоді, як Хеге

розповіла про ту італійську пригоду.

Сельма пробігла очима по списку.

— Стіан Бах,— тихо сказала.— Це ми знали. Президент Федерації

Боттольф Одда. Один, два, три, чотири, п’ять тренерів. Арнульф

Сельгюс. Астрід Бейта. Хто це?

— Кухарка.

— Фізіотерапевт. Тільки один. Кнут Нільсен. Хіба їх не більше?

— Коли як. Самі спортсмени воліли б мати більше фізіотерапевтів, хай

і за рахунок лікарів — бо це ж питання грошей теж. Але перед

початком сезону лікар завжди їде на збори. Тоді беруть лише Кнута.

Перешли собі цей список.

— Я запам’ятаю,— буркнула вона.

Але все-таки зробила, як він сказав, і повернула телефон.

— Журналісти,— додав Ян.— Там протягом двох днів була група

журналістів. Я дізнаюся їхні імена й повідомлю тобі.

— Чудово. Дякую. А зараз мені треба йти.

Укотре підвелася. Ян вийшов за нею до передпокою. Сельма надягла

зелену куртку, натягла рукавички.

— Завтра о п’ятій,— тихо нагадав Ян про її обіцянку.— Довідка від

психіатра або психолога. Останній шанс, Сельмо.

— Звичайно,— усміхнулася вона й відчинила двері.— До п’ятої.

— І ти ж не граєш?

Вона подивилася йому прямо в очі.

— Ні. Це було б порушення домовленості. Окрім того, я не маю

грошей.

Дивилася відкрито, але не напружено.

— Чудово,— сказав він коротко і зачинив двері за нею.

Пискнув сигнал телефону. Ян вийняв його з кишені й зазирнув у вхідні

повідомлення.

«Привіт, Яне. Ти бачив Клауса останнім часом? Уже кілька днів

намагаюся його зловити, але ніхто не знає, де він. Хотів зробити кілька

фотографій матері, доки вона не померла. Свисни, якщо почуєш щось.

Ґоґґен».

Ян Морелл не бачив Клауса вже понад пів року. Ці зустрічі з давніми

друзями з району ставали все рідшими. А Клаус узагалі міг бути де

завгодно. Він досі неодружений, не мав дітей і нарешті став відомим

фотографом-натуралістом. Торік шість тижнів був на Кавказі, далеко

від великих доріг і без доступу до інтернету. Але фото звідти

надрукували в National Geographic. Час від часу він знімав портрети, але тільки на прохання своїх друзів. Та велика фотографія Катінки

й Хеге на стіні кабінету коштувала Яну пляшки віскі.

Він належав сам собі, старий добрий вільний Клаус, і його часто важко

було зловити. З усіма проблемами, що впали на голову, Ян Морелл

навіть не завдав собі клопоту відповісти на повідомлення.

Дилема

Маггі була настільки схвильована, що так і не заснула.

Вона не могла просто вдати, що нічого не сталося. Рано чи пізно Хеге

виявить, що тюбика вже немає у вентиляційному отворі. Якщо це вона

його туди поклала. Але навряд чи міг бути хтось інший —

у найдивнішому сні Маггі не наснилося б, що Ян Морелл міг щось

ховати у ванній кімнаті, якої майже не відвідував, хіба в тих рідкісних

випадках, коли міняв там лампочки.

Найпевніше, тюбик сховала Хеге.

І він був порожній, видушений.

Тобто вона може бути винна.

Ні, це збіг, звичайно. Страшне непорозуміння.

Маггі подумала, що варто б покласти тюбик назад і забути про все.

Принаймні спробувати. Жодна людина, крім Хеге і Маггі, не мала

підстав знімати розхитані ґратки на вентиляційному отворі, і те, чого

ніхто не знав, не могло завдати їй шкоди.

Тюбик може лежати там до кінця світу.

З іншого боку, цілком можливо, що цей тюбик міг зняти Хеге з гачка.

Маггі вже чимало знала про світ лижних перегонів — після всіх цих

років у будинку на Веттаколлені. Щодо антидопінгових правил вона не

була така впевнена. Але не можуть же вони бути такими

несправедливими. Правила зазвичай не такі. Якби можна було довести, що Хеге не застосовувала препарат навмисно, покарання напевно

було б легше.

Маггі проґуґлила хитромудру назву, написану на тюбику: —

«Трофодермін». Це просто крем від герпесу.

Ніхто не стане кращим лижником від використання крему від герпесу.

Усі це зрозуміли б.

Вона знову лягла. Вже майже північ, а Ян попросив приготувати

сніданок раніше. У кімнаті було жаркувато. Знову встала, щоб

відчинити вікно.

Вона могла сказати Хеге, що знайшла тюбик. Переконати її поговорити

з Яном, щоб той усе владнав. Він завжди міг усе владнати. Тільки не

зараз. Бо нічого не знав про крем. Тому він нічого не міг зрозуміти.

Ходив навіть тихіший, ніж завжди. Вона потай спостерігала за ним

і бачила в його очах той вираз, який бачила ще в перші свої місяці тут, невдовзі після смерті господині дому.

Маггі прочинила вікно, увімкнула лампу біля ліжка, поправила

подушку й знову лягла. Взяла з тумбочки книжку й окуляри для

читання, але мозок відмовлявся працювати. Поєднання літер

перетворювалося на безглузді коди, яких вона не могла розшифрувати.

Ніби той нещасний тюбик, замотаний у поліетилен і схований на

самому дні шухляди зі спідньою білизною, посилав дратівливий

високочастотний звук, який чула тільки вона.

Поговорити з Хеге може бути складно.

Багато років тому, коли Хеге ще зберігала за ґратками свій щоденник, Маггі зрозуміла: дівчинка навіть не підозрює, що прибирання

стосується і вентиляційного отвору. Магда не вважала за потрібне їй

про це казати. Молоді дівчата часто ведуть щоденники. У Маггі ніколи

не виникало спокуси почитати записи Хеге. Тож отвір за ґратками був

хорошим сховком. Зошит там був у безпеці.

Але все одно Хеге буде дуже збентежена. З іншого боку…

Маггі відклала книжку, але світло залишила увімкнене. Усі ці

проблеми з допінгом, тестами, покаранням і схованим кремом — це

значно серйозніше за старий щоденник дівчинки- підлітка, яка ніколи

нічого поганого не зробила. Хеге кмітлива.

Можливо, вона таки вирішила піти зі спорту. Для початку Хеге сховала

цей крем. Це могло означати: вона щось зробила і не хотіла б, щоб

хтось про це дізнався. Це ненавмисно, звичайно, це непорозуміння.

І якби про це стало відомо, покарання могло б бути м’якшим. Але вона

запанікувала й вирішила сховати докази.

Можливо, Маггі варто піти прямо до Яна.

Але, трохи подумавши, вона зрозуміла, що це теж не надто вдала

ідея — діяти за спиною у Хеге, принизити її. Стосунки з Хеге були для

Маггі найважливішими в житті, і вона ніколи не зрадила її довіри

й нічого не розповіла Янові. Не сказати, що було багато про що

розповідати, але за всі ці роки все-таки раз чи два Магда дещо

приховала від люблячого, але суворого батька Хеге Кін.

Маггі захотілося в туалет.

У неї болів живіт, вона відчувала слабкість. Надія заснути геть

розчинилася, тож після туалету жінка увімкнула телевізор. Тихо, майже без звуку, ніхто в будинку цього не почув. У цей час щось

запропонувати міг лише канал Animal Planet. Маггі сіла в крісло перед

телевізором. На екрані показували програму про плямистих гієн

у Танзанії. На рідкість потворні тварини. Але, дивлячись на них, вона

трохи розслабилася і відпочила від усіх цих думок.

Але всього на кілька хвилин.

Маггі справді потребувала чиєїсь поради. Але вона мала не так багато

близьких людей. Та навіть знайомих. Звичайно, є сестра у Вроцлаві, але що вона знає про такі справи? Маггі тримала зв’язок з Аґнєшкою, з якою разом приїхали до Норвегії. Тоді вони планували попрацювати

тут рік чи трохи більше, повернутися до Польщі й придбати квартири.

Життя внесло свої корективи — обоє досі жили в Норвегії.

Аґнєшка була добра й великодушна, але вона не могла порадити, що

Магді робити. Звичайно, не могла.

Аж раптом Маггі дещо згадала.

Сельве Банґ!

Він кілька разів приходив сюди. Хвалив їжу й поговорив з Магдою

досить непоганою польською. Він два роки вчився у Варшаві й був

католиком. Щирим католиком, як і сама Маггі. Вона бачила його кілька

разів на месі в соборі Святого Улава. Якось він навіть помітив її

і підійшов, вони приязно поспілкувалися. Він також знався на

лижному спорті й був важливою людиною у Федерації лижного

спорту. Маггі точно не знала, що він там робить, але з того, що за

останні роки Банґ тричі був у Яна вдома, припустила, що вони друзі.

Близькі друзі — ось що вона припустила.

Друзі бажають своїм друзям добра. І Сельве Банґ міг би порадити їй, що робити. Це була така заспокійлива, мало не магічна думка, що

Магда вимкнула телевізор, лягла й майже одразу заснула.

Довідка

Сельма понад усе хотіла зайти на якийсь ігровий сайт, але змусила

себе задовольнитися тим, що спорожнила котячий туалет.

Вона відвідувала чимало ресурсів, але найчастіше це були сайти

з курсами валют, котуванням акцій, спортивні ставки й онлайн-покер.

Якщо вона правильно зрозуміла Яна Морелла, він хоче контролювати

її інтернет-активність. І якщо Ян не збирався зробити щось

протизаконне, наприклад наказати комусь зламати її комп’ютер, то

будь-якої миті він міг заявитися до її оселі й зажадати показати історію

браузера. Звісно, історію можна очищати, але Ян мав такого фахівця, що за дві хвилини встановить, на які сайти вона заходила.

Усі козирі були на руках у Морелла.

Треба лягати. Скоро північ, а вона дуже стомилася від нерегулярного

сну останніми днями. Тремтіння в кінцівках, біль у шиї і правій

руці — вона знала, що завтра-післязавтра стане тільки гірше.

Сельма не була ігроманкою, як стверджував Ян. Просто їй подобалося

грати. Але вона завжди тримала це під контролем. Принаймні досить

довго. Багато років їй вдавалося жити життям успішної людини, приховуючи від усіх свої потаємні захоплення. Вона вміла це робити

й була обережна, як їй здавалося. Це було запорукою успіху й того, що

вона залишалась у виграші. Здебільшого. Або хоча б трималась

у балансі. У сімейному будинку на Ормеї вона мала свій комп’ютер

для цієї мети, схований у підвалі серед старого спортивного

спорядження. Він був надто старий, щоб ним хтось користувався, але

Єссо все-таки його не викинув і не продав. Іноді вона виймала його раз

на кілька днів, іноді — через кілька тижнів.

Вона не могла бути ігрозалежною.

За перший тиждень після того, як Морелл виявив розкрадання, Єссо

про все дізнався й вона залишилася без житла, Сельма проштудіювала

чимало сайтів медичних служб і закладів. Сидячи у своєму кабінеті

після того, як усі йшли додому, вона швидко переконалася, що діагноз

лудоманія — не її випадок.

Наприклад, вона не замикалась у собі. Навпаки, вона була явним

екстравертом і дуже рідко відмовлялася прийняти запрошення. Вона

ніколи не грала під час зйомок численних телешоу, у яких брала

участь. Там вистачало адреналіну й атмосфери змагання. А після

закінчення шоу вона розслаблялася й заспокоювалася.

Але спокій тривав недовго.

Даріус зловив ще одну мишу.

Цього разу він її таки вбив. І поклав на килимку біля дверей. Сельма

підібрала її у поліетиленову торбинку, загорнула й кинула на

самісіньке дно сміттєвого кошика.

Найважче було відмовитися від кар’єри.

Їй залишалося десь пів року до закінчення юрфаку, коли вперше за

шість років її не взяли до збірної. Сельма вважала це неймовірною

неповагою до себе й покинула спорт, хоча нікому не виказала своєї

люті, крім Єссо. Саме тоді, вигравши випадкову ставку в Лондоні, вона

відчула більше задоволення від гри, ніж будь-коли. Склавши останні

іспити з чудовими результатами, відразу влаштувалася на роботу до

Нільса Гольма, Крістіниного старшого брата. Його фірма мала великий

офіс у центрі, на Акер-Брюґґе. П’ятнадцятеро партнерів і безліч

адвокатів. Робота була досить складна, і вона так захопилася

конкуренцією, що врешті-решт схибила.

Нільс та інші іменні партнери, щоправда, не змогли довести

незаконність її дій, тож до фінансової поліції справа не дійшла. Сельма

заробила майже мільйон крон, скориставшись інформацією, яку почула

з напіввідчинених дверей в офісі. Біржова торгівля для неї була такою

собі вдосконаленою грою з великими ставками і приносила їй таке ж

задоволення, як і азартні ігри. Керівництво не довело, що вона

скористалася закритою інформацією, але невдовзі її по-тихому

звільнили, хоча й дозволили самій вигадати причину звільнення —

щоб не псувати реноме фірми.

Найкраще, що вона могла придумати,— відкриття своєї справи.

Нова фірма, її власна, швидко росла. Сельма й далі грала на біржі

завдяки грошам, заробленим у «Гольм, Гансен і Ге реен». Скоро вона

вже мала чимале портфоліо вдалих консер вативних інвестицій

з низьким ризиком, які можна було показувати клієнтам. Вони давали

невеликий стабільний прибу ток, але не більше того.

Її ж захопленням стали ризиковані масштабні операції купівлі-продажу

акцій, продумані й досить складні. Певний час вона працювала

з контрактами на різницю цін і мала успіх. У 2008 році після операції

на нозі вона тиждень мусила лежати. Тоді вона спробувала

дейтрейдинг. Дуже скоро опанувала й це.

Потім з’явилися онлайн-ігри, і можливості стали мало не безмежні.

Усе йшло просто чудово. Досить довго.

Десь пів року тому вона втратила більше, ніж зазвичай. Довелося

потихеньку позичати з рахунка Яна Морелла. Одна невдача пішла за

іншою. Вона все сподівалася, що велика успішна угода поверне їй

одразу всі гроші. Коли одного вечора після п’яти місяців страшних

збитків вона насмілилася перевірити стан рахунка Морелла —

вжахнулась. І зважилася на останню спробу, щоб повернути все до ере.

Вона читала, думала, прораховувала свої шанси на виграш на Нью-Йоркській біржі, де був величезний потенціал.

Але не встигла. Наступного ранку Ян попросив переказати гроші, яких

на рахунку не було.

Комп’ютерні ігри, у які грають підлітки, цілодобово засідаючи

в темних інтернет-клубах, її ніколи не цікавили. Вона чудово знала, коли час вийти з-за покерного столу. І до тієї миті пів року тому вона

завжди тримала все під контролем. Шлюб, діти, друзі, робота — з усім

цим вона дуже добре давала собі раду багато років. І лише

випадковість і фатальне безталання все раптово зруйнували.

Вона не була залежна від ігор, ніколи не була.

Тому абсолютно логічно, що й лікування їй не потрібне. І все-таки їй

десь треба викопати довідку, що вона лікується. До завтрашнього

вечора.

Вихід був лише один.

На виготовлення довідки Сельмі знадобилося півтори години. Вона

вибрала найвідомішого фахівця Норвегії. Б’єрн Краг, клінічний

психолог з офісом на Акерсґата. Він часто виступав як експерт, коли

когось зі спортивних зірок наймали для реклами іноземних ігрових

компаній, а державне телебачення NRK вважало своїм обов’язком

здійняти тривогу з цього приводу.

Б’єрн Краг був достатньо професійним, щоб дотримуватися

конфіденційності. Якщо Янові спаде на думку перевірити справжність

довідки, психолог не підтвердить і не заперечить, що Сельма — його

пацієнтка.

Логотип клініки складався з трьох кіл різних відтінків жовтого, розташованих у ряд. Останнє, найсвітліше коло ніби розчинялось

у повітрі. Сельма скопіювала лого й вставила вгорі сторінки. Написала

текст, підписала так, як, на її думку, мав би підписуватися чоловік

шістдесяти з чимось років.

Ідеально.

Викид адреналіну змусив її дихати швидше.

Вона стала посеред кімнати з аркушем у руці. Стояла, здавалося, цілу

вічність. Пішла в кухню, поклала фальшиву довідку на стільницю.

Налила води в миску Даріуса й пішла до дверей. У передпокої

вихопила з коробки біляву перуку й окуляри.

У підвалі в Енше вона хоча б вислизне з-під контролю Морелла. Гра

вже йшла, але вона, безумовно, зможе знайти собі місце за столом.

Сценарій

401 ЕКСТ. ЦЕНТР ОСЛО. ВЕЧІР

ЧОЛОВІК чекає у міському парку. Рання осінь, пожовкле листя

й мокра трава. Передвечір’я, ще досить світло. ЧОЛОВІК нетерпляче

поглядає на будинки через дорогу. ЖІНКА проходить тротуаром у бік

центру міста. ЧОЛОВІК перебігає дорогу.

ЧОЛОВІК: Агов! Ваньє!

ВАНЬЯ ( озирається): О. Це ви. Я послала вам повідомлення.

402 ЕКСТ. ОСЛО, ПЕРЕД БУДИНКОМ. ВЕЧІР

ВАНЬЯ швидко йде до вхідних дверей з в’язкою ключів у руці.

ЧОЛОВІК іде за нею. Перед дверима хапає її за руку. Вона намагається

висмикнути руку.

ВАНЬЯ: Відпустіть!

ЧОЛОВІК: Добре, тільки зупиніться на хвилину! Ви маєте мені

пояснити, чому я не можу приходити до вас. Я…

ВАНЬЯ ( уже тихіше): Я все пояснила в листі. Немає сенсу нам

далі зустрічатися. Я більше нічим не можу вам допомогти.

ЧОЛОВІК: Можете! Зараз усе тільки починається, Ваньє! Мені

треба з кимось говорити. Я був усі ці роки як у пастці. Але тепер, коли я побачив ту картину в Лижному музеї, я там, де хочу бути.

Саме зараз я можу все виправити.

ЧОЛОВІК знову намагається її торкнутися. ВАНЬЯ інстинктивно

сахається від нього.

ВАНЬЯ: Ніщо не може виправити того, що сталося. Це було дуже

давно. Ви всі були дітьми. Якщо ж ви таки потребуєте допомоги, я можу дати вам кілька рекомендацій. Хороші фахівці, досвідчені

колеги.

ЧОЛОВІК: Мені не потрібні рекомендації. Мені вже

порекомендували. Ваш син порекомендував вас. Я хочу

працювати з вами.

ЧОЛОВІК все більше хвилюється. ВАНЬЯ намагається вставити ключ

у замок. Явно нервується, у неї не виходить.

ЧОЛОВІК: Це непрофесійно. Чорт забирай! Ви не можете мене

так відфутболити. Я ще не закінчив.

ВАНЬЯ нарешті відмикає замок. Відчиняє важкі двері й намагається

прослизнути в будинок. ЧОЛОВІК просовує ногу між дверима

й одвірком, не даючи їй зачинити двері.

ЧОЛОВІК: Я буду скаржитися! Я доб’юся, щоб вас позбавили

ліцензії! Ви не можете так вчинити! Я зараз переживаю процес, за

який ви відповідаєте! У нас ще багато роботи.

ВАНЬЯ за дверима вагається. Відчиняє трохи ширше.

ВАНЬЯ ( намагається говорити спокійно й повільно): Ви маєте

мене послухати. Мені некомфортно з вами працювати. Проблема

в мені, не у вас. Я вас більше не розумію. Я не можу працювати

з пацієнтами, яких не розумію. Ви змінилися. Я просто не можу

вам допомогти, бо не знаю як.

ВАНЬЯ відчиняє двері ще трохи. ЧОЛОВІК забирає ногу.

ВАНЬЯ: Сенс усього, звичайно, саме в тому, щоб ви змінилися.

Щоб стали кращим. Ми пройшли довгий шлях. Але після…

ЧОЛОВІК ( благально): Будь ласка! Я вас дуже прошу! Мені треба

з кимось говорити. Я маю плани!

ВАНЬЯ: Ви мене лякаєте.

ЧОЛОВІК: Я? Зараз?

ВАНЬЯ: Так. Ні, не прямо зараз. Взагалі. Ми не можемо про це

говорити тут і зараз. Ви маєте…

ВАНЬЯ різко зачиняє двері. Зсередини чути її кроки ка м’я ними

сходами. Чоловік довго намагається розгледіти її крізь скло у дверях.

Вівторок 12 грудня 2017 року

Церемонія

Гокона Гольма-Веґґе точно не скоро забудуть. Учора було прощання, сьогодні церемонія запалення свічок і покладання квітів на місці, де

він загинув.

Страшенно холодно.

Напередодні ввечері пройшов дощ, опівночі вдарив мороз. Уранці

Марідалське шосе було схоже на темний скляний канал від Осло до

місця аварії. Останньої миті хтось замовив автобус з ланцюгами на

колесах. Усіх, хто хотів приїхати на церемонію, підвезли з автостоянки

біля хутора Шервен. Більшість приїхали туди власними авто, два

з яких сповзли в кювети ще в Брекке{18}. Сельма їхала

з Ґрюнерлекки{19} в зимових шипованих черевиках із вишуканими

чобітками в сумці. Здавалося, три троянди, які вона несла з собою, розсипляться на порох від будь-якого дотику. Мороз уже підфарбував

кінчики червоних пелюсток у біле.

Сьогодні Сельма була майже на шістнадцять тисяч крон багатша, ніж

увечері, і почувалася напрочуд легко, хоч майже не спала.

Охочих було стільки, що автобус довелося гнати двічі. Сельма їхала

першим рейсом і, на жаль, опинилася поряд з Сельве Банґом. Він був

незвично мовчазний, що відповідало нагоді й цілком улаштовувало

Сельму. Чекаючи автобуса, вона намагалася сховатися від усіх, утупившись у телефон. Пальці заніміли. В автобусі вона пошкодувала, що надягла гарні тоненькі рукавички замість теплих хутряних.

На церемонію приїхало, мабуть, душ сто — на око оцінила Сельма, коли вийшли люди з другого автобуса.

Вона впізнала декого з друзів Ваньї і Крістіни, яких бачила вчора на

прощанні. Також було багато лижників і, як вона помітила, працівників

Федерації лижного спорту. Арнульф Сельгюс, фінансовий директор, мав такий вигляд, ніби це його син загинув. Блідий як труп, сльози

течуть. Лікар націо нальної збірної Стіан Бах, який мало не підвів

Гедду Бруун під звинувачення у вживанні допінгу,— у недоречній

червоній куртці й важких черевиках. Також Сельма впізнала Кнута

Нільсена — найстарший і найкращий фізіотерапевт збірної з обличчям

східного філософа стояв біля найбільшої групи присутніх у компанії

кількох молодших колег, які здавалися збентеженими. Боттольф Одда

теж тут зі своєю огрядною фігурою і великим підборіддям. Вигляд він

мав кращий, ніж учора, подумала Сельма. І, на відміну від

фізіотерапевтів, поводився дуже активно. Заплакана Еліза стояла

з батьками й свекрухами посередині великого натовпу, який півколом

майже перекрив найдовше шосе Осло. Ванья обняла невістку. Вільяма, схоже, сюди не брали.

Також від самого ранку приїхали й кілька журналістів. Сельма

побачила щонайменше чотирьох фотографів, які, утім, шанобливо

трималися на відстані від найближчих родичів загиблого.

Приблизно о восьмій десять люди почали запалювати свічки.

Ян Морелл, як зауважила Сельма, стояв усередині півкола в темному

пальті, про щось розмовляючи з Боттольфом Оддою. Інформацію про

допінг-тест Гокона явно ще не оприлюднили. ЗМІ ще обговорювали

сенсацію з позитивним результатом тесту Хеге Кін Морелл, хоча

трагічна загибель Гокона трохи вгамувала журналістів і скандальних

матеріалів поменшало.

Добре було б, щоб до неї ніхто не підходив. Їй дуже хотілося не їхати

сюди, але це точно помітили б і почали пліткувати. А Сельма більше

не хотіла ставати темою для обговорень.

Вона обережно пробралася крізь натовп, опустила квіти і обняла

Ванью, потім Крістіну. Ельза саме запалювала свічки. Сельма з усією

скорботою, на яку була здатна, кивнула батькам Гокона й зразу пішла

з цього натовпу.

З півночі їхав 51-й автобус. Наближаючись до місця зібрання, він

уповільнився, мабуть, до двадцяти кілометрів за годину. Водій, схоже, отримав інформацію про жалобну церемонію, бо зупинився звіддалік.

Сельма відійшла ще далі від людського півкола. Зараз вона стояла

через дорогу від того місця, звідки Гокон упав у кущі, потім у струмок, вдарився головою і захлинувся. Сельма підійшла ближче й зазирнула

в кювет. У потічку, який з цього боку зникав у бетонній трубі, прокладеній під дорогою, подекуди натягнувся лід, як прозора кришка

на пінявій воді. Крутий схил піднімався до лісу.

Сельма помітила на одному з дерев якусь штуку. Менша за годівницю

для птахів, але більша за сірникову коробку. Раптова думка змусила її

пильніше придивися до того предмета. Вона пошкодувала, що

перевзулася в автобусі й тепер на шпильках. Та все ж вона спустила

сумку з плеча на землю й обережно ступила в канаву. Енергійним

стрибком перескочила на інший бік кювету. На секунду озирнулася.

Ніхто її не помічав: усі були зайняті церемонією — чоловічий голос

почав промову. Він майже кричав, але Сельма не впізнала, хто

говорить.

Вона піднялася метрів на тридцять угору схилом до дерева

з пристроєм на стовбурі. Це було саме те, про що вона подумала.

Камера.

Не з цих сучасних, які мають дистанційне керування, GPS та

програмне забезпечення, що дає змогу оператору з будь-якої точки

світу бачити, що відбувається перед камерою. Це була проста

старожитня камера з логотипом Державної дорожньої служби

Норвегії. Вона припустила, що камеру поставили для відстеження

руху тварин через дорогу, яка розтинала навпіл Марідален —

місцевість, багату на різноманітну звірину. Червоно-жовта емблема

майже стерлася, але пластикові хомути, що тримали камеру, здавалися

новими.

Сельма ще раз глянула на дорогу.

Хтось завів пісню, почали приєднуватися інші. Псалом, здається,—

повільно й сумно. Не схоже, що її маленьку акцію хтось помітив. Але

могли помітити, тож вона обійшла дерево з іншого боку, щоб не

світитися. Вийнявши з кишені в’язку ключів, вона заходилася

роздирати пластикові смужки.

Камера — державна власність.

Через кілька хвилин вона лежала на землі.

А от тепер вона вже була загубленим майном. Валялася на замерзлій

лісовій дорозі. Вона просто зобов’язана взяти її з собою і передати

законному власнику. Безумовно, вона мала намір зробити саме це.

Звичайно, після уважного вивчення. Сельма поклала камеру в кишеню.

Нормально помістилася. Майже беззвучно повернулася до канави, перескочила й поклала камеру в сумку.

У натовпі говорив Боттольф Одда.

— Якщо ви не проти, ми могли б трішки відійти й пропустити

рейсовий автобус,— сказав він голосно.— А скоро під’їде наш автобус

і забере нас. Будь ласка, тими ж групами, якими прибули сюди. Ми

дуже вдячні вам усім, що приїхали, і хочемо повідомити, що похорон

відбудеться у п’ятницю об 11-й годині в церкві Святої Трійці.

Люди стихли й мовчки виконували його вказівки. Найбільша група

зійшла до кювету з нижчого боку. Інші розтяг лися узбіччям. За кілька

хвилин дорога була вільна, і 51-й автобус рушив. Їхав дуже повільно, ніби віддаючи останню шану загиблому.

Сельма підскочила до автобуса й постукала у двері. Водій трохи

повагався, але впізнав її і широко всміхнувся. З тихим зітханням двері

розчинилися.

— Дякую,— усміхнулася Сельма, зайшовши в автобус.— Нас так

багато.

— Та нема за що. А він з вами?

Сельма не встигла нічого сказати, бо низький чоловічий голос у неї за

спиною промовив:

— Так, я з нею.

Двері зачинилися. Сельма сіла в середній частині майже порожнього

автобуса. Високий стрункий чоловік плюхнувся на сидіння біля неї, посміхнувся і відсалютував, піднісши два пальці до лоба:

— Ларс Вінтер. Журналіст спортивної редакції «Щоденного вісника».

Що ви збираєтеся робити з камерою, яку щой но вкрали?

Усвідомлення

Він знову спробував сконцентруватися на мотиві.

Чому він тут сидить.

Або стоїть. Або лежить на цьому жорсткому лежаку, або чому він

ходить у туалет над діркою з ґратками, від якої смердить на всю

камеру. Час від часу він бігав. Уздовж стін по периметру цього

невеличкого приміщення. Від шорсткої поверхні підлоги боліли

ступні. А він все не міг зрозуміти, що він зробив, щоб опинитися тут.

Мошонка почервоніла, вкрилася висипами й пекла.

Він уже досить довго не отримував їжі. Почуватися голод ним —

доволі дивно, адже він ніколи не відчував потреби в їжі. Їв просто

тому, що знав: їсти треба. Спрага ніколи не була проблемою: уламок

труби, що стирчав зі стіни, звичайно, огидний, але вода, що витікала

звідти,— холодна й загалом чиста. Пити можна. Їжу приносили дуже

рідко. Сьогодні він доїв окрайчик хліба з засохлими залишками

печінкового паштету. Тепер нічого не залишилося.

Втішало тільки те, що так само давно не вмикався і страшний механізм

за стіною.

Кімната досі була квадратна.

Він думав про жінок. Їх було багато. Вони ніколи не залишалися

надовго. Раз чи два вони кидали його, але здебільшого нудно ставало

йому. Не всі розриви були інтелігентні. Якщо подумати, деякі були

доволі жорсткі. Але наскільки він пам’ятає, він не зробив нічого, чим

міг заслужити подібного покарання.

Такого пекла, як ця камера.

Звичайно, він мав недоброзичливців — неможливо дожити до його

віку, не наступивши комусь на хвоста. Можливо, кілька колег… Але

нічого надто серйозного. Пам’я тається, якось із сусідом був запеклий

конфлікт через га раж. Справа мало не дійшла до суду, але він вирішив

продати родинний будинок і переїхати до квартири, перш ніж це

сталося.

Той, хто засадив його сюди, знав про його найгірший кошмар.

Він згадував про свою фобію в інтерв’ю New York Times, але ніколи не

розповідав про це тут, удома.

Яка наївність.

Той, хто його тут утримує, має дуже його ненавидіти.

Оббігши, можливо, кіл сорок маленькою кімнаткою, він змінив

напрямок. Щоб не запаморочилося у голові, ліг на жорсткий лежак.

Заплющив очі.

І раптом він згадав.

Згадав подію, яку так довго намагався забути. І справді забув.

Усі забули, що сталося.

Жах, що охопив його, був такий потужний, що чоловік знепритомнів.

А отямившись, зрозумів, що неодмінно помре.

Камера дорожньої служби

Сельма справді не мала вибору.

Ларс Вінтер погодився відкласти обговорення майбутніх дій з камерою

до того, як вони вийдуть з автобуса й знайдуть якесь кафе. Звичайно, вона могла проігнорувати його, просто піти додому й замкнутися. Але

тоді він повідомить поліцію. Принаймні він погрожував це зробити.

Сельма думала про те, щоб ризикнути. Вона легко може вигадати

вірогідну історію про те, чому забрала з собою камеру. Мала добрі

стосунки з поліцією, і там повірять радше їй, ніж якомусь спортивному

журналістові. Одначе була й очевидна вада такого варіанту: Ларс

Вінтер точно знатиме, що вона бреше. Зрештою, він бачив, що це вона

відірвала камеру. Не можна допустити, щоб журналіст отримав такий

важіль впливу на неї. Тож вона мовчанням показала згоду і потім ще

двадцять хвилин в автобусі мовчки намагалася розробити план.

Але ось вони вже з великими паперянками кави нарешті сіли за столик

у кав’ярні Starbucks у Нюдалені. А Сельма досі не мала плану.

— Ми можемо подивитися разом,— запропонував Ларс.

— Тут? Зараз?

Сельма відпила кави.

— Ага. Або можемо поїхати деінде.

Він роззирнувся. Людей у кав’ярні майже не було. Знудьгований до

краю бариста. Стара пані з великою сумкою думає, що їй замовити.

— І що ми можемо там побачити? — спитала Сельма.

Журналіст скривив обличчя в поблажливу гримасу.

— Серйозно? Будемо грати в ігри?

— Камера висіла метрів за тридцять від місця, де загинув Гокон.

Зйомка не активується на такій відстані.

— Залежить від того, як вона налаштована. Подивімося.

Він простягнув долоню.

— Ні. Це звичайна стара камера дорожньої служби. Спрацьовує від

руху на відстані десяти метрів максимум. Можливо, навіть п’яти.

Ларс Вінтер нетерпляче труснув рукою.

— Справді? Думаєте мене надурити. Дайте я гляну. Звідки ви можете

знати, як діє ця камера?

— Я мисливець. А ви?

Він уперше відтоді, як сів біля неї в автобусі, усміхнувся.

— Так, я теж. На кого ви полюєте?

— Полювала. У минулому житті. Багато років тому. Покинула вісім чи

десять років тому.

— Чому?

— Нецікаво.

Чоловік нарешті прибрав руку. Надпив кави, потовкся на кріслі.

— Це перетворюється на нонсенс,— сказав він.— Ми обоє шукаємо те

саме.

— Справді?

— Так. Нас обох дивує, що найкращий лижник світу помер саме так.

Скільки кілометрів цей хлопець залишив за спиною на роликах?

— Багато,— відповіла Сельма.— І крім цього, не раз упав.

— Точно! Іноді вони падають. Зазнають травм. Подряпини там, ну, може, вивих плеча або коліна. Але забитися до смерті? Облиште…

Він знову простягнув до неї руку.

— Тут немає екрана.— Сельма взяла пакуночок цукру, розірвала

й висипала білі гранули в каву.

— Її треба підключити до комп’ютера,— додала за мить.— Можливо, камера навіть запаролена.

— Ми можемо спробувати.

Ларс Вінтер поклав на коліна свою сумку й витяг звідти невеликий

ноутбук. З бічної кишені дістав кабель.

— То що?

Сельма дивилась у паперянку з кавою. Стежила очима за круговертю

чорної рідини й намагалася оцінити, які вона має варіанти.

Варіантів мало. Вона мовчки запустила руку в сумку.

— Ось.— Вона поклала камеру на стіл, але не відпустила.—

Перевірмо. Але одна умова.

— Яка?

— Якщо тут є щось, що стосується смерті Гокона,— я вирішу, що

з цим робити.

— Я журналіст. Очевидно, що я не можу йти на такі

угоди.

Сельма широко усміхнулася.

— Ви постійно укладаєте угоди, Ларсе. Ви перекручуєте факти, як

вважаєте за потрібне, зіштовхуючи людей лобами й роздмухуючи

конфлікти. Навіть не заїкайтеся про журналістську чесність.

— Нічого такого ми не робимо…— почав він, але замовк і підняв

долоні: — Гаразд, ви вирішуєте. У межах розум ного.

Сельма якусь мить вагалася, тримаючи камеру, потім кивнула.

— Ви знаєте, як вона працює?

— Ну… загалом.

— Це система пасивного інфрачервоного виявлення, ПІВ,— пояснила

жінка.— Ґрунтується на тому, що всі живі об’єкти мають певну

температуру й створюють інфрачервоне випромінювання. Це таке собі

невидиме світло. Ялинка зазвичай має нижчу температуру, ніж

ведмідь. Розумієте?

Він нетерпляче кивнув.

— Схематично система складається з датчика, лінзи Френеля і плати

з реле, яке активує камеру. Коли в полі зору з’являється щось тепліше

за навколишнє середовище…

— Я зрозумів. Коли тварина проходить на певній відстані, камера

вмикається.

— Так. Тварина. Або людина. Достатньо близько. Немає гарантії, що

вона почне знімати, коли за тридцять метрів пролетить лижник на

роликах або…

— Я розумію,— знову перервав її Ларс.— Інакше вона постійно

спрацьовуватиме від машин, автобусів, велосипеди стів і…

Підключаємо?

— І ми не знаємо навіть, чи не сів акумулятор. І чи є тут взагалі якісь

записи або хоч фотографії.

Сельма досі тримала камеру рукою. Уважно дивилася, як Ларс Вінтер

вмикає ноутбук. Чоловік високий і мускулястий, довгі ноги ледве

помістилися під столом. Шкіра натягнута на вилицях, очі глибоко-сині.

Він закінчив приготування і потягнувся по камеру. Цього разу Сельма

її відпустила.

— Ха! — тихо вигукнув він, показавши пальцями V.— Пароля немає.

Йому знадобилося три хвилини, щоб увійти в пам’ять камери. Сельма

підсунулася ближче. У кав’ярню зайшла зграйка галасливих школярів, мабуть, старшокласників. Лише дів чатка. Білявки, з хвостиками.

Однаковий одяг, щонайменше п’ятеро в черевиках Timberland.

Вони могли бути близнюками. Якщо взагалі буває восьмеро

близнюків.

— Записи датовані,— сказав Ларс.

— Звичайно, так і має бути. Інакше це все не має сенсу.

Стілець продирчав по підлозі — Сельма ще ближче підсунулася.

— П’ятниця 8 грудня,— пробурмотів Ларс.— Вечір.

Пальці бігали по клавіатурі.

— Ось!

Картинка мерехтіла. Спершу чорне, потім зелене. За кілька секунд

попелястий пейзаж став чіткіший.

— Це…

Ларс нахилився до екрана й прошепотів:

— Це рись? Чорт, справді рись. Вони живуть так близько до міста?

— Так. Кілька років тому я читала, що в Белері бачили рись у когось

на веранді.

— Час 20:27.— Ларс указав на таймер.

Рись рухалася м’яко й повільно. Ішла згори, з правого верхнього кутка

зображення. Приблизно посередині зупинилася. Подивилася на камеру.

Підійшла, понюхала. Так близько, що об’єктив на мить затуманився.

Відійшла, зупинилась у лівому нижньому куті екрана. Камера була

спрямована вниз через потічок, жодне дерево не перекривало огляду.

Рись видно чітко — до неї, можливо, метрів п’ять-шість. А от дорога

майже на межі видимості. Лише один ліхтар освітлював темний

простір.

Аж раптом на екрані з’явилася фігурка — їхала з півночі, здається, на

роликових лижах.

З того ж боку вискочив автомобіль.

Авто проїхало. Людська фігурка зникла.

— Стоп! — вигукнула Сельма так голосно, що аж діти озирнулися.

Деякі дівчатка засміялися. Вони всі замовили каву моку й сіли за

найдальший від Сельми й Ларса стіл, не приховуючи своєї зневаги.

Сельми ніхто не впізнав, що їй не дуже сподобалося, незважаючи на

щойно пережитий шок.

— Чорт, що за…

Ларс відмотав назад. Його пальці політали над клавіатурою, і за кілька

хвилин він придумав, як переглянути запис кадр за кадром.

Указівним пальцем торкнувся клавіші зі стрілкою.

На екрані з’явилася розпливчата фігура. Через уповільнене

відтворення і брак різкості важко було зрозуміти, що це,— але вони

вже знали, що бачили.

Ларс натиснув ще раз. Тепер постать уся на екрані.

Ще один кадр. Іще. Ще три.

Він натискав раз на секунду. Клац. Клац.

Ось.

Автомобіль ззаду наближався до людини. Марку й колір роздивитися

неможливо, але він точно невеликий. Вони завмерли й обоє мовчки

довго дивилися на екран.

— Тисніть,— коротко сказала Сельма.

Машина їхали в бік Гокона. Здавалося, водій намагався наздогнати

людину.

— Гокон на роликах,— тихо промовив Ларс.— Отже, він їде прямо

посеред дороги.

Сельма багато разів сама таке бачила, їдучи машиною до стоянки

в Скарі. Спортсмени на роликах справді займали мало не всю дорогу.

— Автомобіль мав пригальмувати,— сказала Сельма й нахилилася до

екрана.— Трішки назад. До кадру, коли машина з’являється.

Ларс відмотав.

— Запускайте,— скомандувала Сельма.— Кадр за кадром.

Вони побачили це одночасно.

Ларс змінював кадри швидше, ніж минулого разу. На екрані чітко

видно: спочатку там, де автомобіль тільки потрапив у кадр, він

пригальмував. А потім прискорився і поїхав до Гокона.

— Він завчасно газонув,— прошепотів Ларс.— У такій ситуації треба

пригальмувати й дочекатися, поки ролер зійде на узбіччя. Там дорога

просто недостатньо широка для них двох.

— Як і будь-де в Марідалені. Далі.

Ще один кадр. Іще. Ще шість.

Ларс показав:

— Гокон кидає палицю в бік машини. Ще до того, як вона його

проминула. Він роздратований.

Іще кадр. Ще кілька.

— Він розлючений,— сказала Сельма.— Він б’є щосили.

Ларс клікнув ще. Автомобіль зник за лівим краєм екрана. Гокона ніде

не видно.

Рись постояла певний час, ніби спостерігаючи. Здавалося, що вона

нюхає повітря, але сказати напевне було важко. На екрані чітко видно

її короткий хвіст. За секунду вона рушила в бік дороги.

Екран потемнів. Датчик камери більше не вловлював тепла.

Запис закінчився.

— Чо-о-орт забирай…

Журналіст дивився на Сельму з роззявленим ротом.

— Його вбили,— люто пробурмотів він, ніби Сельма була в цьому

винна.

— Можливо, це була просто ДТП.

— ДТП? Машина набрала швидкості! І якщо це сталося випадково, чому він не зупинився? Він же помітив, що… А були… Були на тілі

сліди укусів? Рись його погризла?

Сельма поклала руку йому на плече.

— Ні, не було. А цю камеру має отримати поліція. Якнайшвидше.

Питання лише в тому, як її передати.

— Як? Завезти.

Сельма усміхнулася й похитала головою. Подивилася йому прямо

в очі. Вони справді були дуже сині, з довгими темними віями.

— Це ж співпраця, так? Між нами.

Вона мотнула головою в бік ноутбука й камери.

— Ну… так. Можна й так сказати.

— Тож якщо я дам вам камеру, щоб ви передали поліції, я буду вашим

джерелом, так?

— Ви не давали мені інформації.

— Давала. Я дала вам камеру, яка містить інформацію. Тож я —

джерело, і хочу, щоб ви на це зважали. І захищали конфіденційність

джерела.

Вона схопила камеру й висмикнула з неї кабель.

— Якщо я передаю вам цю камеру, то я стаю джерелом, яке має право

на захист. Так підходить?

Він зміряв її очима.

— Я не зовсім розумію вашу роль у цьому,— мовив журналіст, пригладжуючи світле волосся.

— Чудово,— кивнула Сельма.— Вам і не треба розуміти.

— Кажуть, що ви вже не адвокат. І дуже хвора.

— І те і те неправда.

— Але ви продали фірму?

— Так.

— І кого ж ви представляєте? Гокона? Його матерів?

— Нікого з них. Будь ласка, надішліть мені копію відео.

— Копію? Я не…

— Не треба. Ви були б ідіотом, якби не завантажили його, поки ми все

це робили. Моя адреса selmaf@hotmail.com. Без крапки між selma та f.

Ларс кілька секунд вагався, перш ніж погодитися. Сельма перевірила

пошту з телефону. Пролунав сигнал — файл прийшов.

— Отже, я забираю камеру? — спитав Ларс.

— Так. І якнайшвидше несете в поліцію. І не кажете, від кого її

отримали.

— Ви ж розумієте, що я про це напишу? Через кілька годин уже стане

відомо, що Гокон Гольм-Веґґе не загинув в аварії, його вбили.

Сельма кивнула. Усміхнулася.

— Звісно. Ви журналіст. Ви пишете, що хочете, і передаєте камеру

в поліцію. Просто не розкривайте мене, окей?

Він знову завагався. Відкинувся на спинку крісла, склав руки за голову.

— Ви не така, якою я вас уявляв.

— Хіба це стосується не всіх нас? То ми домовилися?

Він майже непомітно кивнув.

Сельма надягла пальто, почепила сумку на плече. Поклала камеру на

стіл, широко усміхнулася й вийшла.

Її паперянка з кавою була наполовину повна.

Рахунки

Арнульф Сельгюс не лише зачинив двері кабінету, а й замкнув.

Він тремтів. За останній тиждень він спав не більше двох-трьох годин

на добу, і наслідки вже відчувалися. Не тільки психічні, а й фізичні.

Він схуд, одяг на ньому теліпався. У вухах дзвеніло, він ніяк не міг

зосередитися.

А сконцентруватися треба.

Усе було зроблено правильно, але скоєне залишалось скоє ним.

Недостачі на балансі більше немає. Усі правильні фактури підшито до

відповідних справ. Якщо небо прихильне до нього, усе мине добре.

Він не робив нічого протизаконного з рахунками. Зовсім навпаки: протягом останніх десяти років, працюючи фінансовим директором

Федерації лижних перегонів, він був занадто педантичним, часом собі

на шкоду. Принаймні це шкодило його репутації серед підлеглих. Він

знав, що його не можна назвати популярним шефом. Але його це не

хвилювало. Головне — щоб усе було правильно зроблено. Гранично

чисто.

Колись давно, у минулому житті, він оступився. На нього тоді все

навалилося: складне розлучення, хвороба сина, будівництво нового

літнього будинку виявилося значно дорожчим, ніж очікувалося.

Арнульф Сельгюс знав, що виправдань йому немає, є лише пояснення.

І був найщасливішою лю диною у світі, коли все пояснювати довелося

лише одній людині.

Він отримав другий шанс, незаслужену можливість почати з чистого

аркуша. І досі був за неї вдячний. Такий вдячний, що повністю

виснажився.

Але це зробив не він.

Копії документів лежали перед ним.

На перший погляд правильні. Надійні. Дві фактури стосуються

реконструкції гаража штаб-квартири. Одна з готелю в Ліллегаммері, де

проходив семінар техніків у кінці вересня.

На вигляд документи справжні. А насправді — ні.

Рахунки, на які сплачували кошти, відрізнялися від справж ніх. Інші

суми. Загалом — понад 250 000 крон. Не так і багато. Мабуть, у цьому

й проблема. Тому це проскочило повз радари Арнульфа.

А він думав, що все помітив.

120 239 крон було внесено на рахунок Арнульфового сина. Хлопцеві

дев’ятнадцять років, торік закінчив школу, заробляв собі кишенькові

гроші на підробітках. Не в гаражі Федерації.

Рівно 75 000 переказано на один з особистих рахунків Арнульфа. Ось

чому він не помітив цього: свій рахунок він знав напам’ять і міг

авторизувати транзакцію автоматично.

За квитанцією з готелю 53 566 крон переказано на рахунок Гокона

Гольма-Веґґе.

З усіх спортсменів усього світу ці гроші помилково пішли саме йому, найкращому лижникові світу, який щойно одержав ступінь бакалавра

ділового адміністрування.

І це вина Арнульфа. Ліміт грошових переказів з рахунка Федерації

становив 50 000 крон. Запити на суми понад ліміт мав схвалювати

особисто він, фінансовий директор. І стало схоже на те, що він краде

гроші Федерації.

Гокон не просто розсердився через цю помилкову транз акцію. Він був

розлючений. Назвав це недбальством. Помилкою, яка може дорого

йому коштувати. «Щоденний вісник» постійно вивчав протоколи, договори, рахунки, вишукував будь-які сліди таємних оборудок.

Отримання від Федерації такої великої суми, абсолютно безпідставно, та ще й під прикриттям квитанції з семінару техніків у Ліллегаммері

могло поставити Гокона в достобіса важке становище.

Він саме так і сказав: достобіса важке становище.

І що все розповість.

Він просто не встиг розповісти. Тепер він мертвий.

Хоч як Арнульф намагався вмовити Гокона не гарячкувати, нічого не

вдалося. Можна було й не намагатися.

Але тепер все закінчилося.

Арнульф Сельгюс підвівся з крісла. Постояв перед столом. Подивився

на три фактури. Послабив вузол краватки. Йому стало жарко. Якщо

ніхто в цьому не почне копатися, усе буде добре. Якщо ніхто не

дізнається про його поїздку до Мілана десять днів тому, усе вдасться.

Гроші повернулися на рахунок законного власника. Арнульф усе

виправив. Нікому нічого не треба знати. Найголовніше — тієї ночі

Гокон помер, а більше ніхто не знає, що сталося.

Залишилося зробити лише одне. Найпростіше.

— І все буде якнайкраще,— пробурмотів він.

Але якнайкраще не було. Йому здалося, що зараз зупиниться серце.

Еліза

Квартира була схожа на фото з каталогу Skeidar: білі стіни, світло-сірий кутовий диван у вітальні, рожеві подушки. У тренді, але нудно.

На великому пуфі — дерев’яна таця з ручками, стос журналів, пляшка

води й три ароматичні свічки. Блідо-рожеві, майже білі штори. На

протилежній стіні гігантська фотографія Вільяма. На знімку йому десь

пів року, зауважила Сельма. Цікаво, що його в самому чепчику

поклали в ясла. Тло було таке ж світле, як і стіни.

Слідів присутності Гокона не видно. Крім того, що на перший погляд

здалося весільною фотографією. Але Гокон та Еліза не були одружені, тож фото має бути з іншої нагоди. Мабуть, того ж фотографа, який

знімав сина в яслах: пара позувала перед старим стаббуром —

традиційною норвезькою клунею на стовпах. Обоє в національних

костюмах. Під стаббуром чотири пари лиж. Теж старі, довгі й широкі, з плетеними зав’язками.

Стіни прикрашали тільки сімейні фото й портрет анфас розлюченого

африканського слона.

Ніяких кубків. Ніяких медалей, навіть у передпокої.

Єссо також дуже не подобалася колекція Сельминих трофеїв. На

початку, коли вони жили у двокімнатній квартирі в Лецці, він був ще

достатньо закоханий, щоб дозволити їй зберігати найважливіші

нагороди в шафі у вітальні. Коли з’явилися діти й вони переїхали до

будинку на Ормеї, шафа перемістилась у підвал. До підписаних

картонних ящиків з мотлохом, старих тренувальних костюмів

і найперших кросівок Adidas, які Сельма купила ще підлітком і так

ніколи й не взула, зберігаючи в тій самій оригінальній коробці. Вони

були замшеві, небесно-блакитні і стали таким утіленням мрій, що їх

можна було помістити в рамку.

Але з часу закінчення її кар’єри минуло вже кілька десятиліть.

Гокон був на піку своєї кар’єри. Одначе не було жодного натяку на те, що ще три дні тому тут жив триразовий переможець Кубка світу

з лижних перегонів.

Еліза просто привіталася.

Сельмі це здалося цілком природним. Вона була однією з найкращих

подруг Гоконових матерів, його хрещеною. Та й, якщо чесно, було

схоже, що люди сюди приходять цілий день. Заходячи, Сельма

побачила в кухні стовпчики кавових чашок. Підлога теж була далеко

не чиста.

Еліза здавалася дуже втомленою.

Передчасно овдовіла жінка сьогодні без макіяжу. Очі почервонілі від

сліз, висвітлене волосся нерозчесане. Після

церемонії в Марідалені Еліза переодяглася — зараз була в бежевому

в’язаному светрі й джинсах з дірками на колінах.

Сельма подумала, що для такого стилю вона вже дещо за доросла.

На вигляд Еліза Ґренн була якоюсь безбарвною, майже прозорою.

— Мені дуже-дуже шкода,— м’яко сказала Сельма, коли обидві сіли.—

Просто слів немає. Але, думаю, ти вже багато чула за ці дні від усіх.

Еліза кивнула.

— Кави? — запитала байдуже.

— Ні, дякую.

— «Пепсі»?

— Ні-ні, я нічого не хочу. Я прийшла просто…

Передусім Сельма прийшла розпитати. Окрім того, вона хотіла

попередити Елізу, що смерть Гокона може виявитися дечим більшим,

ніж просто випадковою загибеллю. Сельмі не хотілося, щоб Еліза

дізналася це з вечірнього випуску «Щоденного вісника».

Малоймовірно, що поліція встигне повідомити родичам, перш ніж ця

новина вийде друком.

А з іншого боку, Еліза, мабуть, зараз не дуже стежить за новинами.

— Прийшла сказати, що мені дуже шкода,— сказала Сельма, все-таки

змінивши свою думку.— І, звичайно, я хотіла б чимось допомогти.

Якщо тобі щось потрібно… Може, оформити страховку. Щось таке.

Я припускаю, що він мав…

— Тато про це подбає. Але дякую.

Еліза сіла на диван з ногами. Заплющила очі й обережно провела по

них тонкими пальцями, наче забувши, що на віях немає туші.

— А де Вільям?

— У садочку. Він нічого цього не розуміє. Ще зовсім малий. Та й звик, що Гокона майже не було вдома. М’яко кажучи.

Останні слова були схожі на докір.

— Так і є,— погодилася Сельма.— Великий спорт вимагає жертв.

Запізно зрозуміла, що це прозвучало надто буквально, і спробувала

пояснити:

— Відсутність, я маю на увазі. Вийти заміж за спортсмена світового

рівня означає все робити самій.

— Що я й робитиму,— сказала Еліза ще різкіше.

— Так, принаймні з цього погляду мало що зміниться.

Чорт. Сельма готова була відкусити собі язика.

На щастя, Еліза, здається, не почула останньої фрази. Вона втупилася

в одну точку над головою Сельми, потім затулила обличчя руками

й заплакала. Майже беззвучно, тільки плечі здригалися.

Сельма знала, навіщо прийшла, але почала сумніватися, чи доречно

зараз про щось питати. Елізі й так чимало перепало. Їй, звичайно, не

варто було залишатися самій, тому наче й непогано, що Сельма

приїхала. Але було багато людей, значно їй ближчих. У квартирі Ваньї

і Крістіни було пов но людей, коли вона їхала звідти в суботу вранці.

Напевно, значна частина гостей поїхала туди після церемонії

в Марідалені. Матері Гокона не залишалися самі протягом цих

чотирьох днів.

— Я бачу, людей було чимало,— спокійно сказала Сельма.— Судячи

з кількості чашок. Ти зараз сама…

Нахилися ближче до Ельзи. Та опустила руки й глянула прямо на

гостю.

— Це твоє власне бажання? Побути на самоті?

Еліза майже непомітно кивнула.

— Тоді я, звичайно, піду.— Сельма підвелася.

— Ні. Залишся, будь ласка.

Сельма повагалась і знову сіла.

— Ти чогось хочеш? Я можу вийти, купити тобі щось, якщо ти…

Ельза випрямилася так різко, що Сельма змовкла.

— Гокон мене зраджував! — вигукнула вона.— Він робив щось таке, чого не мав робити, і ще зраджував мене!

Сельма ледь не зойкнула, але вчасно стрималася. Вона пересіла до

Ельзи й взяла її за руку.

— Розкажи мені,— сказала тихо.

Полегшено подумала, що тепер не доведеться шкодувати про цей візит.

Усе буває значно простіше, ніж може здаватися.

— Розкажи,— повторила ще раз, наполегливо стиснувши Ельзину

руку.

Зізнання

Сельве Банґ говорив по телефону так приязно.

Звичайно, він може відірватися від безлічі своїх невідкладних справ, щоб поспілкуватися з Магдаленою Вайдою. Можна, наприклад, зустрітися за чашкою кави, запропонував він. У «Відкритій пекарні»

на Дамплассен. Він мав кілька справ в університеті неподалік. Маггі це

підходило. Вона доїхала на метро до Майорстюа, перейшла на іншу

лінію, доїхала до стадіону «Уллевол» і звідти пішки дійшла до

кав’ярні. Було холодно й слизько, але хоча б вітер стих.

Вона прийшла зарано й чверть години чекала, доки він прийшов.

Навіть не глянувши на неї, він спершу підійшов до стійки. У кав’ярні

було повно людей, стояла довга черга, але якимось магічним чином він

прокрався наперед, не викликавши протестів. Потім озирнувся, побачив Маггі, широко усміхнувся, підійшов до столика й поставив

каву. Привіталися, як заведено у світі — поцілунками в обидві щоки.

Сельве сів навпроти.

— Ти вже маєш каву,— констатував.— Можемо перейти до справи?

Маггі була розчарована. Вона очікувала, що Банґ спитає, як Хеге. Як

справи у Яна, його близького друга, на якого звалилося так багато

проблем. Можливо, короткої розмови про церкву. Маггі думала

спитати, чи збирається він на польську месу о восьмій ранку

напередодні Різдва і чи могла б вона піти з ним.

Сельве Банґ нічого такого не питав. Навпаки, він уже двічі встиг

подивитися на великий наручний годинник.

Маггі це дратувало.

— Powiedz,— з усмішкою сказав Сельве.— Powiedz teraz.

Розкажи. Розкажи зараз.

І Маггі розказала.

Про відчай Хеге. Про вперте мовчання Яна. Про ванну кімнату, згадки

про маму Хеге, як важливо було зберегти сердечко, намальоване лаком, і рисочки, якими позначали зріст дівчинки. Розповіла, як вона звикла

до будинку під лісом, як подумала, що буде з нею в старості.

Магдалена Вайда розкрила душу так, як уже давно нікому не

розкривала.

За одинадцять хвилин.

Чоловік навпроти ще раз поглянув на годинник.

— І я дещо знайшла,— поквапилася Маггі.— У вентиляційному отворі

у ванній.

— Справді?

Його погляд пожвавився, очі розширилися і спалахнули цікавістю.

— І що ж?

Маггі пововтузилася на стільці. Взяла чашку з кавою, нахилилася, обмірковуючи, що робити.

— Я не знаю, чи варто мені це розповідати,— поставила вона нарешті

чашку на стіл.— Але я зовсім розгублена. Можливо, краще було б

нічого не робити. Чи поговорити з Яном. Хеге. Чи з обома. Я справді

не знаю.

Сельве нахилився до неї, поклав на її руку свою долоню. Вона вузька, нігті наче лаковані. М’яка, чиста й тендітна долоня. Руки Маггі були

грубі й пересушені десятиліттями роботи з хлоркою і мийними

засобами. Вона хотіла забрати свою руку, але не наважилася.

— Zaufaj mi,— прошепотів Сельве.

Довірся мені.

Він же майже її співвітчизник. І друг сім’ї Мореллів. Але все-таки

слова застрягли десь у горлі.

— Це має якийсь стосунок до допінгу? — прошепотів він норвезькою.

Маггі не відповіла. Тільки подивилася на нього, потім у чашку.

— Так? — наполегливо перепитав він, міцніше стискаючи її руку.

Вона кивнула.

— Ти знайшла якийсь препарат?

— Так,— прошепотіла вона.— Крем. У вентиляційному каналі ванної

кімнати Хеге.

Вона зрозуміла, що це було божевілля. Зрада. І Хеге, і Яна, який, хоч

часто й говорив досить різко, ніколи не робив їй нічого поганого.

Навпаки, він дав їй дім. Почуття приналежності до своєрідної сім’ї, де

їх було троє: Хеге, Ян і Маггі. Це була триєдиність, якої не можна було

руйнувати, питаючи поради в чужої людини. Вона не була справжнім

членом сім’ї, вона це знала. Просто наймана працівниця з кімнатою

у підвалі. Та все-таки вона була важливою частиною цієї сім’ї, принаймні для Хеге.

Будинок у Веттаколлені був її домом, а його мешканці — її родиною.

Це було неправильно.

— Мені треба йти,— підвелася вона.— Вибач.

— Ні! — Сельве все не відпускав її руки.— Ти правильно зробила, звернувшись до мене. Ти знаєш, що я бажаю Хеге і Янові лише добра.

Їм зараз дуже нелегко. Дуже. Дозволь мені допомогти тобі, Магдалено.

Pozwól mi sobie pomóc!

Вона вирвала руку. Обмотала шарф навколо шиї, повісила на плече

сумку. Мовчки вийшла з кав’ярні, повернула праворуч і пішла до

станції метро «Уллевол».

Так швидко, як тільки могла на цій ожеледі.

Гроші

— По-перше,— сказала Сельма,— Гокон не міг тебе зраджувати.

Еліза витерла під носом рукавом светра.

— Ні, міг,— відповіла сердито.— І напевно зраджував.

— Послухай мене.

Сельма встала. Вона не могла довго сидіти так близько біля іншої

людини. Їй довелося вдати, ніби треба розім’яти спину. Ставши руки

в боки, вона кілька разів нахилилася вправо-вліво.

— Він просто не мав на це часу.

— Що?

Слон на фото справді розлючений. Відстовбурчені вуха, майже

людський погляд випромінює одночасно мудрість і ненависть.

Дивний вибір фотографії для житлової кімнати.

— Я знаю більшість із того, що можна знати про невір ність,— мовила

Сельма.— Вона може виникнути з багатьох причин. Негаразди в сім’ї.

Бажання самоствердитися. Марнославство. Пошук задоволень.

Пристрасть. І справжнє кохання. Це, звісно, найгірший сценарій. Але

всі ці випадки мають дещо спільне.

Вона відвернулася від слона й подивилася на Елізу.

— Зради потребують часу. Багато часу. І сил.

— Ну от! Його ж ніколи не було вдома! Хто знає, що він там робив, десь вештаючись двісті сорок днів на рік! А коли був удома, то забігав

на годину і знову йшов — на тренування, пресконференцію, зйомки на

телебаченні чи ще кудись… Торік він навіть встиг скласти іспити на

бакалавра!

Еліза тяжко зітхнула, ніби намагаючись видихнути з себе все повітря.

— У цьому й річ,— наголосила Сельма.— Найімовірніше, він не мав

часу на іншу жінку. Він вів щоденник тренувань. Гокон тренувався

більше за будь-кого в команді. Торік він зафіксував майже тисячу сто

годин тренувань. Це просто неймовірна кількість. І як ми знаємо, після

таких інтенсивних тренувань потрібне повноцінне відновлення. Сон.

Регулярне харчування. Інакше результату не буде. Крім того…

Сельма сіла на край дивана.

— Він зобов’язаний постійно звітуватися Антидопінговому комітету, де ночує, де тренується, де зараз перебуває. Він має бути доступний

для інспекторів у будь-який час дня і ночі. Завести позашлюбні

стосунки в таких умовах елітним спортсменам надзвичайно складно.

Ти й сама це розумієш.

Еліза нарешті глянула порожніми очима на Сельму.

— Він так змінився,— прошепотіла вдова.— За останні кілька тижнів.

Став дратівливий, вічно сердитий. Навіть із Вільямом. Раніше такого

ніколи не було, хоч який він був стомлений. Навпаки…

Вона гикнула й взяла з пуфа пляшку з водою. Довго пила, кілька

секунд щось обмірковувала, потім сказала:

— Раніше він завжди був радий нас бачити. Так тепло зустрічав. Він

завжди почувався винним, що ми були ніби на другому місці. Вільям

і я. Гокон найбільше любив планувати, що ми робитимемо після

закінчення його кар’єри. Але в останні два тижні став такий… різкий.

Несподівано. Накричав на Вільяма лише за те, що малий перекинув

склянку з молоком. Склянка! Йому ще півтора року немає, він тільки

навчився пити з чашки!

— Два тижні, кажеш? Тоді він змінився?

— Так. Приблизно.

— А чому ти подумала про зраду? Я маю на увазі… Це ж могло бути

щось зовсім інше. Може, плече дуже боліло. Результати тестів погані.

У команді конфлікти. Або…

— Він мені завжди все розповідав. Завжди.

В Елізи раптом почервоніла шия. Багрянець почав підійма тися до

обличчя.

— Ми разом відтоді, як мені було дев’ятнадцять, а йому двадцять,—

сказала вона так тихо, що Сельма мимоволі нахилилася до неї.— І він

ніколи, ні разу…

Щоки теж почервоніли.

— …не відмовив у сексі. Ні разу. Навпаки, стільки днів відсутності

було ніби…

Вона провела руками по волоссю й несподівано знову гикнула.

— А тут повертався спиною до мене, щойно ми лягали. Через травму

плеча він був ці тижні вдома. Але тренувався, звичайно. Якби він так

втомлювався, що зразу засинав, це було б зрозуміло. Таке бувало

багато разів. Засинав, ще не поклавши голови на подушку. Але я чула

з його дихання… Він просто лежав. Не спав, але спиною до мене.

І мовчки.

Сельма відкинулася на спинку дивана. Вона хотіла пити й за раз була б

дуже вдячна за «пепсі». Може, піти взяти самій?

— Можеш розповісти докладно, що саме змінилося? — спитала вона.

— Він змінив свій розпорядок?

— Та ні… Нічого такого дуже помітного. Але якось уве чері…

Еліза більше не плакала. Тепер вона здавалася якоюсь навіть

настороженою. Вона схилила голову й пильно дивилася кудись

у простір, вчепившись руками в розриви джинсів на колінах.

— Звичайно, це був перший вечір,— вимовила вона майже здивовано.

— Чого? Перший вечір чого?

— Коли він змінився. Він незвично пізно засидівся. З ноутбуком на

колінах. Якраз тут.

Поплескала долонею по дивану. Сельма поспішила спитати, поки Еліза

знову не заплакала:

— Знаєш, що він дивився?

— Так.

— Що?

— Банк. Інтернет-банкінг. Він перевіряв свій рахунок. Він нечасто це

робив.

Вдова поворушила пальцями, ніби друкувала щось на невидимій

клавіатурі.

— Розумію,— сказала Сельма, хоча нічого не розуміла.— А знаєш

чому?

— Ні. Нашими фінансами завжди займалася я. Тобто…

Тінь усмішки з’явилася на її обличчі й зразу зникла.

— Заробляв гроші Гокон, звичайно. А я ними розпоряджалася.

Кредити, страхування, оплата послуг. Усе таке. І я завжди перевіряла, чи є гроші на його рахунку. Він майже нічого не витрачав, але йому ж

теж потрібно було дещо для життя. Я це організовувала. Ми вирішили, що я маю залишатися вдома, поки триває його спортивна кар’єра.

Дбати про сім’ю… Ми планували завести кількох дітей поспіль і…

— Ти знаєш, він там побачив щось особливе?

— Ні. Він закрив ноутбук, щойно я зайшла спитати, чи скоро він

лягатиме.

— А ти потім перевіряла? Ти ж керуєш фінансами. Побачила щось

незвичне?

— Нічого, пов’язаного зі зрадами.

Сельма співчутливо усміхнулася, щоб приховати своє нетерпіння.

— Він не зраджував тебе,— сказала вона м’яко.— А що ти там

виявила? Було щось дивне?

— Нічого важливого.

Сельма намагалася усміхатися далі, але це вже ставало надто важко.

— А взагалі — що? Чим можна було пояснити, що він так пізно

надумав перевіряти свій рахунок?

— Ну…

Ельза вагалася. Взяла пляшку, але так і не відкрила.

— Тільки помилковий переказ.

— Он як? Помилковий?

— Йому переказали велику суму. Більше п’ятдесяти тисяч.

— Хто?

— Федерація лижного спорту.

— І платіж був… помилковий?

Еліза кивнула.

— Принаймні через кілька днів він гроші повернув. Менше ніж за

тиждень, якщо не помиляюся. Точно та сама сума й на той самий

рахунок, з якого гроші прийшли. Тому я подумала, що переказ був

помилковий.

— А раніше таке бувало?

Еліза встала.

— Ні. І я дуже втомилася. Ти справді думаєш, що Гокон не зраджував?

— Я впевнена. Я знаю його від самого народження. І він не мав на це

часу. І він тебе дуже кохав.

— Упевнена? Ти не можеш бути впевнена. Ніхто не може бути

впевнений…

Еліза говорила все тихіше. Її плечі під светром стирчали, як вішалка.

Шкіра на колінах пересохла й лущилася. Розриви на джинсах за пів

години збільшилися мало не вдвічі.

— Я переконана. Елізо…

Вона мала розповісти їй про аналіз на допінг.

Показавши вчора під час прощання з Гоконом результати його допінг-тесту, Боттольф Одда попросив Сельму попередити про це Ванью

і Крістіну. Вона цього не зробила. Сама не могла зрозуміти, чому

пішла з їхньої квартири зразу після президента Федерації, не сказавши

нікому ні слова. Щось її до цього спонукало. Якась картина, контури

якої вона ніби бачила, але повністю вловити ще не могла. Того

четверга, коли до неї звернувся Ян Морелл і запропонував ставку, від

якої неможливо відмовитися і яка була прийнята, вона вчинила

найбожевільніше з усього, що коли-небудь робила. Але йшлося про

життя Хеге. Треба було очистити її ім’я, і Сельма навіть не знала, з чого почати.

Але картина виявилася масштабнішою.

Значно більшою і дуже розмитою.

Вона несподівано відчула дикий страх, і потужний викид адреналіну

змусив її встати й вийти в передпокій.

Еліза заслуговує попередження.

І навіть двох. І про те, що Гокон, можливо, загинув не від нещасного

випадку, і про те, що в його крові знайшли заборонений препарат. Усе

одно дуже скоро про це дізнаються всі — можливо, вже за кілька

годин. І тоді почнеться справж ній жах.

Елізу треба попередити, але тоді доведеться залишитися.

— Дуже тобі дякую,— сказала Сельма, надягаючи пальто.— Ми ще

поговоримо, добре?

Обняла Елізу, погладила її по голові, ще раз пообіцяла, що вони скоро

побачаться. Найпізніше — у п’ятницю на похороні.

І вискочила у двері.

Довідка

Годинник показував тринадцяту п’ятнадцять.

Як завжди в передріздвяну пору, мороз спадав під обід. Світ знову

ставав мокрим і сірим. Хмари нависли так низько над містом, що

шпиль церкви святого Якуба геть зник. Сельма стала перед

дев’ятиповерховою будівлею на Стурґата, 38.

Весь перший поверх займав тренажерний зал, але вона йшла не туди.

Удома в неї лежала довідка про те, що вона проходить лікування від

лудоманії. Вона могла віддати її Яну, і, цілком імовірно, їй це зійшло б

з рук.

Але «цілком імовірно» — це дуже далеко від «напевно».

Ян сказав про один шанс. Він дає людям один шанс.

Сельма глибоко вдихнула, заплющила очі й повільно видихнула через

ніс. Знизала плечима й зважилася.

«Синій хрест» пропонував багато варіантів допомоги залежним.

Сельма не збиралася ними скористатися. Їй була потрібна довідка, нічого більше. Якесь свідчення того, що свою звичку грати вона

сприймає серйозно. Отримати довідку — і її домовленість із Мореллом

виконано. А проходити курс її ніхто не змусить.

Їй просто була потрібна та нещасна довідка.

Вона відчинила двері й зайшла.

Метро

Хеге Кін Морелл бігла швидше, ніж будь-коли до цього.

У звичайних кросівках вона без вагань вибігала на сніг і лід, горби

і ями, криві доріжки, перестрибувала повалені дерева й оббігала

паркани. З метро вона вийшла вже на Ґуллеросені, за одну зупинку до

своєї станції.

Наближався час вечері, і вона бігла щодуху.

Хеге не спала з четвертої ранку. Коли зрозуміла, що заснути вже не

вдасться, вирішила вставати. Не маючи уявлення, що робитиме

сьогодні, тихенько пробралася в кухню і вийняла бекон та яйця

з холодильника.

Зазвичай вона споживала понад п’ять тисяч калорій на день, особливо

під час найжорсткіших тренувань. Але свинячий жир не належав до

схвалених продуктів харчування. Утім, сьогодні вона посмажила цілий

пакетик.

Три яйця. Велика склянка молока. На десерт взяла собі кокосовий

батончик з Магдиної коробки в нижній шафці. Коли вона закінчила, була п’ята. І ще тихо. Вона тепло вдяг лася, натягла шапку на лоба

й вийшла. У звичайному одязі, шапці й шарфі її рідко хто впізнавав.

Коли до інших дівчат із національної збірної вишиковувалися черги

мисливців на автографи, Хеге була просто лижницею. Найкраща

у світі, коли в формі збірної.

І майже ніхто — без неї.

Так було завжди. Вона була сама-самісінька, коли вийшла з будинку

у Веттаколлені.

Жодної тварини під деревами. Жодного журналіста на дорозі. Навіть

жодного бездомного пса. У жодному будинку до самого Сместада не

світилися вікна.

Метро починало працювати о пів на шосту, і вона застрибнула

в найперший поїзд.

Хеге ледве могла пригадати, коли востаннє була в метро.

Мама часто возила її до міста, зазвичай по суботах — звідтоді, як Хеге

почала ходити. Мати й дочка клали в наплічник бутерброди й термос, тримаючись за руки, йшли до мет ро й просто навмання кудись їхали.

Годинами вони їздили містом, Хеге весь час притулялася обличчям до

вікна, а потім малювала сердечка на запітнілому від її дихання склі.

Іноді хтось це помічав і усміхався їй.

Її мама знала історії про все і з усіх усюд. Казки, байки, перекази

з часів війни, коли дідусь Хеге був розвідником і сам король Гокон

нагородив його медаллю, коли все те жахіття закінчилося. Хеге і мама

їздили на схід, на південь, на захід і нарешті на північ, до

Веттаколлена, щоб удома їсти рисовий пудинг і позначати на карті, де

вони сьогодні побували.

Мама називала ці подорожі одіссеями.

Без неї поїздки не були б такими чарівними.

Хеге проїхала Берґкрісталлен і Вестлі, Теєн і Ламбертсетер, Брюнсенґ, Гасле й Фурусет{20}. Дев’ять годин вона просто споглядала ритми

міста. Перші пів години майже сама у вагоні, потім у тисняві годин пік, ранковий мороз і мокрий сніг під обід змінилися дощем. Дивилася на

сірі брили каміння у Ґруруддалені й самотні будинки на схилах

пагорбів. Люди виходили й заходили, штовхалися, тягли дітей

у садочки. Підлітки бігли до шкіл і від шкіл, а жебраки тим часом

сиділи на місці. Раптовий імпульс змусив її вийти в Аскері з поїзда, що

їхав до Драммена, і повернутися назад. Вона їхала додому майже

в сутінках, спостерігаючи, як гасне короткий сірий зимовий день.

Ніхто з нею не розмовляв.

Більшу частину дня вона просто дивилася за вікно. Aften posten надрукувала інтерв’ю зі шведським експертом, який висловив думку, що навряд чи Хеге вжила клостебол ненавмисно, не знаючи про це.

Він заявив, що в норвезькій збірній є великі проблеми, і вимагав

найсерйознішої реакції. Для ілюстрації на першій шпальті

використали фотографію Хеге з пресконференції. Вона сиділа

похмура, але з високо піднятою головою.

Без сліз, що для неї було найважливіше.

Її фізія прикрашала першу сторінку газети чи не кожного пасажира, то

тут, то там згадували її ім’я. Але вона сиділа спокійно. Хтось кинув на

неї уважний погляд через край газети — вона просто підтягла вище

шарф, натягла шапку на лоба й відвернулася до вікна.

Нарешті поїздка закінчилася. Вона не їла з того самого свого раннього

сніданку й була дуже втомлена. Її телефон вібрував лише раз. Це була

Маггі. Але Хеге не хотіла говорити, тому просто написала

заспокійливе повідомлення.

«Як же я хочу все це покинути!..» — подумала вона, коли поїзд

піднімався на пагорб.

Усе закінчилося б, якби вона покинула лижі. Про цю справу за кілька

місяців забули б. До Олімпіади точно. А Хеге завжди хотіла вчитися.

У медичному, скажімо. Або на фармацевта. Хімія була її улюбленим

предметом у школі.

Мама її послухала б і дозволила покинути.

Але з татом таке ніколи не пройде.

Телефон знову завібрував.

Незнайомий номер. Мабуть, журналіст. Хоча за останні дні їхніх

дзвінків поменшало. Вони вже зрозуміли, що Хеге не відповідатиме.

Зараз теж не буде.

Через кілька секунд після дзвінка екран знову засвітився — прийшло

повідомлення.

«Це я телефонував, Сельве Банґ. Я розумію, що в такі часи не дуже

хочеться відповідати невідомо кому. Я маю терміново поговорити

з тобою про дещо важливе. Можеш мене набрати?»

Сельве Банґ ніколи не подобався Хеге. Вона навіть не ро зуміла чому.

Вона читала його книжки — непогані. Особ ливо перша, «Забута

лижня». І все-таки було в ньому щось неприємне, особливо те, як він

говорив з Маггі. Він завжди був підкреслено доброзичливий до майже

непомітної хатньої працівниці. Однак Хеге здавалося, що він просто

любить хизуватися, що знає польську мову. У цьому чоловікові було

щось раболіпне і водночас така гіперболізована самовпевненість, що їй

завжди було боязко в його компанії.

Тато ж, навпаки, симпатизував Банґу. Називав його колоритним.

Людиною епохи Відродження. Знає мови й мистецтво, начитаний, хороший письменник. Ніби тато міг якось оцінити його

обдарування — він же ніколи не читав нічого, крім ділових

документів.

Хеге не могла зрозуміти, чого йому від неї треба.

Одначе все-таки передзвонила йому. Він був другом її тата й на

маминому похороні виголосив таку гарну промову. Хеге мало

пам’ятала з того дня, але це в пам’яті закарбува лося. Сельве назвав

маму толкінівською феєю, справжнім но сієм світла й добра.

За наступні шість місяців Хеге прочитала всю трилогію «Володар

перснів», хоча їй було всього тринадцять і мама сказала б, що їй ще

ранувато.

Вона зателефонувала йому й почула, що Сельве хотів сказати. Щось

коротко відповівши, розірвала розмову й вискочила з поїзда. Вона ще

ніколи не бігла так швидко. Коли прибігла додому, у неї паморочилося

в голові.

Автомобіль

Сельма стояла на Ормсуннваєн і дивилася на вже не свій будинок.

Наближалась одинадцята година вечора.

Як завжди, на вечір стало холодніше, години з восьмої посипався сніг.

Важкі вологі пластівці падали на мокру землю і змерзалися у суцільну

крижану кірку. Вона бігла з Ґрюнерлекки й уже була геть мокра.

Швидко зняла з себе помаранчевий жилет з рефлекторними смужками, туго змотала й засунула до наплічника. Вийняла ключі від машини.

У будинку, який особисто Сельма вважала найпотворнішим у всій

Норвегії, усі вікна темні. Світилися тільки ліхтарі навколо накритого

на зиму басейну. У кованих світильниках біля гаража лампочки так і не

поміняли — вони всі згоріли ще восени після короткого замикання.

Сельма стояла й дивилася на будинок.

Вона не мала нічого проти, щоб дім залишився Єссо. Чоловік любив

у ньому кожне вікно й кожну колону. Саме він захотів глянцеву

черепицю, коли перекривали дах 2010 року — щонайменше через два

десятки років після того, як глянцеві дахи вийшли з моди. Це Єссо

облаштував більшу частину саду. І саме він наполіг на будівництві

басейну. Хоча з огляду на те, що він не підігрівався з екологічних

міркувань, користі від нього було стільки ж, як і від фіорду через

дорогу.

Сельма долучалася, коли йшлося про інтер’єри, але все-таки цей

будинок був більше його. Це правда.

І тепер тут жила ще й його мати.

Як депутат парламенту Єссо заробляв ледве мільйон на рік. Він не міг

заплатити Сельмі половину вартості будинку. Оцінили дім у 26

мільйонів, іпотеку погасили два роки тому. Під час розриву Сельма

попросила свої законні тринадцять мільйонів.

Єссо не мав стільки грошей.

Але він був єдиним сином 84-літньої вдови, що жила у великому

будинку в Нуррберґу. Дім востаннє ремонтували в шістдесятих, а частину землі продав ще батько Єссо після банкрутства. Але

Нуррберґ — це таки Нуррберґ. За обіцянку, що їй до кінця днів

дозволять жити в кімнаті на цокольному поверсі будинку на

Ормсуннваєн, мати Єссо погодилася продати родинний дім і викупити

в Сельми її частку нерухомості.

Свекруха мала алергію на котів, тому Даріуса теж внесли в угоду.

Сельма мусила забрати кота з собою і отримала десять мільйонів крон

та іпотечну облігацію як заставу на залишок суми.

Але на ці три мільйони вона не могла претендувати щонайменше

десять років.

Та все це неважливо, подумала вона, стоячи перед колись своїм

будинком. Здавалося, ціле життя минуло відтоді, як вона звідси

виїхала.

Єдиний звук, що вона зараз чула,— гудіння машин на Моссеваєн

із протилежного берега протоки й плюскіт хвиль об човнову пристань

у фіорді. Пахло морем, багаттям і чимось нафтовим.

Вісімнадцять років вона називала це місце домом. Вона знала тут усі

звуки й запахи, усі кущі й дерева, навіть кожен камінь у мурі, який

вони з Єссо побудували, коли Юганнесові стукнуло чотири.

І… чудово, що вона втратила все це зразу.

Її раптом вразило: це ж звільнення! Це життя не було її життям. А де

насправді її життя — вона поки що не знала. Але погляд на сміховинно

дорогий котедж на острові у фіорді, з усіма цими пілястрами

й карнизами, мансардними вікнами, еркерами й надто крутим дахом

дав їй змогу усвідомити, що і шлюб цей був їй не потрібен, що вона

рада нарешті його здихатися.

Усі спали.

Сельма не збиралася заходити до будинку. Біля самої дороги стояв

старий гараж, який варто було знести ще років десять тому. Його

залишили тільки тому, що новий їм не дозволили б збудувати так

близько до берега. Ветху червону халупу зовні трохи підлампічили.

Але старі ворота були дуже тугі, Сельма навіть побоювалася, що не

зможе їх відчинити.

У гаражі на дві машини в дальній частині стояв «Вольво XC90 T8»

2017 року. Згідно з угодою, підписувати яку Сельмі не порадив би

жоден юрист, це авто залишалося йому. Купила його Сельма зовсім

недавно — у січні, за мільйон триста тисяч крон. Але її ця машина не

цікавила, адже їй дозволили забрати те, що постало перед очима, щойно вона відчинила ворота.

«Вольво Амазон 123 GT» 1966 року випуску.

Рік її народження.

Навіть у тьмяному світлі вуличного ліхтаря червона фарба сяяла так

яскраво, що Сельма аж здригнулася. Дах вкритий шаром пилу — вона

відчула його на дотик, мов якийсь м’який матеріал — шкіру чи що…

— Збираєшся вигуляти свого звіра?

Сельма стукнулася головою об старий велосипед, що висів на стіні.

Потворний собака вишкірився й натягнув повідець. Вітається.

— У тебе ж зимові покришки?

— Звичайно,— усміхнулася Сельма, сподіваючись, що в темряві сусід

не помітить її брехні.— Віджену в майстерню. Щорічний техогляд, ти ж знаєш…

— Так пізно? Скоро північ. І взагалі, чи не краще почекати до весни?

Чоловік, посміхаючись, підійшов ближче. Він жив у будинку на

північний схід від їхнього. Неприємний тип, із тих, хто всяку гидоту

каже з посмішечкою, ніби якийсь комплімент. Образу подає як жарт.

Заперечення як доброзичливе побажання.

Сельма знову відчула полегшення, що більше тут не живе.

— Звичайно, не зараз.— Сельма вийшла з гаража.— Завтра вранці.

Просто треба було перевірити дещо.

Вона майже легко зачинила ворота.

— Добраніч,— сказала сусідові й пішла вгору до будинку.

— Ти кудись від’їжджала? — майже закричав той їй у спину.— Я тебе

так давно бачив. До речі, читав у газетах, що ти продала фірму…

Сельма нічого не відповіла й пішла швидше.

Тобто не те щоб швидше… Вона ступала короткими кроками, але

частіше переставляла ноги, щоб збоку здавалося, ніби вона дуже

поспішає. Це спрацювало. Вона пройшла всього метрів шість-сім, перш ніж чоловік із собакою зайшов за ріг.

Сельма зупинилася. Почекала хвилину чи дві. Уже збиралася

спускатися, коли помітила доріжку слідів на кризі, намерзлій поверх

покладеного торік асфальту.

Нічого дивного — сліди під будинком. Це могли бути сліди Єссо. Або

Юганнеса. Оскільки сліди назад не поверта лися, то вони мали

належати тому, хто ще в будинку. Подумавши про це, вона майже

заспокоїлася.

Але не зовсім.

Чомусь ці сліди здалися їй знайомими.

Візерунок був дуже характерний, а в передній частині чітко видно було

відбиток сталевого кріплення.

Лижного кріплення.

Але тут ніхто не носив лижного взуття.

Сельма впізнала модель. Остаточно ж переконалася, коли порівняла

сліди з фотографіями з саду Мореллів. Вони були однакові.

Сельма поклала брелок поруч із найчіткішим слідом.

«Клац»,— сказав телефон, і Сельма більше не сумніва лася.

Вона поклала телефон у кишеню і піднялася ще трохи. Повільно пішла

в напрямку басейну попід живоплотом. Він виріс такий високий

і щільний, що будинок стало видно тільки там, де проїзд виходив

у великий брукований двір. Прямо перед нею — новий гараж, зліва —

вхід до будинку. Навіть із такої відстані вона помітила, що Єссо змінив

табличку. Пластикова, яку зробила своїми руками Аніна у вісім років, зникла. Тепер на її місці була масивна латунна пластина.

На ній було написано лише прізвище Морк. Це означало, що там

живуть Єссо і його мати.

Минуле стало історією і вже вкрилося пилом.

Сельма зловила себе на тому, що дихає роззявленим ротом

і прискорено. Її схвилювали сліди: вони перетинали подвір’я, але йшли

не до дверей, а огинали будинок з північного заходу. Сельма ще раз

уважно оглянула дім. Скрізь темно. Тихо. Вона пішла по сліду.

За будинком щось роздивитися було складно. Спершу во на подумала

скористатися ліхтариком телефона, але відкинула цей намір. Вона була

всього за якийсь метр від вікна Юганнесової спальні. Воно, як завжди, у будь-яку погоду, прочинене. Сельма постояла трохи, завмерши, у надії почути його дихання.

Не думай про дітей. Не думай.

Її очі потроху звикали до темряви. Тепер вона побачила, що сліди

йшли далі, на галявину, де кілька років тому Єссо зробив ставок для

коропів. Чотири рибини мали померти болісною смертю, перш ніж

Єссо визнав, що й приблизно не розуміється на розведенні коропів.

Ставок став своєрідним пташиним басейном і більшу частину літа був

вкритий ряскою.

Біля ставка, на шарі гальки, за збирання якої дітям добре заплатили, слід лижних черевиків зупинився.

Схоже на те, що він певний час постояв, потім рушив уздовж ями, але

весь час обличчям до будинку. Сельма намагалася підійти ближче до

скупчення слідів, але замерзлі грудки так хруснули під ногою, що вона

завмерла. Якби Юганнес це почув і увімкнув світло, найперше, що

побачив би,— її. Від думки про це в неї шалено закалатало серце.

І раптом вона розлютилася.

Сельма Фалк рідко відчувала лють.

І ще рідше показувала її.

Але це був її будинок. Принаймні донедавна. Це був її власний майже

дорослий син за тими барвистими шторами на другому поверсі.

І начхати, помітить він її чи ні. Правда на її боці. Вона просто хотіла

забрати свою машину, а до будинку пішла оглянути підозрілі сліди.

— Чорт,— сказала вона тихо, увімкнула ліхтарик на телефоні й пішла

вздовж доріжки слідів.

Усе правильно. Невідомий певний час стояв біля пташиного басейну, зараз повного опалого листя. Потім він пішов до іншого рогу будинку.

Сельма пішла слідом, зауваживши, що він не дійшов до фасадного

боку дому. Це було б ризиковано: вікно у вітальні величезне, а світло

від басейну давало змогу легко помітити непроханого гостя.

Біля рогу чоловік теж постояв. Здається, недовго. Потім сліди повели

до кам’яної огорожі. Він її переліз і зіскочив до сусідського саду.

Сельма відчула спокусу зробити те саме, але не наважилася. Вона мала

пояснення для своїх блукань майже власним подвір’ям. Пояснити

нічний візит до обійстя сусідів було б важче. Тому вона просто пішла

назад тим самим маршрутом, що й прийшла.

Ніхто не прокинувся. Ніде не засвітилося. Якомога тихіше Сельма

відчинила ворота старого гаража, сіла у свій «вольво» й повернула

ключ у замку запалювання, проказуючи про себе молитву. Раз, ще раз.

Двигун завівся.

Скотилася з пагорба вузькою дорогою і поїхала до міста. До Енше, де

власник покерного закладу запропонував їй гараж на кілька місяців

в обмін на допомогу з його податковою декларацією. У Ґрюнерлекку

вона не наважилася б залишати раритетну машину на дорозі, тому

пристала на пропозицію. У кожному разі, дістатися до Енше легше, ніж на острів Ормею.

Сліди у дворі залишили в неї неприємне відчуття.

Їхала повільно. Якщо її зупинять з літньою гумою на крижаній дорозі, з водійським посвідченням можна попрощатися. Буде легше, коли

виїде на Моссеваєн, де безперервний рух не дає асфальту вкритися

льодом. А там до Енше — всього кілька хвилин.

Це міг бути просто якийсь збіг обставин. Більшість подій у житті

стається випадково, Сельма це знала. Вона рідко намагалася знайти

зв’язки, якщо на те не було потреби. Ні у Веттаколлені, ні в будинку

Єссо нічого поганого не сталося. Та й цілком може знайтися

раціональне пояснення тому, що хтось ходив в однакових лижних

черевиках у різних дворах на півночі й на півдні Осло. З різницею

у кілька днів.

От тільки обидва місця в цей час були далеко від лижних трас і взагалі

снігу.

А ті дорогі черевики — не те, що хтось хотів би носити, не маючи при

собі лиж. У принципі, їх можна використовувати на роликових лижах, але якщо ти так серйозно тренуєшся, то матимеш для цього спеціальне

взуття.

Принаймні Сельма так про це думала.

Прямуючи до Моссеваєн, вона спробувала не думати про черевики

й натомість уявити, хто їхній власник.

Якщо припустити, що це одна людина.

Схоже, що це чоловік,— на це вказував розмір взуття.

Якби це був злодій, який готувався до пограбування, він перевірив би

двері та вікна. Пошукав сигналізацію. Коли мешканці лягають спати

й чи чуйно сплять, можна встановити постійним спостереженням, а не

за один візит.

Усе це було дуже незрозуміло.

Певна річ, лижники цієї пори не надумали піти погуляти садами Осло.

Також непевним був зв’язок між слідами у Веттаколлені та на

Ормсуннваєн. Наскільки їй відомо, лише Ян Морелл, Хеге, хатня

працівниця і вона сама, Сельма Фалк, знали про завдання, яке вона

отримала. Ще Ейнар Фальсен, звичайно, але він ніколи ні з ким не

говорив, крім неї. Буквально.

Сельма була єдиною сполучною ланкою між цими двома будинками.

Один належав її клієнтам, другий ще недавно був її власним.

Майже ніхто не знав, що менше тижня тому вона переїхала.

Майже ніхто.

Машина повільно проїхала міст з острова на материк. Рух був не дуже

активним, і коли вона за кілька хвилин дісталася Моссеваєн, світлофор

блимав жовтим оком і дозволяв їй їхати до центру без зупинки.

Треба поговорити з Мореллом. Дізнатися, чи розповідав він комусь про

їхню угоду. Але була вже майже північ, тож вона вирішила не

телефонувати йому зараз.

Поговорить із ним завтра, якомога раніше, вирішила вона, проскочивши схили Екеберга. А перед поворотом до Старого міста її

так вразила одна думка, що вона забула перевірити, чи нікого не

підрізає. Уникнути зіткнення з фургоном-німцем вдалося всього на

кілька сантиметрів. У дзеркалі заднього огляду вона побачила, як водій

показує їй середній палець.

Сельмі сяйнуло, що сліди в обох садах залишили нав мисно.

Ніхто не намагався нічого приховати.

Кожен з останніх десяти-дванадцяти днів характеризувався однаковою

погодою: дощ і мокрий сніг удень, мороз уночі, сльота й ожеледь. ЗМІ

щодня писали, що ортопедичне відділення міської лікарні

катастрофічно переповнене, і журналісти тільки й волали про те, що

міська рада не вживає заходів і не посипає вулиць.

Чоловік у лижних черевиках залишив чіткі сліди. Він вирішив взути

прикметне взуття, бо звичайне не засвідчило б так чітко, що в обох

місцях був той самий візитер. І у Веттаколлені, і на Ормсуннваєн він

прийшов звечора, щоб снігова сльота була ще досить рідка

й залишилися сліди, але й з розрахунком, щоб майже зразу відбитки

скував мороз. І залишав він сліди на видноті, посередині дороги

й навколо будинку.

Він не мав наміру проникнути в будинок чи щось украсти. Сельма

намагалася зосередитися на дорозі.

Чоловік у лижних черевиках хотів налякати.

І налякати не абикого, а саме її, Сельму.

І йому це справді вдалося.

Вогонь

— Як? Як таке взагалі могло статися, Хеге? Чорт.

Ян Морелл сидів на дивані з темним шкіряним оббиттям і стискав

у кожній руці по тенісному м’ячу. Говорив він тихіше, ніж можна було

очікувати.

— Це, мабуть, найдурніше, що ти робила в житті. Чому… Чому ти

не…

Під сивою бородою було видно, як рухаються м’язи щелеп. Білі

рукавички різко контрастували з брудною жовтизною м’ячів. Під

пахвами блідо-рожевої теніски з білою смугою залишилися плями солі

від поту.

— Чому ти не прийшла до мене? — спитав Ян.— Хіба я не казав тобі

завжди, завжди приходити до мене у складних ситуаціях?

Хеге не відповіла. Вона не мала що сказати. Просто мовчки сиділа на

дивані. Вона плакала відтоді, як з вечірньої темряви заскочила додому

й виявила, що тюбик від «Трофодерміну» вже не лежить там, де вона

його поклала — за розхитаними ґратками вентиляційного отвору.

— Я так стомилася, тату.

— Я теж. Але це не має значення. Ми маємо все виправити, маємо…

Він підвівся. Кинув один м’яч у куток. Маггі й Хеге здригнулися

і простежили очима, як м’яч відскочив від стіни й закотився під диван.

Ян запхав другого м’яча в кишеню тренувальних штанів і повільно

пішов до каміна. Вогонь розгорівся надто сильно й люто тріщав.

Протипожежний екран не міг зупинити палючих червоних язиків, що

освітлювали всю кімнату. Ян узяв пляшку мінеральної води, залишену

на камінній полиці, енергійно струснув, відкрутив кришку, затулив

пальцем горлечко й спрямував струмінь у камін.

— Отак,— ледь чутно пробурмотів він. Простягнув руку в бік дивана

й владно наказав: — Тюбик. Негайно.

Маггі весь цей час стояла між диванами й кухнею, ніби по боюючись, що доведеться тікати. Вона підійшла до Яна. Явно стривожена, зауважила Хеге, кожен крок дається важко й з ваганнями. Вийняла

з кишені порожній тюбик від крему. Ян уже його бачив, але ще не

торкався. Зараз же вихопив його з рук Маггі, засунув у жар і тримав, аж поки запекло в пальці.

— Усе,— махнув він, щоб Маггі відійшла.— За кілька хвилин він

зникне. Зовсім. І ми ніколи його не бачили. Зрозу міла?

Магда поспішно кивнула, стоячи вже майже біля кухонних дверей.

— А ти? — глянув на дочку.

Вона ніяк не зреагувала. Більше не плакала, але очі дивилися кудись

у порожнечу. Вона згадувала маму. Намагалася вловити її запах, як

тоді, коли вночі йшла попити води, заходила до маминої спальні, лягала поряд і знову поринала в сон.

Не вийшло.

— Що сказав Сельве? — спитав Морелл.

— Я тобі вже розповіла. Не менше п’яти разів.

— І зараз я хочу почути ще раз.

Хеге потягнулась до бетонного полірованого столу й взяла склянку

з водою. Зітхнула. Якусь мить сиділа мовчки, крутячи склянку в руках.

— Він спитав, що я ховаю у вентиляційному каналі у ванній.

— А ти що відповіла?

— Нічого.

— Ти сказала «нічого» чи нічого не сказала?

— Нічого не сказала. Взагалі не відповіла.

— Чому ти не сказала, що…

— Тату!

Не вигук — майже крик. Хеге різко поставила склянку на стіл

і затулила обличчя долонями.

— Ми не можемо вже закінчити з цим? Скільки ще ми тут

сидітимемо…

— Поки я вирішу, що вже досить.

Вона не впізнавала свого тата.

Ян Морелл умів бути невблаганним. Різким і нетерплячим. Але мав

також і якийсь запобіжник, щось, що утриму вало його від кроку за

межу. Хеге ніколи не відчувала загрози з батькового боку, хоча після

маминої смерті він став значно авторитарнішим. Вона думала, що

неможливо побудувати мільярдний бізнес, не тримаючи під контролем

усіх своїх емоцій і поривань. Але зараз його обличчя стало густо-червоне. Він щосили кинув м’ячем об підлогу.

— А ти!

Указівний палець господаря вперся прямісінько в Маггі.

— Я дозволяв тобі жити у своєму домі більше дванадцяти років! —

закричав Ян.— Ти мала краще життя, ніж могла навіть мріяти! Під

моїм дахом. Із щедрою легальною зарплатнею. І ти мені віддячила тим, що побігла до Сельве Банґа!

Він ніби виплюнув це ім’я у простір від протилежної стіни, заставленої шафами.

— З усіх павичів на всьому світі тобі знадобився саме Сельве Банґ, щоб попросити поради!

На останніх словах він перекривив акцент Маггі.

— Ти маєш іти до мене, якщо тобі треба щось спитати!

Майже весь вечір Маггі мовчала. Вона коротко й чітко відповіла на

Янові запитання, і на цьому все. Вона досі була шокована тим першим

вибухом, коли Морелл десь пів на дев’яту приїхав додому й почув, що

сталося. Вона навіть не намагалася втішати Хеге, яка раз у раз

заходжувалася ридати.

— Що він зробив, коли ти не відповіла?

Він подивився на Хеге, відчинив шухляду стола й вийняв запечатану

пачку Marlboro.

— Спитав ще раз,— відповіла дочка.— Я знову не відповіла. Він

сказав, що має інформацію з надійного джерела, що я вживала

заборонений препарат, який містить клостебол. І що я ховаю його

у вентиляційному отворі. У ванній. У своїй ванній.

— А далі?

Він роздратовано зірвав з пачки целофан.

— Я…

Вона глибоко вдихнула й відкинулася на спинку дивана, опустивши

плечі. На зап’ястку її лівої руки виразно пульсувала темно-синя вена.

— Я сказала, що не хочу з ним спілкуватися, щоб він говорив з тобою.

Дурна, звісно. Ти ж нічого про це не знав. Але я не змогла придумати

нічого іншого. Тоді він сказав, що зобов’язаний дати хід цій справі. Що

це його моральний обов’язок. Що він вірний системі. Федерації.

Завжди. І ще цілу промову…

Раптом вона випрямилася і глянула батькові в очі.

— Він ніби видав усі вивчені за багато років слова. Правда. Чесність.

Чистий спорт. І так далі.

— Ти нічого не підтвердила?

Він витяг сигарету з пачки й пішов до каміна.

— Ні. Я відімкнулася. Вискочила з поїзда на одну станцію раніше.

Побігла додому. Перевірила вентиляцію. Тюбик зник. А потім…

Дівчина глянула на Магду.

— Потім прийшла Маггі й спитала, що сталося. Я сказала, і вона

зізналася, що взяла тюбик. І говорила з Сельве. З найкращими

намірами, тату. З найкращими.

Ян Морелл підпалив сигарету. Глибоко затягнувся, кашлянув. Він

тримав сигарету самими кінчиками вказівного й середнього пальців, ніби вперше курив. Пильно дивився на жар.

У кімнаті запала тривала мовчанка.

Хеге ніколи не бачила, щоб батько курив. Вона знала, що в юності він

був запеклим курцем, хоч і багато їздив на лижах. Але він покинув, коли мама його попросила. Хеге також знала, що в шухляді завжди

є нерозкрита пачка сигарет, поміж серветками й свічками. Коли

в дитинстві вона спитала, навіщо вони, батько відповів, що сигарети

нагадують йому, яким дурним він колись був. Але навряд чи це була

правда. Принаймні ця пачка сигарет не була аж така стара.

— Цього ніколи не було,— сказав він нарешті.— Не було ніякого

крему у твоїй схованці у ванній, Хеге. Ти ніколи не видушувала його

в унітаз. Ніколи не ховала тюбик за ґратки, і Маггі нічого не

знаходила. І я його не палив. Його не існувало. Сельве може казати

будь-що, але він пошиється в дурні, якщо заявить це без доказів.

Різко повернувся до дочки, що зіщулилася на дивані, і працівниці.

— Ми все заперечуємо. Зрозуміло?

— Ні.

— Що?

— Тату…— Хеге встала.— Я не зможу примусити себе збрехати. Мені

це ніколи не вдавалося. Нам треба знайти, хто поклав цей тюбик у мою

сумку. Знайдемо, хто це,— знатимемо, хто мене підставляє. Він чи

вона має…

— Я сам подбаю про цю справу. Для тебе — нічого цього не було.

— Ні. Я не буду брехати. Дівчата з команди повірять мені. Вони

знають, що я не винна. Вони шлють мені повідомлення. Гедда сьогодні

телефонувала. Вони мене підтримують, тату, вони…

— Дівчата з команди? Дівчата з команди?!

Знову ця темнота в очах.

— Ти справді думаєш, що дівчата з команди щось вирішують? Що

Гедда Бруун має що сказати про цю справу? Що від її слів залежатиме

рішення Антидопінгового комітету? Може, Гедда засідає у Суддівській

колегії? Чи в арбітражному суді, якщо справа затягнеться?

Ян мало не рвав на собі волосся.

— Спортсмени мають просто виступати, Хеге, ти це знаєш. Система

працює лише тоді, коли ви виходите на старт, робите, чого від вас

чекають, і виграєте медалі. Вам вбивають у голови «командний дух»,

«солідарність» і «культуру переможців», щоб найкращі з вас не

перетягували ковдру на себе. Але це діє лише в один бік, Хеге. Це

стосується лише вас. Бо де зараз ті хлопці? Де Боттольф і його банда, коли з тобою таке сталося? Де їхня солідарність? Якщо стане відомо, що в тебе був тюбик…

— Я не брехатиму,— відрізала Хеге.

Вона пішла в бік кухні, схопила за руку Маггі й потягла за собою.

Відчинила двері кухні.

— Тоді Маггі залишилося тут працювати недовго,— почула вона

в себе за спиною.

Хеге зупинилася.

— Маггі звільнено,— сказав Ян.— Просто зараз. Сьогодні.

— Ні, тату… Ти не можеш цього зробити…

— Можу. Ти й Маггі мусите присягнутися, що забудете про цей тюбик.

Чортового крему ніколи не існувало. Якщо ви проти — Маггі може

збирати речі.

Хеге так і стояла спиною до батька, тримаючи Маггі за тонку теплу

руку.

— Тату…

— Так чи ні?

Маггі випустила руку Хеге. Обережно погладила її по щоці.

Усміхнулася, ніби все добре й нічого не сталося.

— Я піду,— прошепотіла.— Усе буде добре. Я впораюся…

— Гаразд,— вигукнула Хеге.— Маггі залишається. Я тобі обіцяю.

Вона різко повернулася і ступила три кроки до батька.

— Але це все, що ти від мене отримаєш.

Сценарій

501 ІНТ. КАБІНКА В ТУАЛЕТІ. ДЕНЬ

ЧОЛОВІК сидить на кришці унітазу. Двері кабінки трішки прочинені.

ЧОЛОВІК у джинсах і светрі. Чуються ГОЛОСИ.

502 ІНТ. ТУАЛЕТ ОФІСНОЇ БУДІВЛІ

ВАНЬЯ і її КОЛЕГА курять біля відчиненого вікна. Обережно

випускають дим назовні, де вітер ганяє подвір’ям жовто-червоне опале

листя.

ВАНЬЯ: Може, я не зовсім боюся. Але мені неприємно. Навіть

дуже неприємно. Достатньо, щоб сказати, що з мене годі.

КОЛЕГА: Але чи це доцільно? Я маю на увазі… для нього? Довго

він до тебе ходив?

ВАНЬЯ: Пів року чи десь так. Я думала, що досі все йшло добре.

КОЛЕГА: І що ж сталося?

ВАНЬЯ: Він ідентифікував одного з них. На фото в газеті під час

відкриття виставки в Музеї лижного спорту. «Тисячоліття

норвезьких лиж» чи щось таке.

КОЛЕГА: Але він не може бути певен. Він же був ще малою

дитиною, коли все сталося?

ВАНЬЯ: Так. Сім років. Звичайно, він не може бути певен, але він

переконаний. Каже, там щось пов’язане з парою лиж. Вони дуже

особливі, його найперші лижі зі скловолокна. Точніше, його брата.

ВАНЬЯ струсила попіл за вікно. КОЛЕГА випустила дим, надпила

з кавової чашки й поставила її на підвіконня.

ВАНЬЯ: Цілком можливо, що якась особлива подія запускає

пам’ять. Так запустився зв’язок між чорною парою лиж Madshus і тим, що він чув.

КОЛЕГА: Чи мав місце сам інцидент? Чи ми маємо справу

з дисоціативним розладом?

ВАНЬЯ: Ні. Точно ні, наскільки я бачу. Він пам’ятає все, що тоді

відбулося. Дуже докладно. Ми обговорювали це багато разів.

Я намагалася змусити його усвідомити, що він не може далі

відчувати провину. Що взагалі не можна говорити про вину, бо він

був дитиною. І хай що сталося з батьками згодом, це не його

провина.

КОЛЕГА: Отже, інцидент із Лижним музеєм став поштовхом до…

ідентифікації?

ВАНЬЯ: Так. Усе просто. Він був занадто малим, щоб знати, хто

вони. Крім того, невдовзі він переїхав в інший кінець країни.

З батьком.

КОЛЕГА: У ті часи? У сімдесяті? Хіба тоді було заведено

залишати дитину з батьком?

ВАНЬЯ: Ні. А той інцидент, розлучення батьків, суворе виховання

дуже на нього вплинули. Але зазнати впливу — не те саме, що

бути хворим. Я кілька разів думала про біполярний розлад. До тієї

фотографії у Лижному музеї він здавався мені депресивним.

А потім став… якийсь накручений. Майже маніакальний. Але це

не циклічні коливання. Одна зміна — і все. Він явно завеликої

уваги приділяє симетрії. Фізичній, я маю на увазі. Стільці, чашки, подушки — він все намагається розмістити симетрично. Але

радше зацикленість, ніж обсесивно-компульсивний розлад.

Я впевнена. Я дійшла висновку, що він отримав усю можливу

користь від психотерапії.

ВАНЬЯ востаннє затягнулася, загасила сигарету об цегляну стіну за

вікном і випустила дим.

ВАНЬЯ: Фотографія з музею запустила ланцюжок асоціацій.

Вигляд лиж відкрив йому можливість упізнати того чоловіка. Це

ніби ти зустріла на вулиці Сольвейґ Ґульбраннсен у звичайному

одязі і не впізнала. Але якби в неї під рукою був футбольний

м’яч…

КОЛЕГА: А хто така Сольвейґ Ґульбраннсен?

ВАНЬЯ: Забудь. Ідемо?

КОЛЕГА відкрила кран, підставила під струмінь води недопалок

і викинула його до смітника. Відкрила гарячу воду, почала мити руки.

КОЛЕГА: Але я досі не розумію, чого ти боїшся.

ВАНЬЯ: Та не боюся. Просто…

ВАНЬЯ ступає кілька кроків до дверей, зупиняється і замислюється.

ВАНЬЯ: Я не можу його зрозуміти. Він змінився. Він став

упертіший. Наполегливіший. Він днями чекав біля мого будинку!

Надворі, на вулиці. Я маю на увазі, якби це був розлад або

хвороба, я не бачила б причин не приймати його. Але він не

хворий. Не в моєму розумінні. Деякі його проблеми здебільшого

викликані браком соціальних навичок у попередньому житті.

Складнощі зі спілкуванням з людьми. Зі зближенням. Він не

одружений, думаю, не має постійної подруги. Імовірно, має

складну історію стосунків з жінками. Часто почувається

відкинутим, я думаю. Мабуть, розставання з матір’ю після

інциденту було для нього травматичним. І це зрозуміло. Але зараз

він…

ВАНЬЯ похитала головою і підійшла до дверей.

ВАНЬЯ: Він здається одержимим. Усім, що він зби рається

змінити. Щоб стіл стояв так, як він вважає за потрібне. Щоб усе

повернулось у рівновагу, як він каже. А я справді не розумію, що

він має на увазі. І це страшно. Я не можу працювати з пацієнтом, який мене лякає. І якого я не розумію. З такими я не можу добре

виконати свою роботу. Я запропонувала знайти іншого фахівця

для нього.

КОЛЕГА закрила воду, висушила руки й пішла до дверей.

КОЛЕГА: Думаєш, він небезпечний? Ти боїшся, що він тобі щось

зробить? Що він…

Голоси стихають, зрештою їх узагалі не чути. ЧОЛОВІК виходить

із кабінки. Підходить до вікна й обережно вибирається назовні.

Середа, 13 грудня 2017 року

Світ вибухнув.

Ну, Норвегія — точно. О сьомій ранку почали передавати новини.

Потік повідомлень покотився сніговою кулею. Норвезькі й закордонні

ЗМІ цитували й аналізували заголовок і зміст свіжого розслідування

«Щоденного вісника». Радіо, інтернет, телебачення. Усі канали. Навіть

ультраправі форуми й сайти з гучними назвами на зразок «Портал

новин», а насправді — блоги одного автора з обсмоктуванням теорій

всесвітньої змови. Усі кинулися обговорювати бомбу, яку видав

«Щоденний вісник» цього ранку 13 грудня. У дитячих садочках батьки

сиділи, втупившись у телефони й навіть не намагаючись приховати

своєї цілковитої байдужості до виступів діточок у костюмах принцес

і ангелочків. У трамваях і метро газет майже не було видно — усі

схилилися над планшетами й смартфонами, не помічаючи, який

гарний день починався в місті. О восьмій день привітав Осло вузькою

світлою смужкою на сході, але вже о пів на дев’яту стало так світло, як

не було вже три тижні.

— Вони смачні лише з шафраном,— зауважила Сельма, скуштувавши

адвентську булочку.— А це куркума.

Перша новина, яка вибухнула цього ранку,— у крові загиблого Гокона

Гольма-Веґґе знайшли допінг.

— Допінг? — показала Сельма екран смартфона чоловіку, що сидів

навпроти неї за столиком у «Відкритій пекарні» на Осенґата.— Не

надто претензійно?

Ларс Вінтер знизав плечима.

— Правила є правила. Ми можемо вважати, що вони занадто суворі, але якщо у вашій сечі виявляють сліди забороненого препарату…—

Він похитав головою і криво посміхнувся.— То це так і називається: виявили допінг.

— Там була мікроскопічна кількість. Звідки ви дізналися?

Ларс засміявся.

— Учора вимагали захисту свого імені як джерела, а сьогодні хочете, щоб я розкрив інше джерело? Nice try. Not. {21}

Сельма ще раз відкусила булочку, пожувала й відсунула тарілку.

— Отже, ви знайшли час. Зустрітися зі мною.

— Я був на нічному чергуванні. Уже мав би спати, звичайно, але…—

Він галантно розвів руки й схилив голову.— Якщо сама Сельма Фалк

хоче поговорити зі мною — звісно, я біжу. То чого ви хотіли?

У другій новині, яку «Щоденний вісник» випустив приблизно через

годину після першої, повідомлялося, що Гокон Гольм-Веґґе став

учасником дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої він

загинув. Сельма тричі прочитала і статтю, і виклад розмови

з інспектором поліції і була вражена. Ніде прямо не було сказано, що

сталося зіткнення. Але загальне враження залишалося саме таке.

І що зіткнення могло бути навмисне.

На вбивство натякали так делікатно, що всіх етичних стандартів було

дотримано.

— Що ви сказали в поліції, коли передавали запис? — спитала Сельма.

— Невже це цікавіше за те, що мені сказали в поліції?

Сельма не відповіла.

Ларс узяв чашку й відпив. Поставив чашку, відірвав верхню частину

пакуночка й висипав цукор у каву.

— Щодо вашого запитання,— мовив журналіст, мішаючи каву.—

Я сказав те, що мусив. Що камеру отримав від джерела, назвати яке не

можу. Поліція це ковтає. На перший час принаймні. Я пояснив їм, де

висіла ця штука. Наскільки я знаю, їхні люди там уже були. Тому для

вас краще, якщо ви не залишили там багато слідів.

Сельма промовисто глянула на нього. Вона знала, що будь-який орган

влади, включно з поліцією, має серйозніші проблеми, ніж пошуки

того, хто відірвав стару камеру Дорожньої служби, яку ще й принесли

до поліції.

Крім того, вона вже придумала вірогідне пояснення для своїх дій.

— А щодо вашого запитання? — спитала вона.— Що вам сказали

в поліції?

— Спершу я маю дещо дізнатися.

Він вийняв кавову ложечку з чашки й витер її серветкою.

— Яка ваша роль у цьому? Кого ви представляєте? Ми отримали

підтвердження інформації «Даґбладе», що ви продали свою

адвокатську фірму. Наскільки я знаю, зараз ви не працюєте. Ви

переїхали з дому. Я ще не дізнався, де ви живете,— отже, ви не

повідомили нової адреси до Національного реєстру. А ви знаєте, що це

обов’язково. Протягом восьми днів.

Раптовий сплеск адреналіну змусив її глибше вдихнути.

«Надниркові залози,— подумала вона, піднімаючи чашку, щоб виграти

собі трохи часу. Вона не опустила погляду, дивилася просто йому в очі

поверх чашки. Не моргаючи.— Адреналін виробляють надниркові

залози з амінокислот».

Усе ще не моргала.

«Чиста біологія. Розслабся. Інакше судини в шкірі звузяться. Ти

збліднеш. І здаси себе».

— Я не переїхала.

Моргнула нарешті. Спокійно, природно. Пульс піднявся до сотні, звично зауважила вона. Поставила чашку на стіл, перш ніж почнуть

зрадницьки тремтіти руки. Склала їх на колінах.

— Ні?

Ларс посміхнувся все тією ж кривою посмішкою, трохи

задерикуватою, трохи іронічною.

— Ні. У нас просто невеличка шлюбна криза.

Вона подумала, що переоформити документи на будинок на

Ормсуннваєн ще не могли.

Це неможливо.

— Такі справи,— усміхнулася вона у відповідь.— З часом минає. Або

ні. Ви одружений?

— Так.

— Якщо ваше сімейне життя триває вже певний час, ви розумієте, до

чого я веду. І замість обговорювати моє особи сте життя, мені було б

цікаво почути, що сказали в поліції.

— А як я вже сказав, я хотів би знати вашу роль у цій справі.

Ситуація патова. Тупик. Треба встати й піти. І забути про Ларса

Вінтера. Попри блакитноокий білявий образ Тентена, він небезпечний.

Принаймні для Сельми.

— Моя роль насправді скромна,— сказала вона після секундної паузи.

— Я просто друг сім’ї Мореллів. І, що не менш важливо, близька

подруга матерів Гокона. Він був моїм хрещеним сином. Можна

сказати, я знаю забагато причетних до цієї справи людей, щоб

дозволити собі бути байдужою. Але офіційної ролі я не маю.

Він кивнув.

— Ян Морелл був вашим клієнтом.

— Був?

— Так. Ви ж продали свою практику, хіба ні?

— Так. З цього погляду — ваша правда. Він був моїм клієнтом. Багато

років. Часом після тривалої співпраці люди стають друзями. Не

найкращими, але…

Вона обірвала фразу й глянула на годинник.

— Що ж, навряд чи ця коротка зустріч була чимось корисна,—

усміхнулася вона й взяла телефон зі столу.— Дуже дякую. Вибачте, що

марно витратила ваш час.

Поклала телефон у сумочку. Відсунула стілець, збираючись вставати.

Але Вінтер жестом руки й виразом обличчя, який можна було

сприйняти як вибачливий, запросив її залишитися.

— Для поліції ця версія була не нова,— сказав він тихо.— Я маю на

увазі, що вони припускали наявність автомобіля.

Сельма підсунула стілець ближче до столу й нахилилася вперед.

— Справді?

— Вони не були надто балакучі, можна сказати. Але принаймні, передаючи їм камеру, я про це точно дізнався. Вони, як і всі, вважають

дивним, що такий досвідчений лижник міг просто злетіти з дороги

й убитися. Він падав і раніше, і найгірше, що тоді ставалося,—

подряпини й зчесана шкіра.

Сельма навіть не спробувала чимось заповнити паузу між фразами

Ларса.

— Але вони не знайшли ознак зіткнення,— повів далі журналіст через

кілька секунд.— Принаймні поки що. Ушкодження є, але всі вони

могли виникнути внаслідок падіння.

Сельма дивилася йому в очі, все ще не кажучи ні слова.

— Я не знаю напевне, але припускаю, що вони зараз вивчають його

одяг,— промовив журналіст, наче збентежений її мовчанням.— Щоб

виявити можливі сліди автомобільної фарби абощо.

— Можливо, одяг віддали на експертизу ще в суботу вранці,— нарешті

озвалася Сельма.— Разом із роликами, палицями та шоломом. А що

вони сказали про сам запис?

— Нічого. Звісно ж, нічого не сказали.

— Вибачте,— втрутилась у їхню розмову дівчинка років дванадцяти-тринадцяти з хвостиком і в темно-синій куртці Svea.— Можна

автограф? Будь ласка.

Сельма доброзичливо усміхнулася й узяла чек на три булочки, колу

й дві моки. Перевернула папірець чистим боком, взяла в дівчинки

ручку й спитала, як її звати.

— Марте. З «е» в кінці. Я граю у гандбол.

— А чому не в школі? У вас канікули?

— Я… хворію.

— Он як.

Сельма, диктуючи сама собі, написала:

— Гандболістці Марте з найкращими побажаннями від…

І нерозбірливий підпис.

— Ось,— віддала вона папірчик і ручку.— Успіхів тобі у всьому.

Особливо в школі.

Дівчинка зникла.

— Мабуть, це клопітно,— тихо сказав Ларс.— Оці по стійні…

— Ні, зовсім ні. Як думаєте, є зв’язок?

— Між чим?

Дівчинка підійшла до свого столу, урочисто махаючи автографом. Ще

дві школярки підвелися і поглянули на Сельму. Та натягла на лоба

шапку й вийняла з кишені окуляри.

— Міняємося місцями,— встала зі стільця.

Дівчатка виявилися не такі сміливі, як їхня подруга. А може, вони

просто добре читали мову тіла. Сельма сіла спиною до зали. Вона так

і зробила б від самого початку, якби на тому місці вже не сидів Ларс.

— Зв’язок,— повторила вона.— Між справами Гокона й Хеге. Не

думаєте, що він є?

Він замислено звузив очі. Взяв свою чашку, яка тепер стояла перед

Сельмою, перетягнув до себе.

— Я тут не для того, щоб допомагати вам. Принаймні поки ви

зберігаєте свою місію у таємниці. Оскільки ви навряд чи конкурент

мені або «Щоденному віснику»…

Раптом він затнувся і підняв брову.

— Чи так? Ви щось пишете? Для газети? Чи NRK? Може, книжку?

Зрештою, будь-яка знаменитість у наші дні пише книжку. Я вже думав, коли ж настане ваша черга…

Сельма засміялася. Зауважила, що він помітив: її сміх щирий.

Усміхнувся у відповідь, зовсім не саркастично.

— Ні, я не пишу,— сказала жінка.— Хоча пропозицій було чимало.

— Не сумніваюся.

— Не сумнівайтеся й у тому, що я не хочу марнувати свій час. Бо це

просто марнування часу, Ларсе.

Вона поклала долоню на його руку. Лише на якусь мить, але вона

встигла помітити, що йому ніяково. Забрала руку й випрямила спину.

Він замружився, потім двічі кліпнув, ніби очі пересохли.

— Вважайте це кризою п’ятдесятиріччя,— тихо пояснила Сельма.—

Я все своє життя тяжко працювала. Дуже тяжко. Не те щоб

я намагаюся пробити стіну, але точно збираюся більше дбати про себе.

Краще проводити час. Допомагати людям, не виставляючи їм рахунків.

Не під час участі в телешоу.

Він кивнув.

— Скажу відверто,— вела далі Сельма.— Мені цікаво, що сталося, і я

хочу допомогти своїм друзям. Мабуть, ви знаєте, що Ян Морелл

переконаний у невинуватості своєї дочки. Те саме стосується і матерів

Гокона.

Її телефон завібрував. Сельма глянула на дисплей і поклала смартфон

знову в сумку.

— Ви журналіст. Ви шукаєте факти. Як і я. Я вам дещо дам. Як знак

доброї волі, скажімо так.

— Можна записати? — Ларс торкнувся телефона.

— Ні. Але можете робити нотатки.

Сельма глянула через плече. Зала майже порожня. Час сніданку минув, до обіду ще довгенько. Літня жінка за кілька метрів від них самотньо

читала книжку, чекаючи, поки чай схолоне. Вона вже сиділа там, коли

Сельма приїхала. Здавалася повністю захопленою читанням. Окрім

того, Сельма помітила в неї слуховий апарат. Школярі вже пі шли. Аж

на іншому краю зали біля вікна з видом на Осенґата сиділо п’ять

молодих матусь. Двоє немовлят горлали просто несамовито.

Ларс Вінтер вийняв планшет і відкрив новий документ. Пальці

завмерли за кілька міліметрів від екрана.

— Минулого понеділка Гокон здавав допінг-пробу,— майже

прошепотіла Сельма.— Результат уже відомий. Проба негативна.

Журналіст так і не почав записувати. Його пальці досі висіли над

екраном.

— Що?

— Ви чули, що я сказала.

— Минулого понеділка? Він був чистий минулого понеділка? Але це

значить…

Очевидно, йому треба було зібрати думки докупи, перш ніж дійти

висновку.

— Це означає, що в проміжку між минулим понеділком і минулою

п’ятницею Гокон якимось чином вжив клостебол,— допомогла

Сельма,— і в такій мізерній кількості, яка напевно не могла вплинути

на його результати. Час виведення — усього чотири дні.

— Але… який же тоді сенс у цьому?

Сельма пильно глянула йому у вічі. Нічого не кажучи. Після

тридцятисекундної мовчанки вона провела рукою по волоссю

і поблажливо посміхнулася:

— Використання клостеболу в такій дозі сенсу не має. Ніякого. Тож

або це сталося випадково, або його хтось під ставив.

— Підставив? Підставив?! — Його шепіт перетворився на сичання.—

Ви кажете, що хтось намагався нашкодити Гокону? Навмисно?

Сельма незмигно дивилася йому в очі. Майже непомітно знизала

плечима. Відпила кави. Вона вже схолола, і до верхньої губи прилипла

пінка. Жінка повільно злизала її і ска зала:

— Подумайте. Клостебол, Ларсе. Це штука, яку навряд чи

використовує хтось, крім важковаговиків, що не беруть участі

в офіційних змаганнях. Таку речовину можна застосовувати в умовах

східнонімецького режиму — закритого, авторитарного, який не знає

перешкод і не переймається наслідками для спортсмена. Вони

перетворювали жінок на чоловіків. Ми про анаболіки майже не чули

до падіння Берлінської стіни, незважаючи на посилення уваги до

спортивного шахрайства. А тут за кілька днів в одній команді ми

маємо два випадки вживання незрозумілої речовини з сумнівним

ефектом. Випадково? Та ну… Безумовно, це спонукає задуматися

про… збій системи? Так ви це називаєте в газеті? А може, тут щось

зовсім інше. Хіба саботаж — це щось неймовірне? Нашим медалям

заздрять у багатьох країнах. До Олімпіади всього два місяці. Схоже на

те, що…

Вона підняла вказівний палець, виправляючи саму себе:

— Тиждень тому було схоже на те, що ми займемо весь п’єдестал.

У лижних перегонах принаймні.

Ларс Вінтер досі нічого не писав.

— А ви хитра пані,— задумливо протягнув він.

— Що ви маєте на увазі?

— Ви просили зустрітися не для того, щоб отримати від мене

інформацію.

— Ну, я…

— Ви хотіли підкинути інформацію мені.

— Це теж. З обох причин, якщо точно. Я сподівалася, що це може

стати початком прекрасної дружби.

Сельма подивилася на Ларса поверх окулярів, потім зняла їх

і нахилилася до нього.

— Ви не перший журналіст, з яким я говорю у своєму житті. І не

єдиний, хто заводить корисні зв’язки для обміну інформацією. У нас

одна мета.

— І це…

— Правда,— усміхнулася вона.

Він закрив чохол планшета, так нічого й не записавши. Поклав його

в сумку й обмотав шию шарфом.

— Хто знає про ту першу пробу? — спитав він, встаючи.— І що вона

була негативна.

— Керівництво Федерації, щонайменше. Я. Тепер ви. Ідете додому

спати?

— Після того як дізнався таке? Ні. Я маю повернутися до роботи.

Він був такий високий, що Сельмі довелося відхилитися на спинку, щоб бачити його обличчя. У всій його фігурі відчувалося вагання.

Куртку він натягнув лише на одне плече, комір завернутий всередину.

— Ми ще побачимося,— тихо сказала Сельма.

Телефон Ларса коротко дзенькнув. Він подивився на екран

і простягнув Сельмі.

— Ось що вийшло,— схвильовано прокоментував.— Третя за день

ударна новина «Щоденного вісника».

Сельма прочитала.

— Чорт…— пробурмотіла.— Норвегії загрожує відсторонення від

Олімпійських ігор.

— Ага. Швеція і Фінляндія брязкають шаблями. Якщо впряжуться

німці, може обернутися неприємностями. МОК має розглянути справу

до кінця тижня.

— Тобто… нам узагалі можуть не дозволити взяти участь?

Ларс розвів руками.

— Поки що рано казати. МОК щойно вирішив, що чисті росіяни, якщо

такі є, зможуть узяти участь, але не під прапором Росії і не

з національними кольорами. Їх на допінгу ловлять систематично. Як

усе закінчиться для Норвегії, спрогнозувати важко. Але хай там як, а пахне все це не дуже добре.

Плач двох немовлят розбудив інших. Ларс кинув важкий погляд на

молодих мам, які зараз усі разом виконували дивний танець біля свого

столу, майже синхронно гойдаючи на руках дітлахів. Здавалося, чоловік досі вагається, піти йому чи залишитися. Зрештою, він

приклав два пальці до лоба, що мало означати «Бувайте», потім

жестом показав телефон біля вуха («на зв’язку») і ступив кілька кроків

у бік дверей. Зупинився, повернувся назад. Нахилився за спиною

Сельми до її вуха. Його губи були за якихось п’ять сантиметрів, коли

він прошепотів:

— Вам треба поводитися обачніше. Краще маскуватися.

— Що?

— Перука й окуляри, Сельмо? Серйозно?

Вона завмерла.

— Я відстежував одного відомого футболіста, гравця на ціо нальної

збірної. Незаконний покер — не найкращий рядок у біографії. І вас

неважко було впізнати.

Він показав їй знімок на екрані телефону.

— Покерний заклад. Це ви дорогою до закладу. Чотири тижні тому.

Білявка і в капелюсі. Але фігура ваша.

Його рот так наблизився до її вуха, що стало аж лоскотно. Знімок

зроблено в темряві, зернистий і трохи не в фокусі.

Вона могла заперечити. Могла вдати, що не розуміє, про що йдеться.

Могла встати й усміхнутися. Поблажливо. Або розсердитися.

Розреготатися.

Сельма нічого не зробила. Сконцентрувалася на диханні.

Ларс шепотів далі:

— Якби ви досі були адвокатом, я дав би цю фотографію своїй

дружині. Вона працює в розділі жовтих новин. Але ви більше не

адвокат. Наскільки я розумію, ви взагалі ніхто. Тому я не зверну на це

уваги. «Щоденний вісник» не зацікавлений у псуванні життя ні до чого

не причетним людям. Але якщо ви думаєте, що ми можемо стати

друзями, дам вам пораду: покиньте це. Або подбайте про краще

маскування. Ви занадто відома, Сельмо, щоб тримати в шафі такий

скелет. До зустрічі.

Він випростався, перекинув через плече ремінь сумки й вийшов із

кав’ярні. Одна з матерів під вікном почала співати колискову своєму

немовляті. Дитина почала заспокоюватися. Інші мами приєдналися, утворивши тихий хор. Літня жінка так і сиділа в компанії своєї

книжки.

А Сельма сиділа сама.

Як сказав Вінтер, вона ніхто.

Саме так вона й почувалася.

Уперше в житті.

Тісто

Стіна підсунулася ближче.

Він вважав, що минуло кілька годин, а пекельна машина за стіною

запускалася вже двічі. Як і раніше, відчинилося віконце у дверях, хтось

невидимий вкинув усередину їжу. Бранець ще навіть не брався за

попередню порцію. Цього разу йому кинули незапаковані картопляні

чипси. Вони так і лежали жовтим листям біля дверей, коли машина

знову запустилася.

Він більше не міг цього витримати.

Розбити голову об стіну не вдалося.

Він не зміг завдати собі таких ушкоджень, щоб померти. Отримав

лише біль і засохлі коржі крові на волоссі.

В одному з серіалів — він не міг точно згадати, в якому саме,—

засуджена до довічного ув’язнення у схожій ситуації намагалася

перегризти собі судини на зап’ястках. Несправедливо засуджена

в країні без правосуддя, без жодної надії коли-небудь вийти на волю, вона змогла перемогти свої основні інстинкти й гризти саму себе, аби

лиш померти. Коли він дивився цю серію, йому було огидно. Думав, що нізащо не повірить у такий спосіб самогубства. Правда, він знав, що тварина, яка потрапила в пастку, може відгризти власну кінцівку, щоб звільнитись. Але там вовк бореться за життя. Лисиця хоче жити

й готова чимось пожертвувати, щоб уникнути смерті. Жінка

в підземній темниці завдавала собі все більшого болю не для того, щоб

вижити, а щоб стекти кров’ю до смерті.

Тепер він знав чому.

Він божеволів. Він більше не спав. Але й не можна сказати, що він був

повністю пробуджений. Його існування перетворилося на якусь

перелякану апатію. Постійний тупий страх. Страх його паралізував.

Він не міг уже зігнути ніг. Не міг скласти разом пальці. Хотів щосили

бити ними по стіні, проте заледве міг підняти руки. Відколи він

уперше опритомнів у цій кімнаті й зрозумів, як працює механізм, його

охоп лювала то паніка, то гарячкова активність. То нажаханий стіною, то протягом багатьох годин охоплений спробами знайти вихід.

Рішення.

Життя.

Тепер усьому кінець.

Зараз камера стала всього три на чотири кроки. Він розумів, що

кімната не може стиснутися повністю. Вузьке ліжко вздовж однієї

короткої стіни вилите з бетону. Навряд чи механізм стіни такий

потужний, що зможе його стиснути. Принаймні він у цьому

сумнівався, доки ще міг мислити раціонально.

Але до того часу, як стіна дійде до ліжка, він залишиться без їжі і води.

Спершу зникнуть двері, потім водопровідна труба. Зрештою він

залишиться сидіти на бетонному ліжку, оточений зусібіч стінами

і стелею над головою. Як

у труні.

Урешті кімната й стане його труною.

Він не міг чекати так довго.

Загризти себе до смерті він не зможе.

Має бути інший спосіб.

І в одну з миттєвостей чіткого мислення, спричинену відчаєм, про

існування якого навіть не уявляв, він зрозумів, що має зробити. Трохи

посидів на ліжку — тихо, спокійно дихаючи з заплющеними очима.

Уявляв, як це зробити. Крок за кроком розробив план. Трохи подумав, дещо змінив. Зрозумів, що буде найважче, а що найлегше. Нарешті

звівся на неслухняні ноги, підняв руки так високо, як міг. Пальцями

майже доторкнувся до стелі. Підняв ногу. Опустив, підняв другу, щоб

повітря вільніше циркулювало навколо мошонки. Одне яєчко так

боліло, що він майже не міг ходити.

Через силу він пройшов кілька кроків до купи штукатурки, яку зривав

зі стіни. Узяв два шматки, повернувся на ліжко й почав їх

подрібнювати. Коли від шматків залишилася купка крихітних уламків

і гіпсового пилу, він зібрав картоп ляні чипси біля дверей. Подрібнив

і додав до купки гіпсу. Потім хліб, який невідомий хтось приніс

раніше. Розтерши його на крихти, чоловік розірвав сир на шматочки

й змішав з уже досить великою купкою гіпсу й харчових залишків.

Додав туди ще брудної соломи.

Тримати це все під цівкою води буде важко. Йому потрібна велика

грудка тіста, а руки малі, і вода тече повільно. Натомість він поклав

масу на долівку біля труби, зробив на вершині ямку, набрав води

в руки й вилив на купку.

Це забрало певний час. Але крапля по краплі план реалізувався.

Нарешті все готово.

Клейка маса в теплому приміщенні майже зразу почала засихати. Він

додав ще води. Щоб тісто було якомога липкішу. Згріб його докупи, узяв у руки й сів з ним на ліжко.

Спершу треба заліпити ніс. Це було просто. Він напихав своє гіпсове

тісто в кожну ніздрю, дихаючи ротом. Кілька разів зупинявся. Тісто

залізло так далеко, що він відчув у роті його смак. Але це не мало

значення. Коли обидві нізд рі були так запхані, що аж заболіли, він

заткнув їх двома шматочками сухої штукатурки, які підібрав за

розміром спеціально з цією метою, перш ніж почав робити тісто.

Сильний біль охопив усе обличчя, усю голову. Десь усередині пішла

кров — він відчув на язиці її залізний присмак.

Обережно спробував подути через ніс.

Суміш трималася.

Він глибоко вдихнув ротом, зціпив щелепи й щосили спробував

видихнути через ніс. Ці пробки мають витримати. Він знав, що

боротиметься зі смертю, що мільйони років еволюції змусять його

намагатися вижити. Перш ніж почати напихати решту гіпсового тіста

в горлянку, він мав пересвідчитися, що ніс його не підведе. Не дасть

йому дихати.

Це сталося.

Але не з третього разу. Пробки вилетіли, коли він по-справжньому

щосили видихнув.

Полетіли гіпс і крихти, слиз і кров. Рефлекторно він різко вдихнув, і рештки штукатурки полетіли в горлянку. Він кашляв і плювався.

З плачем і кашлем він хапав тісто обома руками, пхав його до рота, люто всіма пальцями заштовхував далі, у ніздрі, у горло, задихався

і вдихав усе більше суміші в легені, ковтав гіпс і сльози.

Але дихав.

Кашляв, плювався… І дихав.

Життя відмовлялося його відпускати.

Раптовий біль блискавкою пронизав його ліве плече й шию. Він

завмер. Помацав передпліччя. Щелепу. Схопився за серце — йому

здалося, що воно ось-ось зупиниться. Ні, він знав, що так і буде.

Повітря в кімнаті стало важке, тиснуло на нього. Він повалився на бік

із притиснутими до грудей руками і заплакав від радості, що зараз усе

закінчиться.

Він побачив яскраві кольори. Червоний і синій. Жовтий і зелений.

Індиго. Веселка. Це найкрасивіше, що він коли- небудь бачив. Завмер

з розплющеними очима.

Дихати вже не треба.

Ноутбук

— Я вам дуже співчуваю.

Стоячи у дверях, Боттольф Одда старався показати, що він саме це

й думає. Щойно він поклав під вішалку велику картонну коробку. Його

шкіра стала попелясто-сіра, підборіддя вже не так випиналося вперед, як раніше. Мішки під очима стали ще більші.

Заходити він не хотів. Еліза, згорьована партнерка Гокона, не дуже

гостинним тоном запропонувала кави. На щастя, він відмовився. Жінка

хотіла бути сама. Не хотіла навіть Вільяма бачити — він уже кілька

днів був у сестри. Принаймні до похорону.

— Ви могли попередити мене,— тихо сказала вона.

— Я так і зробив. Я розповів про допінг-тест Сельмі Фалк у понеділок, і вона пообіцяла повідомити родичам. А про машину я не знав. Сам

тільки вранці прочитав.

У понеділок, подумала Еліза. Значить, Сельма могла їй сказати ще

вчора. Але вона цього не зробила. З якоїсь причини.

Елізі все було байдуже. Учора, сьогодні, завтра — яка різниця. Життя

розвалюється. Коли батько несподівано при йшов о пів на восьму ранку

повідомити їй про сьогоднішні новини, вона ледве чула, що він каже.

Його поліція сповістила о шостій ранку. Еліза зрозуміла, що її це не

цікавить. Ні допінговий скандал, ні ймовірність того, що Гокона збила

машина.

Він був мертвий. Його більше немає. І цього ніщо не змінить.

Нарешті Еліза провела батька до дверей і вжила «Імован». Зазвичай це

снодійне вимикало її на шість годин. Кілька хвилин тому її розбудив

дзвінок у двері, і вона ледве дочалапала в передпокій.

Вона майже нечутно зітхнула й прибрала волосся з обличчя тонкою

блідою рукою. Побачила коробку й запитально глянула на Боттольфа.

— Гоконові речі,— пояснив той.— Він заїжджав у Федерацію, перед

тренуванням. Очевидно, планував повернутися, перш ніж їхати

додому, бо перевдягався там. Його машину… Вашу машину виявили

в Тосені. Поліція припускає, що звідти він поїхав на роликах на

тренування. Я забрав його речі з шафки.

— Дякую.— Вона відкрила коробку.

Зверху лежала червона всесезонна куртка з логотипом Норвезького

олімпійського комітету. Еліза підняла її, притулила до обличчя. Пахло

чимось кислим, трішки по5том — і зовсім не Гоконом.

— Тут тільки одяг? — спитала жінка, вішаючи куртку на гачок.

— Здебільшого. Майже весь брудний. Я подумав…

Боттольф безпорадно розвів руки.

— Добре,— сказала Еліза.

— Дві пари кросівок. Чотири пари лижних черевиків. Тут три

фотографії. Ви і Вільям. Заламіновані. Висіли всередині на дверцятах

шафки.

— Дякую.

— Що ж, сподіваюся, у вас усе буде добре, наскільки можливо.

Побачимось у п’ятницю.

Еліза витиснула з себе посмішку й уже зібралася зачинити двері за

ним.

— До речі,— раптом сказала вона, коли Боттольф уже йшов сходами.

— Там був його ноутбук або телефон?

Чоловік озирнувся, явно здивований.

— Ні. Хіба при ньому не було телефона в Маридалені? На тренуванні.

— Ні. Він завжди носив смарт-годинник, а телефон не любив брати

з собою. Особливо якщо дощ… Зазвичай у нього був…

Великим і вказівним пальцями вона притиснула заплющені очі, ніби

вони боліли.

— У Гокона був старий iPhone 4, такий, щоб не шкода було. Він лежав

у машині. Мабуть, у поліції. Ним він найчастіше користувався. Але

недавно купив «десятку».

— «Десятку»?

— iPhone X. Два чи три тижні тому. Його тут немає, тому я подумала…

— Може, на олімпійській базі? Ви питали?

— Так, тато з ними зв’язувався. У них нічого з Гоконових речей немає.

А ви впевнені?

— Так. Ні ноутбука, ні телефона не було. Тільки одяг, взуття

і фотографії.

Ніби щоб показати, наскільки він впевнений, Боттольф піднявся і взяв

до рук коробку:

— Це все, що там було. Більше нічого. Це… Це щось означає?

— Та ні, ні. Нічого важливого. Забудьте.

Чоловік трохи завагався, але, очевидно, вирішив на цьому поставити

крапку.

— Ну добре. Бережіть себе.

— Так. Ви теж.

Еліза зачинила за ним двері. Спробувала поміркувати. Продертися

крізь сіру пелену снодійного препарату було важко, і вона вирішила

зварити собі кави.

Два телефони. Два ноутбуки.

Кілька тижнів тому їх стало по два.

Назвати Гокона скупим не можна, але він точно був ощадливий. Знав, як поводитися з грішми,— він завжди так казав про себе, коли Еліза

сердилася, що він купував дешевшого оселедця. Поки його однолітки

ганялися за новими смартфонами, ігровими консолями, плазмовими

телевізорами та аудіо системами, Гокон купував нову техніку тоді, коли

стара вже була непридатна для ремонту. Не обмежував він себе лише

в спортивному спорядженні. Але його він зазвичай одержував

безплатно — від Федерації, виробників, спонсорів, та й просто від

магазинів, які радо дарували йому пару кросівок, якщо він заїжджав до

них.

Еліза набрала води в чайник, натиснула кнопку каво молки.

Звук кавомолки різав вуха, вона не витримала й вимкнула. Вистачить

на невеличку порцію. Висипала каву в колбу френчпреса й сіла

почекати, доки вода закипить.

Надворі було так гарно, зауважила вона, кинувши погляд за вікно.

Небо на заході виграє яскравими кольорами — жовтим, помаранчевим, блакитним і бузковим. У невеликому березовому ліску дерева тягнуть

голі гілки вугільно-чорними нитками до неба. Термометр за вікном

показує мінус шість.

До цього вона не звертала уваги на другі телефон і ноутбук.

Здебільшого через те, що Гокон останнім часом був такий чужий.

А може, просто припустила, що він отримав їх у подарунок. У них там

є суворі правила, що дозволялося отримати в подарунок, а тим

більше — використовувати. Спонсорські угоди майже завжди

забезпечували не лише грішми, а й спорядженням. Але Гокон часто

приїжджав додому з різними великими та малими подарунками, які, на

його думку, не порушували правил. Головне, пояснив він їй кілька

років тому, щоб вони не конкурували зі спонсорами. Ніяких продуктів

від конкурентів спонсорів не можуть приймати ні Федерація, ні він.

Еліза не замислилася над тим, чому раптом Гокону знадобилося два

телефони й два ноутбуки. А мала б замислитися. Тим більше, що він

намагався приховати від неї новий гаджет. Еліза підійшла до чоловіка, саме коли він розпаковував телефон. Гокон аж підскочив і швидко все

засунув під подушку.

Чайник засвистів. Жінка налила окропу в колбу, розмішала каву

ложкою і накрила.

Найдивніше,— і вона мала на це звернути увагу,— що Гокон ніколи не

переносив інформації зі старого пристрою на новий. Вона сама завжди

це робила щоразу, як купувала новий телефон. Перенесення всіх даних

могло тривати й годину, але користування новим телефоном Еліза

завжди починала з цього.

Старий потім ховала й ніколи ним більше не користувалася. Їх

назбиралася повна коробка.

А Гокон, виходить, користувався двома телефонами й двома

ноутбуками. Старіший телефон лежав у машині й зараз мав бути

в поліції. До вчорашнього вечора вона навіть не думала про чоловікові

останні придбання. Еліза не хотіла знову вживати снодійне і, щоб

чимось себе зайняти, взялася за прибирання. Усе помила.

Попилососила. Розсортувала Гоконові речі. Ні нового смартфона, ні

іншого ноутбука ніде не знайшла.

Лише старий ноутбук у шухляді в гостьовій кімнаті.

Пам’ять ноутбука він очистив, скинув налаштування до заводських.

Жорсткий диск порожній. Ні записів, ні збережених електронних

листів. Жодного зображення. Це вона порадила так чинити зі старими

пристроями, коли вони більше не були потрібні.

Можливо, він таки користувався новим «макбуком». На коротку мить

Еліза відчула щось на зразок полегшення. Але воно швидко зникло.

Щось тут було не так. Колись Гокон зловив дуже впертий вірус, й Еліза

показувала йому, як ретельно треба вичистити машину, щоб позбутися

шкідника.

Вона налила собі кави в чашку з емблемою ФК «Ліверпуль».

Обхопивши її рукою, пішла у вітальню. Сіла на диван, так незграбно, що розлила трохи кави. Байдуже.

І згадала про планшет.

Теж не новий. Йому вже років п’ять. Гокон зазвичай дивився на ньому

фільми під час поїздок. Цієї осені чоловік сказав, що планшет уже

нікуди не годиться, і Еліза купила йому новий, 13-дюймовий. Це мав

бути подарунок на Різдво від Вільяма. Від згадки про це на очі знову

навернулися сльози, але жінка зціпила зуби й змусила себе триматися.

Гокон був профаном в інформаційних технологіях. Він навіть не мав

доступу до електронної пошти з телефону. Як і з планшету. Казав, що

у світі й так багато марноти, і не хотів постійно відповідати на

електронні листи. Звичайно, користуватися комп’ютером він умів, особливо добре вивчив Excel. У цій програмі він вів свій тренувальний

щоденник. Але коли доходило до налаштування ґаджетів, Елізі завжди

доводилося йому допомагати, а ще — нагадувати про паролі й безпеку.

Скидалося на те, що він не зовсім розуміє наслідки недбалості

в захисті даних. Коли вона про це казала, він завжди знизував плечима

й заявляв, що ніяких секретів не ховає.

Одначе Гокон знав про функцію Find My iPhone{22}.. З постійними

поїздками, зміною готельних номерів, автобусів і машин йому часто

доводилося нею послуговуватися.

Еліза відставила чашку з кавою і вийняла планшет з тумбочки.

Сельма Фалк казала, що Гокон не міг її зраджувати, що життя

спортсмена національної збірної надто прозоре для цього. Але що

Сельма може знати? Життя її чоловіка було настільки непрозорим, що

він міг протягом багатьох днів провадити якісь операції з рахунком, а Еліза навіть не помічала.

Сельма може помилятися.

Не знати було нестерпно.

Вона дивилася на чорний дисплей з відбитками пальців і якимись

плямами — либонь, синової каші. Навряд чи Гокон не зареєстрував

новий телефон і не увімкнув функцію відстежування, якою йому

доводилося так часто користуватися. Кілька простих дій з планшетом

могли відкрити їй долю двох зниклих ґаджетів.

От тільки чи хотіла вона це знати — зовсім інше питання.

Вона теж іноді користувалася його планшетом. Передусім, щоб

розважати Вільяма. Гокон завантажив туди кілька ігор для малих дітей.

Вільям найбільше любив акваріум з барвистими рибками. Там він міг

їх годувати, аж поки вони лускали й ставали ангелами з плавцями

й зябрами. І Гокон ніколи не заперечував і не висловлював

незадоволення, що його планшетом користуються.

Аж до останніх тижнів свого життя чоловік завжди безмежно їй

довіряв. Незважаючи на це,— а може, саме через це,— вона відчувала

деяку вину, коли увімкнула планшет і відкрила браузер. За кілька

секунд вона вже отримала доступ до функції відстеження.

Гокон вигадував найпростіші у світі паролі. Часом їй доводилося

кілька тижнів нагадувати йому, щоб заблокував якийсь пристрій.

Протягом останнього року його складний код був «OL2018».

Вона спробувала ввести пароль.

У верхній частині екрана з’явилася карта Осло. Нижня частина

показувала список Гоконових ґаджетів. У гостьовій кімнаті нового

телефону не було. До переліку записано iPhoneX, от просто так: iPhoneX, але на карті його не показано. У списку було ще кілька

записів, неактивних і не показаних на карті. Мабуть, це були старі

смартфони, давно вимкнені й звалені в коробку в коморі.

Згідно з картою, пристрій «Гокон 4 iPhone» перебував на

Ґренландслайрет, 44. В управлінні поліції. Могло скластися враження, що Гокон підписав себе титулом колишнього норвезького короля. Але

то просто модель така — iPhone 4.

Те, що телефон був на карті, означало, що він зараз увімк нений

і перебуває в мережі.

Мабуть, у поліції якраз досліджують його.

На очі знову непрохано навернулися сльози.

Вона зараз тримала в руках пристрій «Гокон iPad». На карті він

показаний синім колом.

Раптом у мережі з’явився новий «макбук». Еліза не зрозуміла, де він —

місце на північному сході Осло. Двома пальцями вона збільшила

масштаб.

Вулиця Стельсваєн в Орволі.

Іще збільшила масштаб. Ось номер будинку.

Узяла свій телефон, зайшла в телефонний довідник і за адресою

дізналася номер телефону.

Через кілька секунд вона все зрозуміла.

Сельма таки помилилася.

Еліза підозрювала небезпідставно.

Час ніби зупинився, коли вона прочитала, хто живе в тому будинку на

Стельсваєн. Вона добре знала цього чоловіка. І ще краще знала його

дочку. Софі двадцять два роки, вона танцівниця молодіжного складу

Національного балету й найвродливіша жінка серед Гоконових

знайомих. Він сам це визнав якогось квітневого вечора в міжсезоння.

Вони були у друзів, смажили м’ясо на грилі, випивали. Гокон трішки

перебрав. Він дуже рідко пив. Одинадцять місяців на рік узагалі не

торкався алкоголю. Коли хлопці затіяли якусь свою чергову дурну гру, Еліза та інші жінки вирішили відійти й посидіти окремо. Вільямові не

було ще й року. Елізина мати зателефонувала й сказала, що в дитини

температура. Еліза шукала Гокона сказати, що йде додому. І тоді вона

й почула це.

Чоловіки на іншому боці саду намагалися перевершити один одного

в стрибках на батуті. Гокон стояв спиною до неї. Однією рукою

тримався за стійку батута, у другій тримав банку пива. Язик заплітався

від випитого. Він заявив, що Софі Сельгюс — найвродливіша жінка

Норвегії і за ніч з нею він руку віддав би.

Хлопці сміялися і жартували. Ніхто не помітив Елізи. Вона

повернулася і пішла додому, до хворої дитини. Температура стала ще

вища, з’явилися судоми. Еліза ще ніколи так не боялася. Разом із

матір’ю вона повезла Вільяма до лікарні. Малому дали діазепам, і судоми зникли.

Наступного дня Гокон, сірий і досі п’яний, прокинувся, коли Еліза

повернулася з сином з лікарні. Він нічого не пам’ятав. Еліза теж

вирішила забути.

Софі Сельгюс, граційна дочка фінансового директора Федерації, отримала в подарунок від Гокона новий «макбук». Він навіть

налаштував його для неї. Еліза не могла придумати іншого пояснення, навіщо він розпакував його вдома й тримав тут кілька днів.

Вона втратила чоловіка не в аварії минулої п’ятниці.

Вона втратила його через чорнокосу балерину з Орвола, і лише Бог

знає, як давно.

Від цієї думки стало немилосердно боляче.

Повідомлення

Квартира на Пілестреде ніби зів’яла.

На всьому лежав шар пилу. Ванья завжди скаржилася, що єдина

проблема квартири в самому центрі столиці — цей віч ний

і невитравний пил. У Крістіни була алергія, і вони найняли помічницю, яка двічі на тиждень прибирала й прала. Зараз її безстроково

відпустили.

Тут і там стояли порожні пляшки, яких ніхто не потрудився зібрати

й винести. Чашки від кави. Два келихи з засохлим вином прикрашали

підвіконня. Біля вхідних дверей купа газет, здається, непрочитаних.

З антикварної кутової шафи чулося бубоніння радіо. Наскільки Сельма

змогла розчути, друга програма, передача про значення плаценти, щось

там таке…

Дослухатися уважніше вона не мала сили й бажання.

Незліченні букети ще не повністю зів’яли. Їхні аромати змішалися

і створили таку задушливу атмосферу, що Сельмі мало не стало зле.

— Крістіна спить,— байдуже сказала Ванья і вказала на фіолетовий

велюровий диван.

Сельма тут уже кілька хвилин, і це були перші слова. Вона сіла.

Відкрутила кришку з пляшки «пепсі», яку принес ла з собою. Випила

третину.

— Це на краще,— сказала.

— Вона не може заснути вночі. Вимикається вдень. Потім прийде

вечір, і ми знову не спатимемо.

— Вам просто потрібен час.

— Час? Сельмо… Якщо ти приїхала, щоб сказати якесь кліше, то

можеш іти.

Сельма підняла долоні й схилила голову.

— Просто хотіла побачити, як ви,— сказала спокійно.— Сьогоднішні

новини навряд чи були приємними для вас.

Ванья все ще не сідала. Вона безцільно ходила туди- сюди, чогось

торкалася і знову ішла нікуди. Раптом зупинилася. Подивилася на

Сельму.

— Боттольф сказав, що повідомив про допінг-тест ще в понеділок.

Тобі. Що приходив під час прощання, і ти пообіцяла нам переказати.

Що сталося?

Сельма поставила пляшку на стіл, поклала руки на коліна й глянула на

подругу.

— Який це мало сенс? Усе зіпсувати? Тут було чудове красиве

прощання з загиблим сином, серед друзів. Якщо я щось і зрозуміла

протягом життя, то це те, що не варто завдавати зайвих проблем

і турбот іншим людям. Усе одно ви скоро про це дізналися б.

Я сподіваюся, про тест не стане відомо до похорону й усе відбудеться

без неприємної метушні. Ніби тесту й не було.

Вона заправила пасмо волосся за вухо.

— Чого не знаєш — те не нашкодить. А на вас і так звалилося багато

страждань.

Ванья не відповіла.

— Ти розумієш? — спитала Сельма.

— Гокона вбили,— сказала Ванья.

— Ми цього не знаємо.

— Знаємо. Я відчуваю. Я відчувала це ще в п’ятницю, коли прийшов

інспектор і той жахливий священник. У глибині материнської душі

я це відчувала. Гокон не був необережним, це було…

Вона схопилася за спинку крісла, затулила рукою рота й заплакала.

— Його вбили. Я просто знаю, що це так,— сказала вона після паузи.

Сельма не знала, що на це відповісти. Звичайно, були всі підстави

уважніше вивчити записи з камери Дорожньої служби, і поліція вже це

робила. Але вона вже десятки разів передивилася його на своєму

телефоні і не могла з певністю сказати, що зіткнення насправді було.

«Щоденний вісник» не виклав запис у мережу — це могло не

сподобатися поліції. А зображення оприлюднити вони наважилися.

Інформації воно майже не давало, єдина мета була — показати, що

«Віс ник» має більше ексклюзивних матеріалів, ніж усі інші.

Автомобіль просто темний, може, червонуватий. Тінь. Лижник міг

бути ким завгодно.

— Цілком імовірно, що це випадковість. Можливо, зараз краще

підготуватися до… похорону.— Сельма жестом обвела кімнату, якій

явно потрібне було генеральне прибирання.

— Його навмисно збили,— затято повторила Ванья.— Гокон мав

вроджене феноменальне відчуття рівноваги. І за своє життя довів його

до досконалості. Він ніколи не злетів би з дороги просто через те, що

проїхала машина.

Сельма хотіла би втримати язика за зубами. Вона тут просто з почуття

обов’язку. І могла вже йти — вона виявила достатньо співчуття

і дружньої підтримки.

— І кому було б вигідно вбити Гокона? — спитала вона натомість.

— Шведу, наприклад. Свену Фелдіну. Він завжди неприязно ставився

до Гокона. Заздрив. Торік, коли Гокон виклав свій тренувальний

щоденник в інтернет, Свен стверджував, що це фальшивка. Що не

можна так багато тренуватися без травм. Що від таких тренувань не

може бути ефекту.

— Свен Фелдін минулої п’ятниці ввечері був у Давосі,— сказала

Сельма.— Він брав участь в етапі Кубку світу в суботу.

— Він міг змусити когось це зробити.

Сельма підвелася, взяла пляшку. Якусь хвилину стояла, крутячи

«пепсі» в руках.

— Отже, найкращий лижник Швеції Свен Фелдін найняв кілера.

І кілер холодного грудневого вечора за чотири дні після того, як стало

відомо, що Гокон не братиме участь у давоському етапі через легку

травму плеча, сів у машину, поїхав до Марідалена… наздогнав Гокона

й збив його? — спитала Сельма.

— Якщо й не він, то хтось інший. Росіяни. Німці.

Тепер Ванья вже ридала. Голова похилена, плечі опущені. Волосся

немите, зауважила Сельма, жирними мотузками звисало на плечі.

Бузковий багатошаровий одяг, який мав приховати, що після

закінчення гандбольної кар’єри Ванья неухильно набирала вагу, зробив її схожою на гортензію.

Сельма підійшла до неї. Подруга охоче прийняла її обій ми: обхопила

Сельму за спину й уткнулася лобом у плече.

— Він помер,— ридала Ванья.— Я не знаю, як я зможу з цим

змиритися.

Сельма мовчала. Просто міцно обняла її. Пригорнула й слухала, як та

плаче, вимовляючи крізь плач якісь незрозумілі слова. За вікном

дзенькнув трамвай. Машина просигналила. Програма про важливість

плаценти закінчилася, а Сельма стояла посеред кімнати, обнімаючи

свою давню подругу, яку знала ще з початкової школи.

— Я маю іти,— шепнула вона, обережно намагаючись вивільнитися

з обіймів.

— Ні. Ні! Будь ласка. Залишся, доки Крістіна прокинеться.

Сельма відчула легке запаморочення: від надто тісного фізичного

контакту, від густого аромату квітів, застарілого запаху парфумів і не

дуже приємного — немитого волосся. Вона спробувала трохи

відсторонитися.

З кутової шафи почула початок випуску новин.

Головною подією стала акція #metoo{23}. Жінки подали кілька скарг на

поведінку заступника лідера Робітничої партії. Депутат від

Консервативної партії виступив проти виділення коштів на харчування

батьків тяжко хворих дітей. У Північній Норвегії голова регіональної

служби охорони здоров’я заявив про погрози на його адресу після

конфлікту щодо розміщення нової кардіологічної клініки.

«Повідомляється, що безвісти зник усесвітньо відомий норвезький

фотограф Мортен Карлсгауґ».

Сельма трохи наполегливіше спробувала розтиснути руки Ваньї. Та

ніяк не відпускала.

Сельма повернула голову праворуч, ліворуч, шукаючи положення, з якого краще чутиме радіо.

«Востаннє його бачили у власному будинку другого грудня цього року.

Наступного дня він мав їхати у відрядження до Монголії. Саме це

стало причиною, чому поліція взя лася за пошуки тільки зараз.

Карлсгауґ відомий як пейзажний фотограф, низку його робіт

надрукував шанований журнал National Geographic. Якщо ви щось

знаєте про цей випадок, поліція просить повідомити до найближчого

відділення».

— Я маю іти,— тихо, але рішуче сказала Сельма.

Вона зняла з себе руки Ваньї і відступила на крок назад.

— Зателефонуй мені, якщо треба буде до тебе заїхати.

— Мені треба, щоб ти була тут.

— Я не можу, Ваньє. Але я могла б приїхати завтра. Я спробую.

Обіцяю. А зараз мені треба йти.

Вона взяла свою пляшку, на ходу зняла пальто з вішалки в передпокої

і майже побігла до дверей.

На щастя, вона не роззувалася.

В’язень

Час його звільнити.

Це буде нелегко, подумав чоловік зі сріблясто-сивим волоссям. Саме

викрадення пройшло напрочуд добре. На підземній стоянці не було

камер спостереження. Єдину, встановлену на важких воротах, він

запросто вивів з ладу, перерізавши кабелі. Той, на кого він полював, був зайнятий своїми думками й нічого не помічав — просто йшов до

своєї машини, а потім прийшов до тями в камері.

Найбільшою проблемою було те, що він важкий.

Щонайменше дев’яносто кілограмів. Ну, зараз, мабуть, уже менше —

не схоже було, що він мав хороший апетит. Хоча точно сказати

складно — через маленький люк у дверях небагато побачиш.

У кожнім разі, він кремезний.

Оскільки під час перевезення він мав бути непритомним, треба було

взяти допоміжні засоби й укласти його на землю.

Не буквально, звісно. Під час викрадення він використав хлороформ на

тканині. Як у фільмах п’ятдесятих років. Легко придбати, просто

використовувати. І дуже ефективно, як виявилося.

Йому самому замакітрилось у голові від запаху.

Цього разу він збирався скористатися ГГБ — гаммагідро ксибутиратом.

Хоча хлороформ стояв у банці в підвалі ще відтоді, як він намагався

подолати свою тривогу й самотність за допомогою ентомології, а дістати ГГБ трохи складніше. Утім, не так складно, як він

побоювався. Поліція не помилялася.

В обігу було багато ГГБ.

Та труба, що подавала воду в камеру, була шлангом приєднана до крана

з іншого боку стіни. Воду він увімкнув десять днів тому, коли кинув на

лежак у камері важке непритомне тіло викраденого. Тоненька цівочка.

Тепер треба було тільки приєднати до шланга п’ятилітрову каністру зпід бензину. Зараз там було два літри води. ГГБ від учора стояв

у пляшці біля раковини. Вирахувати точне дозування було складно, і він досі не був певен, скільки ж наливати. Доза наркомана —

приблизно як уміст кришечки від пляшки. Два-три грами. Проблема

в тому, скільки рідини потрапить у в’язня. Мало бути достатньо, щоб

вимкнути його, але не надто багато, щоб не вбити.

Чоловік із сивим волоссям вагався.

Він уже кілька днів був занепокоєний. І з кожним днем його тривога

зростала. Та грайлива самовпевненість, до якої він почав звикати, зникла.

Сельма Фалк не була частиною сценарію. Усе пішло не за планом, коли

вона з’явилася на обрії.

Сценарій не передбачав, що хтось йому заважатиме. Усе мало пройти

легко й весело. Він усе ретельно спланував і був упевнений в успіху.

Ніхто нічого не мав розслідувати. Ніхто нічого не мав розкривати.

Ніякий допитливий адвокат не мав нічого рознюхувати.

У камері було так тихо, що він аж підскочив.

Зазвичай, коли він підходив до дверей, звідти чулися звуки, були

ознаки життя. Крики, плач і скрегіт зубів. Він ніколи не відповідав.

Відчиняв люк, кидав щось їстівне, пересвідчувався, що вода в камері

тече, а потім вмикав двигун, який посував стіну й робив камеру

меншою.

Перебуваючи тут, він ні разу не сказав жодного слова.

— Чорт забирай…— раптом гаркнув він і схопився за ву хо.— Ні. Ні.

Ні!

Тип у камері геть стих. Часом він засинав, але, зачувши будь-який

звук, зразу прокидався. Щоразу.

Тільки не цього разу.

Промайнула думка.

Розраховувати, що ГГБ у воді зможе вимкнути в’язня,— яка дурня! Він

за весь час міг ні краплі не випити. Або випити лише стільки, щоб

отримати легкий кайф.

Сивий похитав головою.

Дірка в плані. Дірка в голові.

Він ляснув себе по лобі.

— Ідіот.

Він рішуче пішов до раковини. Відімкнув воду. Треба змусити в’язня

мучитися спрагою. Щоб він геть збожеволів без води. Тоді він прийде

й дасть йому склянку води через люк. Точно підібрана доза, не надто

слабка і не надто міцна. Невелика склянка, просто щоб бути певним,

що він вип’є все. Вода матиме дивний смак, але йому буде не до

викрутасів.

Задоволений своїм рішенням, він відставив каністру.

Піднявся сходами й замкнув за собою двері.

За добу тип у камері помиратиме від спраги. Тоді він повернеться

і звільнить його.

Зрештою, ніхто не має померти.

Прізвисько

— У кожному разі цей крем — неспростовний доказ,— сказав Ян

Морелл, відкриваючи бар, майстерно вбудований у стіну.

— Доказ чого? — спитала Сельма.

Вона все ще стояла біля великого вікна на верхньому поверсі будівлі

«Форнебупортен».

— Що це чистий саботаж. Тюбик «Трофодерміну» поклали Хеге

в сумку. Не вона поклала. Висновок: це зробив хтось інший. І на це не

могло бути ніякої іншої причини, крім її компрометації.

— Погано, що…

У фіорді вона побачила вогники вантажного судна, що наближалося до

Осло. Надворі досі ясно й холодно. Оскільки вона не могла собі

дозволити купити зимові шини, а також вирішила поки що триматися

якомога далі від покерного підвалу й гаража його власника, до

розкішного офісу компанії MCV неподалік від «Теленор-арени» вона

приїхала на таксі.

Вона підбивала рахунки й мала намір попросити відшкодування

витрат.

— Погано, що Хеге не знає, коли це сталося,— нарешті сказала.— Що

ми не можемо обмежитися Ліллегаммером і останнім вікендом, бо

вона не пам’ятає, коли востаннє перевіряла своє гігієнічне приладдя.

Погано, що цей доказ міг пролежати там непоміченим доволі довго.

І що він згорів.

— А що я мав робити? — різко спитав Ян.— Чортів тюбик міг усе

зіпсувати! Я знаю, що Хеге ніколи не бреше, але ж ми бачимо, скільки

людей вірять у цю нісенітницю!

— І Сельве Банґ теж знає про тюбик?

— Так. Через цю… дурну курку, нашу прибиральницю.

Морелл налив добру порцію віскі в кришталеву склянку.

— Уже за восьму,— пробурмотів він.— Там у холодильнику є «пепсі»

для тебе.

Він вказав склянкою в бік холодильника.

— Ні, дякую,— відмовила Сельма.— І він зв’язався з тобою?

— Так. Він погрожував мені, Сельмо. Він справді мені погрожував.

— Я цим не надто переймалася б.

Вона все ще стояла біля вікна і почувалася старою. Тіло здавалося

важким і чужим. Втомилася, подумала вона. Усе набридло…

І ще дуже налякана, зазначила вона й усміхнулася.

— Не надто? — насмішкувато перепитав Ян.— Ти не знаєш, на що

здатен цей тип.

— Ні. Не знаю. Я справді не дуже розумію його ролі в цьому всьому.

Він, звичайно, має певні посади в системі, але як він…

Вона взялася рукою за шию, помасажувала напружені м’язи, пішла до

холодильника й таки взяла пляшку «пепсі».

— На тій пресконфренції, чи радше зборах на вшанування пам’яті

Гокона, у суботу в Гольменколлені. Журналіст запитав, чи збирається

Федерація робити посмертний допінг-тест. Усі розгубилися.

Сельма відкрутила кришку «пепсі», звідти з сичанням вирвався газ.

— І Сельве вискочив до мікрофона, ніби він там господар чи щось

таке. Чому? Хто його на це уповноважував?

Морелл сів на одне з темних шкіряних крісел у кутку біля вікна.

— Я теж до пуття не знаю,— на диво сумирно зізнався він.— Сам

завжди дивувася. Усі ці роки… Я…

Кубики льоду дзенькнули об кришталь склянки, коли Ян надпив

бурштинової рідини. Трохи потримав віскі в роті, ковтнув.

— Сельве сам по собі досить комічний персонаж. Чванько й павич.

Але симпатичний. Чарівний навіть. Його знають і люблять на

телебаченні. Брав участь від імені Федерації у кількох дебатах щодо

цих матеріалів «Щоденного віс ника».

Лід знову голосно дзенькнув у склянці, коли Ян розвів руками.

— Про поганий облік, вади системи й усі інші проблеми. Він

компетентний. Трохи запальний, можливо, але знає багато. Тільки

пити йому не варто. Або хоча б небагато. Бо потім усю ніч доведеться

слухати його вихваляння, і неможливо його зупинити. Не те щоб

я коли-небудь усю ніч пив із Сельве Банґом, але знаю, що до другої

ночі він починає розказувати, що збирається стати міністром культури.

Завжди. Зараз, коли уряд навіть надягає зелені шкарпетки, аби тільки

догодити лівим, я не здивувався б, якби він навіть вступив у партію, аби тільки помітили його готовність і бажання.

Його смішок пролунав сухо й невесело.

— Думаю, якби хтось витримав до ранку, то почув би, що Сельве

виграє Нобелівську премію з літератури.

— Може, і виграє. Чим він тобі погрожував?

— Усе розповісти пресі.

— Про що? Він має якісь докази?

— Ні. Думаю, я врешті-решт змусив його зрозуміти це. І, звичайно, пригрозив йому грандіозним судовим позовом. Мені здається, це

справило на нього враження. Схоже, він боїться за свої гроші. І, мабуть, він надто розумний, щоб виходити до преси з історією про

тюбик забороненого крему у ванній кімнаті Хеге, спираючись лише на

слова польської хатньої працівниці. Але це…

Ян підняв очі й глянув на Сельму.

— Сядь уже,— майже наказав.

— Я краще постою.

Корабель у фіорді подав звуковий сигнал, проминувши буй. Майже

дев’ята вечора, рух біля чудової будівлі у Форнебу вщух. Величезні

будівельні майданчики між офісом MCV і морем безлюдні й темні.

Янова секретарка пішла ще до приїзду Сельми. У будівлі вже нікого не

було.

— І де ми стоїмо, Сельмо.

Без запитальної інтонації. Голос глибокий і тихий. Ян сидів глибоко

в кріслі, з ослабленим вузлом краватки і розстебнутим піджаком —

складалося враження, що він щойно прокинувся після тривалого

запою.

Сельма таки сіла.

— Так, де ми стоїмо.

— Боюся, що ні на міліметр не ближче до пояснення того, що сталося.

— Можливо. Але ми зібрали чимало інформації. Треба її відсортувати

й систематизувати.

Сельма нахилилася вперед і вперлася ліктем у коліно. Вона намагалася

зловити погляд Яна, але той зосередився на якійсь точці за вікном.

— У цьому високотехнологічному палаці може знайтися така архаїчна

річ, як фліпчарт? — спитала вона.

Морелл глянув на неї, ніби вона спитала про прядку чи ткацький

верстат.

— Фліпчарт? — перепитав.— Е-е-е… Ні. Ти хочеш… щось написати?

— Так. Можна так сказати. Може, дошка? Типу як у школі.

— Ні. Але є ось що.

Він незграбно підвівся.

— Грав учора в теніс,— пробурмотів він, потираючи стегно.— Хотів

кілька годин не думати про все це. А повернувся додому — як у пекло

потрапив. Ось глянь.

Ян підійшов до меблевої секції, що тяглася майже вздовж усієї стіни.

Він узяв пульт, натиснув кнопку — двері широкої, майже двометрової

шафи роз’їхалися. За ними — величезний екран. Ще одна кнопка —

екран засвітився приємним молочним світлом.

— Ось візьми.— Морелл передав Сельмі металевий стрижень.—

Пиши ним як фломастером.

Сельма невпевнено вивела на лівому боці екрана: «Хеге».

— Ого. Ніколи такого не бачила.

— Там посередині кнопка. Можна змінювати колір.

«Гокон»,— написала Сельма на іншому боці і обвела синіми колами

обидва імені.

— Сідай, Яне.

Ян повернув крісло до чарівної дошки, налив у склянку віскі й покірно

сів.

— Найбільша зміна від минулого четверга очевидна,— рішуче почала

Сельма.— Виявлено ще один випадок застосування допінгу. Ми не

можемо цього ігнорувати. Що спільне між ситуаціями Хеге й Гокона?

Ян так нахмурився, що його брови ніби зрослися над переніссям.

— Вони обоє найкращі лижники світу,— заходився перелічувати він.—

Обоє норвежці, обоє виграли б найбільше медалей, якби поїхали на

Олімпіаду. Обом менше тридцяти, обоє стали зірками вже

в юніорському віці. Ще?

Сельма провела лінію між двома іменами на дошці.

— Ні, годі. Двоє лижників. Збіса хороші. Норвежці. Претенденти на

медалі Олімпіади. Звичайно, комусь може кортіти нашкодити їм. Або

їм особисто, або як представникам Норвегії.

«Норвегія»,— написала Сельма великими червоними літерами вгорі.

— Але навряд чи можна уявити двох настільки різних людей, як Хеге

і Гокон,— сказала вона.— Гокон — зразок для чоловіків. Щирий.

Політично активний. Принаймні в спортивній політиці. Рішуче

й категорично виступав проти допінгу. Не раз критикував Федерацію

лижного спорту, Норвезький олімпійський комітет, Міжнародну лижну

федерацію, МОК. За все, починаючи від непотизму й економічних

прорахунків до дурних технічних регламентів. Людина

з переконаннями. Мав сім’ю — партнерку й дитину. Відкритий для

світу, навіть надміру, часом до смішного. Он навіть оприлюднив свій

тренувальний щоденник.

Металевим стрижнем намалювала три стрілки від кола з іменем

Гокона.

«Публічний»,— написала синім кольором.

— Хеге — цілковита протилежність Гокона. Тиха, майже потайна.

Майже не бере участі в позаспортивних заходах.

— Якщо ти маєш на увазі нашу співпрацю з ЮНІСЕФ і «Лікарями без

кордонів», то…

— Саме так. Ми про це майже не знаємо. Рідко бачимо її на публіці.

Мовчазна молода жінка. Живе з тобою, батьком-удівцем. Мабуть, колись мала одного чи двох хлопців. Це не моя справа, але схоже, що

нічого серйозного не було й немає. Хеге може здатися…

Увійшовши в раж, Сельма прикусила металевий стрижень.

— Ти його поламаєш.

— Вибач. Хеге може здатися стороннім людям трохи… незрілою?

Морелл не зреагував. Він поставив склянку на підлогу, поклав лікті на

бильця крісла й сплів пальці рук.

— Незрілою,— повторила Сельма й кивнула.— Стороннім вона може

здатися незрілою. Після кількох розмов з нею я бачу, що це враження

хибне. Навпаки, вона дуже розважлива. Але все одно є щось…

Вона стисла губи, намагаючись підібрати правильне слово.

— Є щось наївне в характері Хеге. Я вважаю, наприклад, що вона не

вміє брехати. До мого особистого знайомства з нею, тоді, у четвер, я не

була впевнена в її невинуватості. Зараз упевнена. Принаймні я щиро

переконана, що твоя доч ка завжди каже правду. Залишається

можливість, що вона вжила клостебол випадково й не знаючи про те.

Але після виявлення тюбика «Трофодерміну» в її сумочці я схильна

погодитися з тобою: хтось його підклав. Певна річ, вона не бреше.

Навряд чи вона на це здатна.

— На відміну від мене й тебе,— сказав Ян ледь чутно.

— Саме так. Вміння за потреби збрехати — важкий і болісний тягар

дорослих.

Вона усміхнулася йому, майже зухвало. Морелл навіть не змінив

виразу обличчя.

— До чого ти ведеш? — трохи роздратовано спитав він.— У чому сенс

цього всього?

— Що робити, якщо нам доводиться працювати не з однією справою?

— І що ж?

— Що коли Гокон і Хеге стали жертвами саботажу, але з боку різних

людей? Та ще й з різних причин. Хоч вони й чудові лижники, вони

жили аж надто різним життям.

Металевий стрижень намалював ламану лінію між двома іменами на

екрані.

— Не завжди все пов’язане між собою, як здається,— сказала Сельма.

— Не завжди.

— Сказати правду, це найдурніше, що я коли-небудь чув.

Ян нахилився по склянку, підніс її до рота, на мить завмер, але таки

випив.

— Зачекай,— попросила Сельма.

— Ні.— Ян рішуче встав, узяв пульт і натиснув кнопку. Екран знову

став чистий.

— Послухай мене,— сказала Сельма.— Зараз послухай мене.

Вона бачила, що він розлючений. Рука зі склянкою тремтіла, крила

носа побіліли. Вона усміхнулася так доброзичливо, як тільки могла, повернула крісла одне до одного, сіла, схрестила ноги, заправила

пасмо волосся за вухо. Склала руки на колінах.

— Я захищала людей, які всім здавалися винними — лише через

неймовірний збіг обставин,— сказала вона спокійно.— Логічно

пов’язані події ставали незаперечними доказами. Настільки

переконливими, що обвинуваченого засуджували. Або виправдовували, бо мені вдалося розібрати ланцюжок подій на окремі ланки й з’єднати

знову не менш правдоподібно. Ось ціна вироку й виправдання.

— Дозволь мені дещо сказати.

Ян сів у протилежне крісло й подивився їй у вічі.

— Мене мало обходить доля Гокона Гольма-Веґґе. Він цікавить мене

лише тому, що його випадок, схоже, пов’язаний з випадком Хеге.

І наскільки його справа допоможе розібратися зі справою Хеге. А це…

Він нахилився вперед, не відводячи погляду.

— Очевидно, що це так. Вони пов’язані.

— Отже, ми це обговоримо,— тихо сказала Сельма.— Зараз. Одначе…

Вона відкрутила кришку «пепсі».

— Дати склянку? — запропонував Ян.

— Ні, дякую. Газ виходить. Отже…— Вона відпила ковток.—

Я серйозно вважаю, що ми маємо зосередитися на «Трофодерміні».

— Що ти маєш на увазі?

— Я думаю, що цей клятий крем у всьому винен. Або не так. Я не те

щоб так думаю, бо поки що я не знаю, що саме думати. Але я маю

гіпотезу. Можливий сценарій, якщо хочеш. Можна писати?

Ян буркнув щось, що мало означати дозвіл. Сельма підійшла до екрана

й написала яскравим помаранчевим кольором: «ТРОФОДЕРМІН».

— Ми знаємо історію з цим кремом і потенційною катастрофою, що

сталася з Геддою Бруун,— почала пояснювати.— Це було у вересні

в Італії. Знаємо, що він містить клостебол. Знаємо, що спортсменів

з усього світу раніше ловили на вживанні клостеболу. У декого були

мізерні показники. Дехто з них казав, що застосовував крем

з абсолютно невин них причин. І як видно з усього, це цілком може

бути правдою.

Морелл наче вже не був злий. Він уже випив половину віскі зі склянки, але ще дивися насторожено.

КЛОСТЕБОЛ.

Це слово — чорним кольором, і обвела червоним.

— Ми обоє віримо Хеге. І принаймні я вважаю, що Гокон не вживав

клостеболу навмисно. По-перше, бо я його знала й просто не можу

уявити, щоб він так вчинив. По-друге, нам відомо, що він, мабуть, вжив препарат у короткий пе ріод між минулим понеділком

і п’ятницею, коли загинув. І в мізерній кількості.

— Це просто резюме. Ми все обговорили в понеділок. Ти сказала, що

маєш гіпотезу.

— Твій список,— сказала Сельма, гортаючи нотатки на телефоні.—

Людей, які знали про італійську історію.

Неохайно і якомога швидше, щоб не викликати нового нападу люті

Морелла, вона переписала всі імена:

Боттольф Одда

Рейдар Фарсунн

Галлґайр Говд

Астрід Бейта

Монс Гансен

Стіан Бах

Северін Петтерсен

Кнут Нільсен

Матіас Стреммен

Арнульф Сельгюс

Сельма повернулася до Яна:

— Ці десятеро під час поїздки до Італії знали або дізналися, що там

у звичайній аптеці без рецепту можна купити крем із клостеболом. Ще

знали Гедда Бруун і Хеге. Чому їх немає в списку?

Ян знизав плечима:

— Ти думаєш, що Гедда могла підставити Хеге?

— Насправді ні, але я хотіла б, щоб список був повний.

Вона дописала ім’я Гедди.

— Ти і я — ми теж знаємо,— буркнув Ян сердито.— Ми серед

підозрюваних?

— Ні. Ми не знали цього до суботи.

Сельма знову вкусила сталевий стрижень і побачила різкий докірливий

погляд.

— Хто з них був у вересні в Італії? — спитала вона.

— Усі тренери, Кнут, Стіан Бах і Боттольф Одда. Одда дізнався лише

кілька днів тому, але він розбирався з тим інцидентом, коли Гедда

виявила, що їй дали.

Він зробив невеличку паузу, роздивляючись список.

— І Астрід Бейта. Вона теж знає.

— А чому їй сказали? — спитала Сельма.— Хіба вона не кухарка?

— Так. Я не знаю чому. Можливо, десь почула. У всякому разі, ці імена

накопав мій консультант із безпеки.

— Арнульф Сельгюс.— Сельма взяла в дужки ім’я фіндиректора.—

Його там не було. Як він дізнався?

— Мало є такого, чого він не знає у Федерації. Як фінансового

директора його було б важко переконати найняти ще одного лікаря.

Стіана ж вони не звільнили. Це дорого.

— Рейдар, Северін, Галлґайр, Матіас і Монс — тренери. Двоє жіночих, троє чоловічих.

— Так. Але щоб тренери шкодили власним спортсменам — це поза

моїм розумінням.

— Зачекай. Значить, Боттольф — велика шишка, а Стіан — лікар, який

схибив. І якого, на мою думку, давно мали виперти з роботи. Кнут —

фізіотерапевт. Начальник усіх фізіотерапевтів, правильно?

— Якось так. Принаймні старший з них. І найкращий з них зараз.

— Контакт,— сказала Сельма, зусиллям волі зупиняючи руку

з металевим стрижнем на півдорозі до рота.

— Що?

— Кнут Нільсен мав усі можливості торкатися спортсменів. Це його

робота.

— Так. І?

— Якщо ми вважаємо, що речовина могла потрапити через шкіру, я маю на увазі. Йому було б легко це зробити.

— Так. У Хеге пробу взяли 7 листопада. Не під час зборів чи змагань.

Вона була в Осло. І…

Він на кілька секунд змовк, щось натискаючи на телефоні.

— Кнут теж. Я не пам’ятаю, звичайно, чи він працював із Хеге за

кілька днів до проби, але можу дізнатися.

— Дізнайся.

— Але навряд чи він міг нашкодити Гокону,— тихо сказав Ян.

— Чому ні?

— З Гоконом працювала тільки Аніта. Аніта Ульвестад. Вони друзі ще

з дитинства. І коли він нещодавно ушкодив плече, його лікувала теж

Аніта. Гокон вважав, що Аніта має якусь чудодійну силу.

— Добре. Не для Гокона, звичайно. Але в такому разі ми так само

далеко від фінішу. Якщо ти не готовий обговорити мою гіпотезу про

двох винуватців.

— Облиш,— махнув Ян рукою.— Теорія про те, що двоє людей

незалежно одне від одного в однаковий спосіб намагалися нашкодити

двом різним спортсменам, просто абсурдна. Звичайно, ці справи

пов’язані.

Сельма зітхнула, вимкнула екран і відійшла до вікна. Ян мав

слушність. Вони блукали по колу. Список осіб, які знали про

італійський інцидент, виявився марним. По-перше, важко уявити, що

ця історія не вийшла за межі вузького кола осіб. Дивно, що жоден

журналіст не дізнався про недбалість Стіана Баха, але Сельма все одно

не вірила, що жоден з причетних нікому про це не розповів.

Так не буває.

Люди завжди діляться. З чоловіками й дружинами. З близь кими

друзями. У ліжку. Сп’яну. Вдають із себе важливих персон, посвячених

у секрети. «Нікому не розповідати» — цей наказ, мабуть, найчастіше

у світі порушують.

Можливо, хтось таки поговорив з пресою.

Можливо, хтось із журналістів знав, але не зміг знайти доказів. Сельма

швидко написала й відправила повідомлення.

— Що там? — спитав Ян.

— Просто деякі справи. Чого насправді може домагатися Сельве?

— Що?

— Сельве Банґ. Чому він так ухопився за цей тюбик у вентиляції? Він

завжди захищає Федерацію. Він поводиться так, ніби норвезький

лижний спорт — його власність. Незабаром видасть ґрунтовну історію

лиж у Норвегії. Якщо він думає, що проти Хеге є докази, чому раптом

саме йому так кортить їх отримати?

— Не знаю. Може, заради справедливості.

Він вдихнув аромат віскі й випив останній ковток.

— Не те щоб він був великим поборником справедливо сті… Для

Сельве Банґа найважливіше у світі — Сельве Банґ. І ніщо інше.

— Точно. Коли він кидався в бій на захист Федерації, це відповідало

його власним інтересам. Що він може виграти від усієї цієї бучі

навколо Гокона, Хеге, можливої дискваліфікації збірної…

Вона повернулася до Яна. Її очі звузилися.

— Є в цьому щось дивне.

— Уся ця ситуація дивна.

Ян протяжно позіхнув, не прикриваючи рота.

— Я маю їхати додому.

— Ми не просунемося далі, доки не знайдемо мотиву.

— Ми знайшли цілу купу можливих мотивів.— Морелл встав

і натиснув щось на телефоні.— Саме в цьому й проблема. Мій водій

буде тут за десять хвилин. На жаль, я не маю часу завезти тебе

в Ґрюнерлекку.

— Ніякої купи мотивів ми не знайшли. Строго кажучи, ми знайшли

всього два. Один — хтось хоче зруйнувати кар’єру Хеге й Гокона, разом чи окремо. Другий — бажання знищити всю Федерацію. А що

як тут ідеться про щось зовсім інше? Якщо…

— От і дізнайся,— обірвав її Ян.— Поки що ставка не на твою

користь.

Він відчинив двері й подивився на неї.

Сельма ніяк не могла вирішити, подобається їй Ян Морелл чи ні.

Клієнт із нього був досить непоганий. Відкритий до порад, але й зі

своєю конкретною думкою. Достатньо розумний, завжди знав, де

можна наполягти на своєму, а що краще залишити на її розсуд.

Акуратний у платежах. Коли розкрив її — він був справді жорстким.

Але також і несподівано уважним, слід це визнати. Він міг зразу

подати заяву в поліцію, і Сельму дуже легко засудили б. Натомість він

обрав покарання, завдяки якому вона могла далі жити. Поки що, правда. Але все ж… Ян Морелл міг бути прямим і жорстким

у ставленні до людей, але вмів і робити добро не вихваляючись. За

багато років знайомства й кілька днів ситуа тивного союзу Сельма ні

разу не бачила, щоб він виражав любов до когось, крім дочки.

Її він любив надзвичайно.

Може, навіть занадто, якщо це можливо.

І вона це знала.

Тож Сельма все ніяк не могла визначитися, що ж їй думати про цього

чоловіка.

— Мені шкода, що це сталося з твоїм другом,— сказала вона, беручи

пальто й сумку.

— З моїм другом?

— Так. Зниклий фотограф. Мортен Карлсгауґ.

— О… Так, Клаус. Він неодмінно з’явиться. З ним завжди так. Якщо

я не помиляюся щодо нього, то він зараз лежить у юрті на іншому боці

землі й розважається з маленькою монгольською красунею. Клаус —

справжній мисливець на жінок і ніколи з жодною надовго не

залишався.

Ян зачинив двері, клацнув автоматичний замок. Чоловік жестом вказав

у напрямку ліфта.

— Чому ти називаєш його Клаусом?

— Дитячий псевдонім. Точніше…

Ян натиснув на кнопку виклику ліфта.

— Навіть прізвисько. Це не зовсім гарно, але все-таки ми ніколи його

інакше не називали. Він хворий на голову. Я зазвичай кажу, що це

відображено в його роботах. Пейзажі, широкі відкриті простори, наскільки сягає око. Він же виграв, ти ж знаєш, міжнародну премію.

Він зняв найкрасивіший у світі краєвид з вершини Евересту. Ти, мабуть, бачила те фото, це було цього року.

Приїхав ліфт. Двері розчинилися.

— Що ти маєш на увазі, кажучи «хворий на голову»? — спитала

Сельма й зайшла в ліфт.

— У нього клаустрофобія. Дуже страшна клаустрофобія. Тому ми

звемо його Клаус. Йому було три, коли він заліз у бабусину скриню

і засувка випадково його там замкнула. Як мені розповідали, він

пролежав там кілька годин, майже задихнувся і дуже перелякався.

Коли ми були дітьми, якось…

Двері ліфта зачинилися.

Початок

Коли чорна «Aуді A8» з Яном Мореллом на задньому сидінні виїхала

за межі стоянки біля «Форнебупортен», Сельма заплющила очі

й подумки подякувала вищим силам.

Він жодного разу не згадав про лікування, яке вона мала розпочати.

Довідку з «Синього хреста» вона вручила йому вчора до встановленого

крайнього терміну. Він мовчки прийняв документ, ледь удостоївши

його побіжним поглядом. І за це Сельма теж була вдячна всьому на

світі.

Звичайно, ніхто в «Синьому хресті» не міг підтвердити, що Сельма

Фалк відвідує курс лікування від лудоманії. Просто тому, що ніякої

терапії вона не проходила. Випадковий психолог, у якого вона

намагалася випросити довідку про лікування, був непохитний. Усе, що

він міг запропонувати,— підтвердження того, що вони зустрічалися.

І що Сельму Доротею Фалк, 16 вересня 1966 року народження, зараховано на чотиримісячний курс групової терапії.

А також ознайомлена з інформацією про сайт selvhjelp.no.

Сельма перевірила, чи Ларс Вінтер відповів на повідом лення, яке вона

надіслала з офісу Морелла. Відповів. «Сьогодні ввечері зустрітися не

можу. Завтра о пів на восьму ранку буде добре. Те саме місце. ЛВ».

Вона поклала телефон у сумку й вийшла на вулицю. Збиралася

зупинити перше ж таксі, яке побачить, але спочатку їй треба подихати.

Було доволі холодно, і вона підняла комір, щоб затулитися від

північного вітру.

Психолог упізнав її, щойно вона зайшла до кабінету, і мар но намагався

приховати усмішку, коли Сельма відрекомендувалася. Виконання

вимоги Яна Морелла надати довідку про лікування стало одним

з найпринизливіших моментів за все її життя. Яке протягом останніх

тижнів і так перетворилося на суцільну низку принижень.

Так і мало бути.

Однаково все стане відомо, подумала вона, набираючи швидкість.

Занадто багато людей про це знало. Ян її викрив, і це стало початком

кінця. Тепер і цей чортів психолог знає. І Ларс Вінтер. Хоча він поки

що знав лише те, що вона час від часу може зіграти в нелегальний

покер.

Усе сталося так швидко.

Межі навколо неї розчинялися.

Багато років її життя було чітко розділене на різні простори з власними

межами. Сім’я окремо. Робота — інша сфе ра. Друзі. Гандбол —

найкращий період у Сельминому житті, рясно завішаний медалями

й відзначений високими до сягнен нями. І завжди навколо неї були

люди.

Ігри стали для Сельми її окремим приватним простором.

Благословенний притулок, де вона була зовсім сама. Тривалий час гра

була ще й важливим джерелом доходу. Особ ливо вигідні були біржові

операції. З ними було легко, простіше, ніж зі ставками й картами.

У всіх сенсах. Єссо дещо знав про її так зване «мудре інвестування»

і завжди захоп лювався її успіхами.

Найпершу спортивну ставку в оточенні Сельми теж сприйняли

з захватом. Наприкінці зими 1992 року вона була з дівчатами в Лондоні

й поставила сто фунтів на перемогу Данії в європейському чемпіонаті

з футболу. Оскільки данці не пройшли кваліфікації до фінальної

частини, шанси були фактично примарні. Сельма припустила, що

криваві події на Балканах матимуть і спортивні наслідки, тож

вирішила ризикнути й поставити все, що могла собі дозволити. Усього

за десять днів до початку фінальної частини чемпіонату у Швеції

виявилося, що вона мала слушність. УЄФА пристала на заклик ООН

не допускати до спортивних змагань Югославію, де палала війна.

Країну дискваліфікували, а Данія з другого місця в групі останньою

приєдналася до учасників.

І в фіналі переграла Німеччину.

Сельма поїхала до Лондона й отримала на руки більше грошей, ніж

колись бачила. Про це знали всі. Друзі з коман ди були в захваті. Єссо

просто шаленів. Власна ж реакція Сельму і лякала, і хвилювала, тому

вона намагалася її від усіх приховати. Широко усміхалася й дякувала

за привітання, а свої відчуття тримала в собі.

Екстаз. Збудливе п’янке неймовірне відчуття того, що все життя

поставлено на кін, охопило її, коли Данія забила другий гол.

Неочікуваний кайф протримався до фінального свистка —

і закінчився. І Сельма раптом зрозуміла, що найвища цінність таких

імпульсивних ставок — не гроші, які виграєш.

А розуміння, що весь цей час щось стояло на кону.

Вона відчувала це з того самого моменту, як віддала сто фунтів в обмін

на квитанцію букмекерові у Південному Лондоні. Усе це її захопило.

Що вирішить ООН. Чи відреагує на це УЄФА. Чи вдасться Швеції

перемогти Англію у плей-офф, бо від результату цього матчу залежав

турнірний шлях Данії. Протягом багатьох тижнів вона переживала

незнайоме ейфорійне відчуття присутності у власному житті. Весь час.

Вічний трилер спортивних фіналів, вартий не більше ста фунтів, приніс неймовірний прибуток і непереборне бажання зробити це знову.

З півдня по Снарейваєн їхало таксі з увімкненим сигналом. Сельма

зупинила машину й сіла в салон, де пахло перцем. Водій — зовсім

хлопчик, навряд чи старший двадцяти п’яти років. На лобі навіщось

сонцезахисні окуляри.

— Сінсекрюсет,— кинула таксисту.— Ні, стривайте. Відвезіть мене до

магазину «Нарвесен» на вулиці Воґта. А потім поїдемо далі. Мені

треба спершу дещо купити.

Відкинулася на спинку сидіння й заплющила очі.

Усе розпадалося.

Сама Сельма розпадалася. Намагалася бути детективом без

найменшого уявлення, як це робиться. Її сильною стороною був відбір

фактів. Не пошук. Вона добре вибудовувала систему з відомих фактів.

Але не знаходила їх, не знаючи, де шукати.

Вона просто цього не вміла. Думки кружляли по колу, вони не мали ні

початку, ні кінця, і як дати їм раду, вона не уявляла.

Сельма Фалк була торговою маркою. Брендом, що складався з пам’яті, строгості, окремих кадрів, прямих ліній. І логіки. Вона швидка

й сильна, розумна й кмітлива.

І вона ніколи не здавалася.

Зараз же вона була за крок від капітуляції.

У всьому переплетінні подій останнього божевільного тижня було

щось, чого вона не могла вловити. Щось набридливе, камінчик

у взутті, якого вона не могла витрусити.

Вона просто не розуміла, що їй муляє.

— «Делі де Лука»,— нахилилася вона до водія.— Не «Нар весен».

— Вони обидва на тому самому перехресті,— кинув водій і рушив

у північному напрямку.

Труп

Він не хворий.

Ванья сказала, що він не хворий.

Він просто багато страждав, так вона сказала. На нього вплинула

важка дитяча травма, якої ніхто не намагався зцілити. Ніякої хвороби

в нього не було.

Він виріс. Добре поводися. Його найгірший вчинок — поодиноке

перевищення швидкості. Вивчився, отримав роботу. Дуже хорошу

роботу, якщо точніше. Добре заробляв, мав будинок і друзів. Типу

друзів. Він їм був не дуже потрібен. Найбільше йому подобалося

працювати — свою роботу він виконував майстерно — і кататися на

лижах.

Він був досвідченим лижником. І не хворим.

Ванья сказала саме так. Але Ваньї тут зараз не було, і гляньте, якою

бідою це обернулося. Усе це. Смерть Гокона, яка і його теж засмутила, і позитивний допінг-тест — від усього цього тільки посилювався

головний біль.

Ванья сама собі нашкодила.

Це не його вина.

— Сука,— буркнув він і запив водою чотири таблетки парацетамолу.

Це була подвійна доза, але біль у голові не відступав.

А ще його непокоїла тиша в камері. Тут, у вітальні, він ніколи нічого не

чув — недарма встановлення звукоізоляції забрало кілька тижнів. Але

те, що він не почув звуків за дверима учора, коли перекривав воду,

змусило його хвилюватися. Можна запустити двигун, щоб стіна

посунулася. Або при наймні зазирнути в люк.

Треба спуститися. Просто перевірити.

Завжди краще зайвий раз пересвідчитися.

Він різко встав, поки не передумав, і вийшов у передпокій. Відчинив

двері підвалу й спустився.

У камері так само тихо. Тепер навіть дзюрчання води не порушувало

тиші. Він погупав ногами по підлозі. Відчинив і зачинив двері.

Чоловік спав.

Він лежав на боці з дивно зігнутими ногами. Одна нога на підлозі.

Ніби намагався встати, але йому забракло сил і він знову впав на бік.

Руки схрещені й притиснуті до грудей.

— Агов! — крикнув сивий.

Постарався змінити свій голос. Як і було задумано. Саме так він

написав у сценарії — все продумав, щоб операція пройшла без збоїв

і ніхто не дізнався про його причетність.

— Гей ти,— знов звернувся до в’язня.— Не спиш?

Жодної реакції.

— Чорт,— вилаявся сивий.— Прокидайся!

Він не міг відчинити дверей — це було надто ризиковано. Він міг

прикидатися. Тільки й чекає, щоб двері відчинилися, а тоді — раз! —

і накинеться. Навіть якщо він до краю знесилів за ці дні в камері, відчай може надавати нечуваної сили. А що в’язень у відчаї —

безсумнівно. І це цілком зрозуміло.

Замість цього сивий щосили погрюкав обома руками у двері. Від

сильних ударів запекли долоні. Прислухався. Зазирнув у люк.

Несподіваною блискавкою його вразив жах. Він відскочив від дверей

і опустився на підлогу.

Йому здалося, що в’язень мертвий.

Але цього не могло статися.

— Гей ти! — загорлав сивий, забувши, що треба змінювати голос.— Ти

спиш? Ану вставай! Вставай!

Тиша.

Голова боліла так, ніби череп ось-ось лусне. Зрозуміло, що він дуже

розлютився. Так нетямився з люті, що забув про власні правила

обережності, схопив лижу з купи біля верстака, відчинив металеві

двері й заскочив до камери, де в’язень досі лежав як мертвий.

І він був мертвий.

Сивий зрозумів це з першого погляду. Перед смертю в’язень, схоже, блював: з рота й носа повилазила бридка невідома маса. Підійшовши

ближче, сивий побачив напіврозплющені очі покійника — скляні, зовсім порожні, наче саме через них життя покинуло це змарніле тіло.

Чоловік зі сріблясто-сивим волоссям заплакав. Підступив до трупа, вклав його на лежаку. Тіло вже задерев’яніло й ніяк не хотіло лежати

рівно.

Сивий приніс відро з гарячою водою, кілька ганчірок. Обережно помив

мерця, ретельно, з дитячим милом. Ретельно осушив тіло. Надягнув на

нього одяг, у якому той був під час викрадення.

Закрив йому очі.

Чоловік у будинку з камерою в підвалі плакав і плакав. Закінчивши

з трупом, він притулився спиною до стіни — саме тієї стіни, що мала

наводити жах на в’язня,— обхопив коліна руками, схилив голову

й плакав. Камера з рухомою стіною мала мучити в’язня, мучити так, як

він заслуговував мучитися. Усе це мало закінчитися, і все

повернулося б у норму.

Тут не мав ніхто померти. Цього сивий чоловік не міг витримати.

Сповідь

— Я догралася до ручки. Втратила все, Ейнаре.

Старий безхатько дивився на неї, пережовував величезний шматок

чіабати й мовчав. Доївши, маленькими ковточками випив кави. Витер

рота брудною рукавицею Mesta.

— Це мало статися рано чи пізно,— спокійно мовив і потягнувся по

пакуночок з цукерками.

— Що?

— Гравець завжди програє в довгостроковій перспективі. Якби було

інакше, не було б казино й букмекерів.

— Але…

— Ти багато років грала з надто високими ставками. Надто велика гра, надто часто. Ти знаєш, хоч я й загруз у лайні по самі вуха, коли ти була

моїм адвокатом, я все-таки не дурень. Психічна хвороба не робить

людину дурнішою, ніж вона була. Я навіть сказав би — навпаки.

Сельма сховала обличчя за чашкою. Вона відчула дивне тепло на

щоках, серце забилося частіше. Ніби вона просила священника

відпустити її гріхи і ще не знала, чи одержить відпуст. Їдучи в таксі до

Ейнара, вона не почувалася жалюгідною невдахою і не збиралася

зізнаватися йому. І купуючи в магазині шоколад, колу і все інше, що

він любить,— не збиралася. Навіть коли роздратований водій висадив

її під супермаркетом Rema 1000 біля станції метро «Сінсен», вона

зовсім не планувала, що сяде біля Ейнара і скаже йому: «Я догралася

до ручки».

Сельма трохи опустила чашку й розповідала далі:

— Усе втратила. Дім, Єссо, дітей. Не маю роботи. Я взяла на себе

завдання, а як його виконати — не знаю, тому не зароблю ні крони. Та

ще й житла не маю.

Ейнар Фальсен усміхнувся, похитав головою і обвів рукою свої

бетонні володіння.

— Тут місця багато.— І тихо засміявся.

Ейнар сам вибрав таке життя. Після вироку протягом перших кількох

років примусового психіатричного лікування друзі й колеги в чергу

шикувалися, щоб опікуватися ним. Три роки в психлікарні не зробили

його здоровим. Утім, його більше не вважали небезпечним і повернули

в суспільство, змиритися з яким він міг, тільки зрікшись його. Усі

спроби поселити його в приміщенні й дати йому гідність у су -

спільному розумінні зазнали невдачі. Ейнар не витримував

«нормального» життя. Ішов на вулицю. Один за одним друзі здавалися, хоча ще кілька років він мав до кого звернутися, якщо надворі було

надто холодно. Або коли хворів — це бувало дуже рідко. Він міг

переночувати дві-три ночі в когось на дивані, а потім все одно йшов

подалі від усіх, хто намагався про нього дбати.

Зрештою залишилася тільки вона.

Так і не покинула свого колишнього клієнта.

Він був такий спокійний, подумала Сельма, перестрибуючи з брили на

брилу. Сидить, спершись об бетонну опору, у своєму спальному мішку, оточений своїми манатками, читає газету в мерехтливому світлі

смолоскипа. Жовті відблиски кидають різкі тіні на обличчя, від чого

воно здається ще грубішим. Зморшки ще глибші, очі ще темніші.

Борода ще кудлатіша, ніж завжди. Він усміхнувся у відповідь на її

звичне вітання, знайшов серед свого сміття якусь подушку й запросив

приєднатися до нього. Зізнання вирвалося якось саме по собі.

— Ні, дякую,— сказала Сельма.— Я ще не так низько впала.

— Розкажи мені,— усміхнувся колишній слідчий і кинув до рота

кілька цукерок.

І вона розказала. Розказала все. Майже все. Не згадала про сліди —

вона й сама ще не могла дати раду своїм думкам щодо них. А все інше

розповіла. Про початок, виграш після ставки в Лондоні, і кінець, коли

Ян Морелл зайшов до її кабінету одного листопадового понеділка

і повністю зруйнував її світ. Розповіла про все, що було між цими

крайніми точками, про роки життя на повній швидкості і талан, який

завжди її супроводжував. А між усім цим — про невдалі поки що

намагання з’ясувати, що ж сталося з Хеге Кін Морелл. Про Сельве

Банґа й захований тюбик від «Трофодерміну», про слабкодуху хатню

працівницю і Яна Морелла, який з кожним днем ставав усе

похмуріший і зліший. Вона розповіла йому про розкрадання чужих

коштів, загрозу арешту і в’язниці, і як усе намоталося одне на одне

й стало такою великою сніговою кулею, від якої тільки ідіотка могла

сподіватися втекти.

— Ти не ідіотка,— сказав Ейнар, коли Сельма закінчила.— Ти просто

ошаліла від ігор.

— Нікому не кажи.

Він широко усміхнувся. Сельма помітила, що з часу минулої зустрічі

він утратив ще один зуб — праве верхнє ікло. Тепер йому стало важче

вимовляти «с».

Відтоді, як Сельма приїхала, минула година. Ейнар запалив газову

горілку. Сельма привезла йому цілий мішок невеликих газових

балончиків, коли ще перебувала на вершині світу й могла дозволити

собі купити не лише каву й шоколад. Давно. Шість тижнів тому.

Балончиків залишилося всього два. Один з них зараз давав невеличке

червонясто-блакитне полум’я, біля якого вони вдвох гріли руки.

Смолоскип згорів. Їжу всю з’їли. Шум дороги над головами здавався

тихішим, ніж будь-коли.

— Чого ти зараз хочеш? — спитав Ейнар.

— Хочу?

— Так. Маєш якесь бажання? Ти хотіла б, щоб щось сталося?

— Хочу повернути час назад і не брати чужих грошей.

— Це неможливо.

— Хочу виграти ставку, яку запропонував мені Морелл. Хочу знайти

заспокоєння без гри. Хочу знайти житло. Хочу, щоб від мене всі

відчепилися. У мене сьогодні дев’ятнадцять пропущених дзвінків

і двадцять дев’ять повідомлень. Друзі, колишні співробітники.

Журналісти. Я божеволію.

— Мобільники — це винахід диявола,— кивнув Ейнар.— До речі, я почав би з першого.

— Виграти ставку?

— Так. Якщо ти розплутаєш справу китаянки, більшість усього іншого

стане на місце. Ти отримаєш чимало грошей, позбудешся боргів

і зможеш почати все з початку. Пройти лікування і вигнати свого

демона. Так що сконцентруйся на справі Хеге.

— Я намагалася, Ейнаре. Уже тиждень. Я стою на місці. А точніше, ходжу по колу. Ця загадкова Гоконова аварія, допінг у його тілі, введений прямо перед смертю… Це все точно не спростило справи.

— Забудь про Гокона. Тебе найняли не твої подруги- лесбійки. Твій

клієнт — цар Крез.

— Ці справи пов’язані між собою.

Ейнар зняв рукавиці й підставив руки ближче до вогню.

— Це не має значення. Якщо вони пов’язані, ти розв’яжеш обидва

завдання, дізнавшись, що сталося з Хеге. Якщо не пов’язані, то ти

даремно витратиш енергію і час, вивчаючи справу Гокона.

— Але з чого мені почати?

— Із себе.

Сельма відвела очі від вогню і глянула на Ейнара. Той нахилився до неї

і поклав руку на її передпліччя.

— Із себе,— повторив.— Почни з того, що визнач свої сильні сторони.

Зараз почни.

— Я систематична.

Помовчала. Вечірній трамвай прогуркотів уздовж Муселунден —

поїхав у депо. За два-три метри від них сіла на брилу сорока. У її

чорних очах відбивалося світло від горілки.

— І доволі розумна,— додала Сельма.

— І маєш феноменальну пам’ять,— допоміг їй Ейнар.

Вона кивнула.

— І ти добре бачиш людську натуру, хоч і намагаєшся нікого надто

близько не підпускати. Я це добре знаю.

— Я хороший юрист,— сказала вона швидко, помітивши, що ця

розмова викликає в неї дискомфорт.

— Так. Але в цій справі це не дуже тобі допомагає.

Знову запала мовчанка. Сельма почала мерзнути. Ейнар дав їй майже

нову ковдру. Сказав, що недавно купив.

Принаймні від неї не смерділо.

— Користуйся своїми сильними сторонами,— сказав Фальсен майже

нетерпляче.— Систематизуй. Залучи свої аналітичні здібності. Свою

пам’ять. Те, що ти знаєш людей. Свої контакти, чорт забирай! Ти ж

усіх знаєш!

— Але як це все застосувати?

Ейнар голосно, майже театрально застогнав. Виліз зі спаль ного мішка.

Густий сморід брудного чоловічого тіла хвилею накотився на Сельму, і їй довелося докласти зусиль, щоб не виказати своєї відрази. Внизу на

Ейнарі були тільки довгі труси. Він встромив ноги в грубі робочі

черевики й став перед Сельмою.

— З усього, що ти мені сказала,— мовив він голосно, ніби в аудиторії,

— випливає одне: ти не можеш знайти мотиву для диверсії проти Хеге.

А якщо ще точніше, то для кожного можливого мотиву зразу

знаходяться контраргументи, які спростовують його ймовірність.

Сельма щільніше загорнулась у ковдру.

— Найочевидніша версія,— вів далі Ейнар,— що китаянку хтось хоче

зігнати з лижні.

— Хеге,— пробурмотіла Сельма.

— Хеге,— кивнув Ейнар.— Скоро Олімпіада, вона фаворитка на

більшості дистанцій, і багатьом було б вигідно, щоб Хеге не вийшла на

старт. З іншого боку…

Він на мить втратив рівновагу й сперся на одну з бетонних брил.

Сорока злякалася різкого руху й полетіла.

— З іншого боку, Норвегія представлена не однією хорошою

лижницею. Ми маємо чотири чи п’ять лижниць, яких сміливо можна

називати найкращими. Принаймні кандидатів на медалі в нас багато.

Для іноземців усунення Хеге мало б незначний ефект, бо за нею стоїть

низка потенційних норвезьких медалістів. Іноземці мали б діяти проти

всієї норвезької збірної. Для норвежки…

Він пошкріб надзвичайно брудними пальцями підборіддя.

— Кожна з них має шанс, якщо подумати. Кожна з них у вдалий день

могла б виграти в Хеге. Принаймні більшість точно могла б.

Ризикувати, шкодячи колезі по команді,— божевілля, якщо невідомо, чи принесе це користь тобі особисто.

Сельма здивовано дивилася на нього. Він нічого не сказав про мобільні

телефони, сканери думок, ЦРУ й біль у голові. При цьому, стоячи під

мостом у своїх трусах майже до колін і шапці з вухами, з розкошланою

немитою бородою, він скидався на того, ким і був.

Літнього чоловіка, у якого не все гаразд із головою.

Час від часу вона обговорювала з ним свої справи. Звичайно, не

називаючи імен і доволі поверхово. Здебільшого, щоб було про що

поговорити, особливо якщо і він був не в гуморі, і вона не знала, що

сказати. Здебільшого він виявляв інтерес, але завжди якось

відсторонено. Окрім випадків, коли вона розповідала про кримінальні

справи. За останніх п’ять-шість років вона майже покинула цю

частину своєї практики. Але іноді якийсь давній клієнт таки звертався

до неї по допомогу, і такі справи цікавили Ейнара найбільше. Він

ставав зосередженим, активно розпитував і геть забував про всі свої

плани.

Але таким зацікавленим, як зараз, вона його ще ніколи не бачила.

— І висновок який?

Він підняв указівний палець і запитально глянув на неї.

— Що ніхто не намагається позбутися її як лижниці,— відповіла

Сельма.

— Істина! І тут ми маємо запитати: а хто може хотіти нашкодити їй як

звичайній людині?

Сельма вже зібралася щось сказати, але Ейнар випередив її, сам

відповідаючи на своє запитання.

— Хеге Кін Морелл не має ворогів. Ніяких скривджених колишніх. Її

люблять у команді, і не лише тому, що з нею зручно тренуватися. За

минулий тиждень я зібрав кілька вирізок з газет…

Він узяв поліетиленову торбинку й витяг звідти жмут газетного паперу.

Вигляд його «вирізок» підштовхував до думки, що їх виривали, а не

вирізали.

— Вона їм подобається, розумієш? Вони називають її скарбом.

Кажуть, що вона класна…

— Сучасна молодь так не говорить.

— Та байдуже. Ти зрозуміла, що я маю на увазі.

Він переможно помахав папірцями.

— Хеге Кін Морелл усім подобається. Вона чесна, щира, справедлива.

Хороша спортсменка. Переможна машина. У тих рідкісних випадках, коли не перемагає, теж проявляє себе з найкращого боку. За минулий

тиждень кожен чортів спортивний журналіст країни намагався

накопати щось на неї. І не знайшов нічого. Просто тому, що вона не

має недоб розичливців. Жодного.

— Тобто ніхто не хотів зла Хеге,— повільно мовила Сельма з легким

натяком на запитання.

— Ні. І ти й сама це дізналася за кілька днів. Проблема полягає в тому, що ти надто невпевнена. Не довіряєш власним висновкам.

— Але хтось, можливо, прагне нашкодити Федерації. Зганьбити.

Домогтися дискваліфікації збірної.

— Так. Іще одна теорія. І в такому разі справа Хеге пов’язана зі

справою Гокона. Але тоді ми маємо запитати себе…

Він раптом здригнувся від холоду. Скинув черевики й заліз назад

у мішок. Обережно вмостився у своїй звичній позі, обперся об бетонну

опору, ніби в кріслі.

— Бляха, як холодно.— Підняв відлогу спального мішка аж під пахви.

Газ уже вигорів. Ейнар вийняв останній балончик, приєднав до

горілки, запалив. Увімкнув найсильніший вогонь.

— Ми маємо запитати себе: хто міг би таке зробити? Якщо подумати, охочих багато. Але елітні спортсмени обережні. Вони нічого не беруть

у чужих, нічого не їдять і не приймають. І якщо чесно, то ми навряд чи

можемо уявити, що шведи, німці або фінни вдадуться до чогось такого

радикального.

— Росіяни,— припустила Сельма.

Ейнар кивнув.

— Росіяни такі ж божевільні, як я. Вони мають людей, здатних

придумати й значно гірші акції і виконати їх. Вони мають тривалу

практику й досвід отруєнь. А введення допінгу за технологією майже

не відрізняється. КДБ був жахливий. Але його наступниця ФСБ —

може, ще гірша. Вони цілком здатні вчинити саботаж такого роду.

Окрім того, росіяни мають значно тісніші зв’язки між державним

апаратом і спортом, ніж усі, кого я називав. Але знову ж…

Він спробував отримати ще трохи тепла з пальника — так близько

підставив руки до вогню, що обпікся б, якби не шар відмерлої шкіри, жиру та бруду.

— Ми справді в це віримо? — спитав Ейнар.— Так, вони можуть

позбутися кількох конкурентів. Але ще невідомо, чи нас

дискваліфікують. Росія сама частково допущена до участі в Олімпіаді, лише чисті спортсмени зможуть виступити. І це при тому, що ще до

ігор у Сочі були численні свідчення махінацій на державному рівні.

Диверсія проти двох норвезьких спортсменів надто мізерна за своїми

наслідками, щоб можна було в таке повірити.

Сельма вже цокотіла зубами. Вона натягла блакитну дитячу ковдру по

самі вуха.

— Крім того,— усміхнувся Ейнар,— якщо за цим стоять росіяни, то

ніхто ніколи не зможе цього довести. Навіть ти.

— Мені час,— підвелася Сельма.— Надворі, мабуть, мінус десять.

Ейнар виставив палець на повітря. Почекав трохи.

— Вісім,— сказав коротко.— Посидь ще трохи, будь ласка.

Сельма залишилася на ногах. Вона намагалася підстри бувати з ноги на

ногу, але на нерівній поверхні це було складно.

— Ти маєш бути сама собою,— тихо сказав Ейнар.— Навіть якщо весь

світ розпався і ти все втратила — ти не втратила себе. Про що ми

говорили минулого разу?

— Багато про що.

— Qui bono, Сельмо! Читай «Абетку слідчого»!

Він вийняв із синьої торби з написами IKEA свій примірник

і, помахуючи ним, вів далі:

— Ми говорили про пошук того, кому вигідний злочин. І що ще

головніше — хто найбільше втрачає від цього злочину. Завтра буде

тиждень, відколи ти зайнята цією справою. Ти багато разів говорила

з причетними.

Він поклав книжку в сумку, натягнув рукавиці й сперся спиною на

бетонну опору.

— Як думаєш, хто найбільше постраждає від того, що Хеге зловили на

допінгу? — глянув Ейнар їй у вічі й довго не відводив погляду. Таке

бувало дуже рідко.

— Ян Морелл,— ствердно кивнула Сельма.

— Хто, на відміну від Хеге, має купу недоброзичливців, а може, навіть

і ворогів?

— Ян Морелл.

— І хто…

Тепер він уже дивився вниз. У незліченних пакунках і торбах навколо

тільки він знав, де що шукати. Вийняв той випуск журналу, який уже

показував.

— Хто нічого не каже про себе під час інтерв’ю? Лише про дочку, про

яку й так усі все знають.

Це були риторичні запитання. Сельма зняла з себе ковд ру, яка так

наелектризувалася, що чіплялася до одягу. Акуратно склала й поклала

на камінь.

— Забудь про Хеге,— сказав Ейнар.— Ні вона, ні Федерація не

зазнають великої шкоди від диверсії проти Хеґе. Справжня жертва — її

батько. Дочка молода, перед нею безліч шляхів і можливостей.

А батько наближається до кінця життя і втілює свої спортивні мрії

через дочку. Найбільше постраждає від цього інциденту він, Ян

Морелл.

— Доброї ночі,— сказала Сельма.— І дякую тобі. Дуже дякую.

Вона нахилилася до нього й дозволила йому прошепотіти звичні

прощальні слова. І лагідно відповіла, як робила вже не один рік:

— Ти зробив правильно, Ейнаре. Свиня заслуговувала смерті.

Сценарій

601 ІНТ. ПІДВАЛ. ОСЛО. НІЧ

ЧОЛОВІК мурує стіну. У просторому підвалі — спортивне

спорядження, трохи дров, запасні шини й картонні ящики з речами. На

протилежній стіні сейф для зброї. Менша металева шафа з патронами

стоїть біля лавки. На ній сидить потертий ведмедик — одноокий, з дірок у лапі стирчить вата. У пластиковому тазику розчин. ЧОЛОВІК

вкладає стінні блоки й майже закінчує стінку.

ЧОЛОВІК: Що думаєш, Бруме? Стоятиме?

ЧОЛОВІК явно звичний до фізичної праці. Швидко й спритно

вправляється з кельмою, рівно вкладає блоки. Над лавкою висять

портрети трьох чоловіків середнього віку. ЧОЛОВІК кладе останній

блок на його місце в стіні. Потирає руки й підходить до ведмедика.

Зупиняється і певний час дивиться на фотографії. Указує на крайнє

фото.

ЧОЛОВІК: Скоро ви з ним зустрінетеся, Бруме. Він прийде до нас

у гості.

ЧОЛОВІК переводить палець на середнє фото.

ЧОЛОВІК: Ізх цим буде простіше.

ЧОЛОВІК показує пальцем на останнє фото. Дивиться на ведмедика

й усміхається.

ЧОЛОВІК: А з цим навпаки — будуть проблеми. Але ми однаково

з усім впораємося. Ти і я. За все прийде розплата. І все

повернеться до балансу.

ЧОЛОВІК бере ведмедика з собою і йде сходами нагору.

Четвер, 14 грудня 2017 року

Поворот

Шість годин безперервного сну без сновидінь.

О пів на сьому задзвонив будильник на мобільному. Сельма не зразу

змогла зорієнтуватися, де вона й чому треба вставати. Даріус спав на

своєму старому лежаку, не реагуючи на дзвінок. Знову подумала, що

треба купити йому нове ліжко, але хай потім, бо цього ранку не

встигне.

Рівно за годину вона сиділа з чашкою лате біля найдальшого столика

«Відкритої пекарні» спиною до зали.

Ларс Вінтер запізнився на п’ять хвилин.

Волосся ще мокре, свіжо поголений, у блакитній кофті з ґудзиками, зпід якої видно футболку. Сів напроти неї.

— Ви щось замовили? — спитала Сельма.

— Я щойно поснідав. Та й черга на касі дуже довга. Що у вас?

— Ви зразу до справи…

— Так. Sorry{24}. У мене купа справ і обмаль часу.

Промовисто глянув на великий водонепроникний годинник на лівому

зап’ястку.

— Добре,— кивнула Сельма.— Яка зараз ситуація у Федерації

лижного спорту?

Ларс Вінтер поклав обидві руки на стіл і відхилився на спинку крісла.

Посміхнувся іронічно.

— Гм… Ви серйозно?

— Так.

— Яка ситуація? Ви читали хоч щось із того, що ми публікували

останніми роками?

— Так. Тому й питаю. Я знаю, що ви писали. І знаю, що багато всього

ви не пишете. З різних причин.

Чоловік різко посерйознішав. Це цікаво, зауважила про себе Сельма.

Його очі звузилися, він нахилився до неї і заговорив стишеним

голосом:

— Звичайно, ми багато чого не пишемо. Якби люди знали все, що ми

знаємо про чиновників та різні установи, але залишаємо за кадром…

Дуже часто ми не маємо достатніх доказів. А іноді наслідки

поширення інформації можуть бути шкідливіші за її замовчування.

Ларс потер довгим тонким указівним пальцем під носом.

— Ви теж у своїх справах маєте випадки, коли знаєте багато, але

відомості конфіденційні. А буває, що і джерела є, і тема резонансна, а редактор забороняє публікувати, побою ється. Наприклад…

Журналіст із гучним скреготінням підсунув крісло ближче до стола.

— Арнульф Сельгюс, фінансовий директор Федерації.

Сельма кивнула.

— Коли він тільки починав працювати у Федерації, я був новачком

у «Щоденному віснику». Я порушив питання про один тіньовий

бізнес, у якому він брав участь до Федерації. У MCV, до речі, у компанії Яна Морелла.

Сельма завмерла.

— Це було давно, деталей я не пам’ятаю. Словом, я за йшов до

редактора й запропонував йому тему. Це ж був новопризначений

фінансовий директор спортивної організації. Я вважав, що було б

цікаво це розмотати.

— І що?

— Редактор відхилив. Я мав лише одне джерело, і коли за два дні не

зміг знайти нічого соліднішого, мені сказали покинути цю тему. Не

було ніякої поліції. Не було ніякої статті. Крім того,— я думаю, тоді

для мого редактора це було вирішальним чинником,— Ян Морелл

публічно дуже добре відгукнувся про Сельгюса. Старому Антонсену

цього було достатньо. Він сказав, що там не може бути ніяких

махінацій. Річ у тім…

Він усміхнувся, майже присоромлено.

— Джерело було неймовірно якісне. Одна з найближчих підлеглих

Сельгюса.

— І ви її добре знали?

Він не почервонів, але трохи зам’явся, перш ніж відпо вісти:

— Скажімо так: зараз я не дав би відкласти цю історію.

Поруч біля столика молода жінка тримала немовля на стегні, а ще одну

дитину за руку, намагаючись зняти з неї куртку. Малюк приблизно

трьох років ніяк не хотів роздягатися, а немовля несамовито плакало.

Ларс відставив стіл на пів метра ліворуч, вони з Сельмою пересунули

стільці. Не допомогло.

— А ви…

Сельма зам’ялася. Облизала губи й зважилася:

— Ви чули щось про інцидент, який стався в передсезоння в Італії?

— Який?

— З кремом. Його купив лікар збірної.

— Про що ви взагалі?

Або він був найкращим у світі актором, або й справді не знав про хибу

Стіана Баха.

— Ян Морелл,— коротко сказала Сельма.

— Ну? — розгублено кліпав журналіст.

— Що ви знаєте про нього?

— Про Яна Морелла?

— Так.

Учора ввечері Сельма вважала, що Ейнар Фальсен казав слушно. Вона

нарешті побачила шлях до розкриття справи Хеге Кін Морелл. Слова

старого безхатька здавалися дуже переконливими. І дуже логічними.

Саме по Яну хотіли вдарити, а не по Хеге. Сельма прийшла додому

в піднесеному, майже ейфорійному стані.

Ніби після вдалого вечора за покерним столом.

За ніч її ентузіазм випарувався. Усі висновки здавалися надуманими.

А вся бесіда біля газового примуса під мостом Сінсен — лише мрією

про те, щоб упоратися з цією справою.

Та все ж вона мала спитати.

— Я про нього нічого такого не знаю,— зморщив лоба Ларс.— Якщо

хочете отримати якусь інформацію про нього, вам треба зв’язатися

з кимось із «Даґенс нерінґслів».

— Він теж має вплив на Федерацію.

— Як на мене, зовсім незначний. А людина з його досвідом і знаннями

була б на вагу золота для Федерації. Хто зна-коли, ще до того, як лижні

перегони відкололися від Норвезької федерації лижного спорту

й пустились у самостійне плавання, він справді був впливовий. Його

називали серед кандидатів на посаду президента НФЛС, але він не

схотів. Принаймні так кажуть. А коли Хеге почала вигравати одну за

одною свої вікові категорії і перед нею постала перспектива серйозної

кар’єри, він більш-менш відійшов від цих справ.

— Більше чи менше?

— Ну, у певному сенсі він там присутній, звичайно. Його фірма —

великий спонсор Федерації, наприклад. Він же досі мажоритарний

акціонер MCV?

Сельма кивнула.

— Окрім того, він постійно крутиться десь поблизу. Завжди приходить

на якісь масштабні заходи. Завжди в офіційній формі збірної. Вони так

показують свій авторитет. Що вони в темі.

Він усміхнувся.

— Про Яна Морелла вам доведеться розпитати когось іншого. Але

якщо вас цікавить ситуація в Кришталевому па лаці…

Він хитнув головою. Сельма помітила, що рух вийшов якийсь

двозначний — ніби й на знак згоди, а наче й ні.

— …я міг би розповідати цілий день. Вони знаходять хороших

спортсменів і роблять з них видатних лижників, що не так і мало. Але

якщо не брати до уваги це, мушу визнати, що там усе дуже кепсько.

Ларс глибоко вдихнув і підняв руку.

— Підемо за пунктами. Поєднання формальної і неформальної влади.

Розігнув один палець.

— Культура управління заснована на страху.

Другий палець.

— Некомпетентність в організаційних та економічних питаннях, включно з повним нерозумінням та ігноруванням прозорості

й підзвітності.

Три довгі пальці проштрикнули повітря. Ці речення він, очевидно, вимовляв уже багато разів — говорив так, ніби читав зі сценарію.

— Ось вам три головні проблеми Федерації лижних перегонів. Та

яке… Це три головні проблеми всього норвезького спорту! Винятків

майже немає.

— Що найгірше?

— Найгірше?

— Так. Якби ви мали змогу щось змінити, що для вас було б

найважливіше?

— Неформальна структура влади,— відповів Ларс після короткої

паузи.— Неформальна влада смертельна. Кронізм, кумівство буває, звичайно, майже скрізь, у всіх колективах, і завжди це шкідливо. Але

в деяких місцях ці явища небезпечніші, ніж у більшості інших.

— Так. Отже, ви кажете про…

— Влада — це дар, що дає легітимність через призначення або

голосування. Щоб нею не зловживали, вона має бути прозорою. Мають

бути механізми контролю влади в організації. Стежити за нею, перевіряти її і зупиняти, якщо виявлено зловживання.

Сельма кивнула. Ларс ніби скочив на свого коника.

— Коли виникають неофіційні або невидимі конфігурації, ми

втрачаємо таку можливість. Це влада прихована. А вона не має бути

такою.

Він глянув на її каву.

— Ви не питимете?

Сельма усміхнулася й посунула непочату каву до нього.

— Ви можете навести приклади? — поцікавилася.

Журналіст зразу насторожився. Чашка, яку він уже підносив до рота, зупинила свій рух і повернулася назад на стіл.

— Що ви насправді шукаєте? — спитав Ларс.

— Оскільки ви мало знаєте про Яна Морелла,— знизала плечима

Сельма,— що можете сказати про Сельве Банґа?

Вінтер не моргнув, але Сельма вловила ледь помітний рух однієї

повіки. Чверть століття майстерної брехні й тренувань у її виявленні

не минули безслідно.

— А що з ним? — демонстративно недбало спитав Ларс.

— Сельве Банґ цілком схожий на представника невидимої влади, про

яку ви щойно казали. Людина, яка виконує функції, що не

відповідають її фактичній посаді. Влада, яку він має…

Журналіст схрестив руки на грудях:

— У мене таке відчуття, ніби я на допиті. І мені це не подобається.

— Ви дуже добре використали мене за останні дні,— усміхнулася

жінка.— А я сьогодні почула не більше того, що сама прочитала

у ваших газетних статтях.

Він підтягнув рукав, глянув на годинник.

— Мені час іти.

— Сельве Банґ був вашим джерелом,— сказала Сельма.— І він

повідомив вам про результати аналізу Гокона на допінг.

Знову цей ледь помітний порух лівої повіки, який чоловік спробував

приховати за чашкою кави.

— Звичайно, ви цього не підтвердите й не спростуєте,— додала

Сельма.— Мені цього й не треба. Я хочу знати вашу думку: чому Банґу

дозволяють це робити?

— Робити що?

— Розпоряджатися, керувати. Отримувати таку інформацію. Мені

сказали про результати тесту в понеділок за дуже виняткових

обставин. Дуже мало людей взагалі знало про тест. Сельве Банґ не на

тій посаді, щоб мати доступ до такої інформації, але він знав і про тест, і про його результати. Чому?

— Мені справді треба йти.

— Гаразд.

Він підвівся і почав надягати пуховик. Сельма мовчки дивилася на

нього. Тільки коли він повісив через плече свою сумку, сказала:

— Шкода, що ви проґавите все, з чим я могла вам допомогти

в наступні дні. Але це ваш вибір.

Ларс глибоко зітхнув.

— Мені треба знати вашу роль у цьому всьому,— відповів серйозно.—

Ви мусите чесно сказати мені, який ваш інтерес. Я не вірю у вашу

кризу п’ятдесяти років. Якщо ви не роз криє те своїх карт, більше зі

мною не зв’язуйтеся.

Сельма за чотири секунди оцінила ситуацію. Ще секунд п’ять додала

задля більшої драматичності.

— Гаразд,— сказала нарешті.— Сядьте.

Він сів, не скидаючи пуховика.

— Не для використання,— попередила Сельма.— Стосується всього, що я скажу.

— Добре.

— Скажіть «Так».

— Так, не для використання.

— Ян Морелл хоче, щоб Хеге поїхала на Олімпіаду,— почала

пояснювати Сельма.— Для цього треба довести, що проти неї хтось

скоїв диверсію. І він мене певним чином найняв для виконання цього

завдання.

Якщо раніше він виявляв себе майже непомітними рухами, то зараз

навіть не намагався приховати здивування.

— Диверсію? Ви важаєте, що Хеге хтось підставив?

— Я не так сказала. Я сказала, що Ян так вважає.

— А ви…

Сельма кисло усміхнулася.

— Я? Я почала доходити висновку, що щось таке можливо.

— У вашій фразі принаймні чотири слова застерігають, що все це

«можливо».

— Так. Це навмисно.

— Але ви вважаєте, що можливість така існує.

— Так. І тепер, коли ми встановили, що я не лізу на вашу територію, ми можемо мати обопільну користь. Ви допоможете мені, я допоможу

вам.

— Добре. Що ви маєте?

— Зараз? Нічого. Але скоро матиму.

Вони подивилися одне на одного. Короткий бій на очах закінчився

тим, що Ларс зняв сумку з плеча й розстебнув пуховик. Подивившись

на напівпорожню чашку кави, норвезький Тінтін відхилився на спинку

крісла.

— Сельве Банґ — збирач,— сказав він тихо.— Ми ніколи не могли

його зрозуміти. Насправді він трохи смішний. Ніхто не вибудовував

всього свого життя на основі лише однієї сенсаційної перемоги на

Кубку світу. Він надто високої думки про себе. Самозакоханий. Але

водночас…

Він сперся на лікті й нахилився ближче.

— Він розумний. Чорт, він написав у відповідь на мої критичні

коментарі кілька статей, і вони…

Він глибоко вдихнув і похмуро визнав:

— Вони дуже непогані. Він добре пише, це зрозуміло, але він ще

й уміє добирати й наводити аргументи. Він акуратний.

— Ви сказали, що він «збирач».

— Так. Це не те, що я знаю напевно, але вважаю, що він збирає

інформацію. Негативну. Він має щось майже на всіх. Принаймні точно

на багатьох. Останні п’ять років він працює над великим книжковим

проєктом. Історія лижного спорту в країні найкращих у світі лижників.

Раптом на його обличчі з’явилася тінь задуми. Він подивився угору.

— Це ж, мабуть, книжка незабаром вже має вийти, чи як?

Знизав плечима.

— Ну, не в тому річ. З огляду на своє дослідження він отримав доступ

до більшості документів. Сидів в архівах, говорив з різними людьми.

І знаєте…

Тепер він усміхнувся.

— Люди зацікавлені мати хороші стосунки з автором такої книжки. Як

журналіст я знаю, скільки люди можуть вибовкати, якщо думають, що

матимуть від цього користь. Або якщо чогось бояться.

— Ви думаєте, що він… тиснув на когось і отримав неформальну

владу? Шантажем?

— Ну, можливо, це не… не зовсім той механізм. Радше він просто

багато знав і тонко натякав на це потрібним людям. Торік я намагався

більше дізнатися про його дивне становище, але всі його чомусь… Ну, так, його бояться. Принаймні побоюються. Складно чогось від когось

добитися. І тут ми переходимо до іншого пункту.

Зараз він здавався вже добряче захопленим розмовою. Відставив

чашку й нахилився ще ближче до Сельми.

— Люди бояться. Культура управління заснована на страху.

— Звідки ви це знаєте?

— Я журналіст. Я говорю з людьми. Дозвольте проілюструвати…

Він облизав губи.

— Більшість працівників налякана. Загалом постійно. Якщо не

постійно, то коли щось стається — їх охоплює жах. Вони бояться

зустрітися з пресою. Бояться сказати щось не так, бояться взагалі щось

сказати. Щоразу, коли ми заганяємо їх у кут, вони бояться ще більше.

І цей страх дає комусь силу. Страх однієї людини дає іншим владу над

нею.

Він кілька разів вдихнув і видихнув, мотнув головою.

— Ось, скажімо, Боттольф Одда. Він у багатьох планах приємний тип.

Веселий, доброзичливий. Федерація має хороші результати за час його

перебування на посаді. Навіть дуже хороші. Цього не заперечиш. Але, з іншого боку, фінансове становище Федерації хитке. І документи

майже недоступні. Нам доводилося влаштовувати скандал з приводу

кожного найменшого документа, який ми просили надати. По-перше, вони витрачають більше грошей, ніж отримують,— це смертельний

гріх для будь-якої організації. Більше того, важко взагалі зрозуміти, на

що вони їх витрачають.

— Дівчата, вино, музика.

— Вино — точно. Дорогі вина. І ніхто не мав би нічого проти, якби це

була звичайна приватна компанія. Але це не так. Вони хранителі

національної культурної спадщини. А багато хто сказав би —

національного скарбу. Найсильнішого маркера ідентичності, який ми

маємо: катання на лижах. Ці люди керують організацією, яка

тримається на волонтерах. На мамах і татах, дядьках і тітках, бабусях

і дідусях, які навчають дітей, влаштовують лижні походи, всю зиму

відвідують змагання, печуть вафлі й продають символіку…

Він махнув рукою.

— Ви самі знаєте, що таке норвезький спорт, Сельмо. Важка

неоплачена праця дуже багатьох людей.

— Так. Дорогі вина й польоти бізнес-класом можуть здаватися

невеликими витратами в загальному бюджеті. Але все залежить від

того, як подивитися.

— Саме так! І коли випливають випадки вживання допінгу на додачу

до застосування препаратів проти астми… Вам не здається, що під

Боттольфом Оддою крісло хи та -

ється?

Не став чекати відповіді й сам відповів:

— Можна це припустити. Але коли в червні збереться з’їзд Федерації, Боттольф Одда вийде на трибуну, скаже ретельно підібрані слова про

те, як зараз організації важко, але все буде добре, потім довго

перелічуватиме здобуті неймовірні перемоги, а потім його знову

переоберуть президентом, навіть без жодного візаві. Запам’ятайте мої

слова.

— Якщо тільки нас не дискваліфікують з Олімпіади.

Ларс кивнув.

— Так, якщо тільки нас не дискваліфікують з Олімпіади. Але цього не

буде, байдуже що з’ясується про Хеге та Го кона.

— Ні?

— Ні.

— Чому?

— Бо МОК — прогнила безхребетна організація,— виголосив Ларс

і відпив кави.— Вони не наважаться відсторонити від змагань корову-рекордсменку. Це зіпсує всю виставку худоби.

Сельма відчувала, що їй треба в туалет, але не могла перебити його. Її

вразила одна думка, і вона намагалася відігнати її, поки не зайшла

надто далеко.

— Тобто ви вважаєте, що Боттольф Одда лякає людей?

— Ну, не в буквальному сенсі — вискакуючи з-за рогу з вигуком: «Бу!»

Ларс підняв руки й замахав ними, ніби якийсь кіношний зомбі.

— Це більше схоже на… мережу страху. Клуб давніх приятелів…

Дружбани, як дехто з них сміється. Але це недалеко від істини.

Загалом все концентрується на колі дружбанів, незалежно від того,

чоловіки до нього входять чи жінки. Ви розумієте. Соціальні зв’язки.

Вони разом подорожують. Разом приймають рішення. Це можна

називати як завгодно, але все одно йтиметься про рішення, які

ухвалюють у кімнатах відпочинку. Поза демократично обраними

органами. Поза правилами й процедурами. Певне коло вирішило, що

Боттольф Одда має і далі залишатися президентом Федерації. І так

і буде. Без інших кандидатів. Це…

Він обвів пальцем навколо чашки з кавою.

— Це стосується всіх, хто перебуває в системі. Хочете залишатись

у системі — не розгойдуйте човна. Сидіть спокійно. Робіть, що

скажуть. Інакше…

Він відсунув чашку аж на край столу.

— Лояльність — так вони це називають. Хоча боягузтво іноді здається

відповіднішим словом. Але на чому ґрунтується ця теорія про

диверсію?

— Поки що ні на чому.

— Але…

— Я обіцяю, що ви першим про все дізнаєтеся. Якщо буде про що

дізнаватися.

І все ж та думка ніяк не хотіла її покидати.

— Допоможіть мені дещо зрозуміти,— попросила вона.— У суботу, коли ваш колега натякнув, що може бути вагома причина перевірити

тіло Гокона на допінг…

Ларс прикрив очі рукою.

— Я волів би нічого про це не казати. Професійна солідарність, етика…

— Тоді до мікрофона кинувся Сельве Банґ.

— Типово для нього. Без реальних повноважень кидається на захист…

— Так от, власне! На захист Федерації. І певною мірою він урятував

ситуацію. Але що змусило його змінити свою думку?

— Що?

— Очевидно, він передумав. Або, можливо, це і є його стратегія.

— Я зовсім не розумію, що ви маєте на увазі.

— У суботу він зреагував майже рефлекторно, як звик. На захист

Федерації. А потім він передав секретну інформацію про Гокона вам.

Ларс мовчки дивився на неї. Цього разу повіка не сіпнулася. І він

нічого не заперечив.

— Оприлюднення цієї інформації посадовцями Федерації пішло б їй

на користь,— пояснила Сельма.— По-друге…

Вона на мить змовкла, підшукуючи потрібні слова.

— По-друге, він навпаки доклав зусиль для поглиблення цієї кризи.

— Як?

— Цього я сказати не можу. Поки що. Але від суботи він розвернувся

на сто вісімдесят градусів. Від намагань захистити Федерацію

і спортсменів перейшов до спроб нашкодити їм. Чому таке могло

статися?

— Скажіть, що він зробив. Тоді мені буде простіше…

— Ні. Але що могло статися?

— Я не знаю. А ви що думаєте?

Сельма ніби впала в ступор.

Ейнар щось казав учора ввечері. Сельма сказала, що вона хороший

юрист, а Ейнар докинув, що в цій справі це їй не допоможе.

Можливо, він і не помилявся загалом. Але зараз, коли зайшло про

Сельве Банґа, Ейнар точно не мав рації.

— Коли він має закінчити свою книжку? — спитала жінка, коли Ларс

уже почав втрачати терпіння.

— Ви про «Найвидатнішу книгу Сельве Банґа»?

— Так.

— Я точно не знаю, але її видання вже кілька разів відкладали.

— Ви знаєте, скільки він отримує за цю роботу?

— Ні. Контракт — комерційна таємниця. Statoil, звичайно, має право

на такі обмеження. Але я впевнений, що ті гроші для них дрібниця.

Хоча відомо, що на всякі іміджеві проєкти вони грошей виділяють

щедро.

— Я маю іти,— підвелася Сельма.

— Але…

Журналіст здивовано встав. Сельма схопила пальто й коротко махнула

йому на прощання. Швидко пішла до дверей, навіть забувши, що

хотіла зайти до туалету.

Ейнарова порада була не такою і марною, як вона подумала півтори

години тому, поїдаючи мюслі та йогурт на дивані з сирним запахом.

Сельма Фалк мала покладатися на власні здібності.

Прийшов час.

Труп

Звичайно, він намагався уникати доріг з камерами. Це забрало певний

час. За допомогою спеціальної програми, яку він завантажив на свій

планшет за двадцять фунтів стерлінгів, він проклав маршрут від Осло

до Ларвіка. Декількох камер оминути не вдалося. Не можна виїхати

з Осло, не сплативши дорожнього збору. А на пункті оплати всі

машини знімають. Доведеться покластися на випадок. Камери

контролю швидкості на шосе працювали всього по кілька годин на

тиждень, тож там можна не переживати. Але все одно він вибрав

найглухіший маршрут, їхав об’їздними дорогами, звивистими

магістралями й глухими путівцями, кілька разів був змушений

розвертатися, їхати назад і шукати іншу дорогу. Маршрут був далеко

не ідеальний, але нічого іншого не залишалося, тільки сподіватися, що

йому пощастить. Щоб ще більше заплутати сліди, він узяв стару

мамину машину. Після маминої смерті вона вже два роки стояла

в гаражі без номерів, але, на щастя, двигун працював. Руки в нього

росли з потрібного місця. Завжди любив лагодити щось і майструвати.

Зняти номери зі своєї «хонди» й переставити на стару «тойоту»

нескладно. Чорною клейкою стрічкою зробити з трійки вісімку. Усе

просто.

Тригодинна поїздка з трупом у багажнику.

Тіло було важке. Хоч який сильний, він не міг занести труп дуже

далеко. Їхати до лісу він не хотів — там часто гуляють люди

й автомобіль вони точно запам’ятають.

Він спустився до Лоґендалена. Проминувши Бомместад на трасі Е18, на другому перехресті повернув праворуч. Проїхав міст, схожий на

Алнабру в мініатюрі, на наступному перехресті біля великого

торговельного центру повернув на захід.

Востаннє він тут був багато років тому. На старій роботі хтось

запропонував узяти участь у велосипедних перегонах навколо озера

Фарріс. Особисто його ніхто не запрошував, але ідея його так

захопила, що й він захотів неодмінно приєднатися. Коли приїхав до

Ларвіка, нікого з колег там не було. Усі в цей час розважалися на новій

яхті шефа. Незапланований вихід у море…

Він проїхав сім миль, пообідав на узбіччі дороги й повернувся додому

зі своїм велосипедом на даху авто.

Ліс на північний схід від Ларвіка зветься Вестмарка. Весь

помережаний стежками й доріжками. Заїжджати далеко він не

ризикнув. Майже зразу, як з’їхав з траси, протягнув трохи

в протилежному напрямку й зупинився. Шум автомобілів на Е18

заспокоював. Він звернув на найближчу лісову дорогу, достатньо

широку, щоб проїхала «тойота». Ішов сильний дощ. Земля між

соснами й буками мокра й м’яка. Десять хвилин йому знадобилося, щоб перенести тіло всесвітньо відомого фотографа Мортена

Карлсгауґа у ярок і прикопати. За цей час він не побачив жодної

людини. Відігнав машину з лісової дороги на узлісся. З дороги

прикиданого листям, глицею, гілочками й кількома каменями тіла не

видно. Чоловік відламав ялинову гілку і як міг порозмітав сліди — свої

і машини. Сів у машину й поїхав додому.

Тіло залишилось у лісі. Досить близько до жвавої транс портної

магістралі. Там цілком могли ходити на прогулянки місцеві жителі.

Якийсь собака неодмінно почує запах і потягне господаря до ярка.

Більше він нічого не міг зробити.

До Осло повертався тим самим маршрутом. Зупинився у Конґсберґу, помив машину в автомийці з самообслуговуванням. Поїхав далі, голодний і спраглий.

Він розраховував, що труп знайдуть через кілька днів. Якщо буде сніг, то, може, аж навесні.

І ніяк він не міг знати, що мертвого фотографа виявлять рівно через

двадцять чотири хвилини після його від’їзду. Сімдесятидев’ятирічна

жінка в гумових чоботях і водонепроникному костюмі в цю жахливу

погоду пішла до лісу по ялинові гілки, щоб прикрасити свій будинок.

Вона навіть не відійшла далеко. Тільки зайшла в зарості Вестмарки, всього метрів вісімсот від дому.

Знахідка

Шум з вулиці не давав можливості зосередитись у вітальні.

Тому Сельма вже три години сиділа на ліжку. Вікна спальні виходили

у двір. Колишні мешканці наклеїли на скло самоклейку різнобарвну

плівку. Сельма хотіла її зірвати, але в кімнаті не було штор, до того ж

вона сподівалася скоро звідси виїхати. Тільки сьогодні вранці вона

помітила, що ліжко стоїть криво, бо ніжки з лівого боку підрізані.

Доцільність такої операції залишилася для Сельми загадкою. За

допомогою двох старих томів зібрань законів Норвегії вона

спромоглася трішки вирівняти ліжко.

Даріус потроху почав звикати до неї.

Очі його, як і раніше, дивилися на неї з неприхованою ворожістю, але

все частіше кіт підходив до неї і дозволяв себе погладити. Хвіст його

в таких випадках стирчав угору, трішки загнутий на кінці. Сельма

встановила, що це дружній жест,— на відміну від різкого метляння

хвостом з боку в бік. Із минулого четверга він зловив ще чотирьох

мишей, але більше не пропонував їй приєднатися до смертельної гри.

Тепер він сам придушував гризунів і залишав біля вхідних дверей, готових до пакування і викидання в сміття.

До свого здивування, вона почула, що Даріус муркоче, скрутившись

біля її ніг, доки вона сиділа з ноутбуком на колінах під яскравим

денним світлом — трохи червонуватим через плівку на вікні.

Якщо повноцінну картину життя і зв’язків Хеге Кін Морелл було

досить легко скласти завдяки простому пошуку в інтернеті, то з її

батьком ситуація була прямо протилежна. Так, на запит з його іменем

пошуковик видавав 153 000 результатів, але більшість з них була

абсолютно нецікава. Статті переважно стосувалися його компанії

Morell Clear View. Річні звіти й випуски акцій. Контракти

й розширення. Нові підрозділи, відкриття представництв в Азії.

Численні повідомлення про нові Янові посади.

Його часто цитували після важливих лижних стартів. На жаль, він

завжди тримався звичайних батьківських кліше. Звичайно, він гордий

і щасливий. Успіх Хеге — це заслуга лише Хеге, завжди наголошував

Морелл. Йому приємно, що до нього звернулися, але його внесок

у чергову перемогу доч ки дуже скромний.

І все з широкою усмішкою.

Сельма знайшла лише три великих інтерв’ю з ним. Найновішим було

те, яке їй показував Ейнар,— у журналі «А». Але воно стосувалося

переважно Хеге. Навіть там, де питали конкретно Яна Морелла, однаково все поверталося до його дочки. Він розповідав, яке щастя

мати таку доньку. Про їхню спільну любов до лиж. Батько й дочка

розповідали про спортивну кар’єру, перемоги й програші, повсякденне

життя у дерев’яному будинку у Веттаколлені. Як вони ледве пережили

трагічну смерть Катінки. І тут центральним персонажем була Хеге і її

горе від втрати матері всього в одинадцять років.

Що відчував після смерті сам Ян, можна було прочитати хіба що між

рядками. Строго кажучи, про нього там майже нічого не було.

Найстаріший матеріал був десятирічної давнини в «Щоденному

віснику». А 2012 року «Даґенс нерінґслів» зумів підловити його, коли

MCV придбала найбільшу консалтингову компанію у Швеції і раптом

удвічі збільшила свої активи. Сельма перечитала обидві статті тричі.

І нічого нового не дізналася.

Ян Морелл залишався людиною-загадкою.

Сельма досі нічого не знайшла про його дитинство і юність, крім того, що ріс він у Хельсосі на півночі Осло і змалечку захоплювався

зимовими видами спорту. Це вона дізналася зі статті, у якій

розповідали навіть не про нього, а про відкриття нової виставки

в Музеї лижного спорту. Був присутній король Гаральд. Його

сфотографували перед вітриною зі склопластиковими лижами

сімдесятих років. Король із чогось сміявся. Біля нього стояв Ян

Морелл, показував на пару простих чорних лиж із доволі старими

кріп леннями.

«Це саме ті лижі Madshus, про які бізнесмен Ян Морелл міг тільки

мріяти в дитинстві. Але йому, синові самотньої матері, довелося

задовольнятися звичайними дерев’яними лижами, купленими з рук на

базарі. І лише ставши дорослим, він зміг втілити свою мрію. Про це

бізнесмен дотепно розповів королю».

Трохи подумавши, Сельма зрозуміла, що підпис під фото таки дещо їй

повідомив. Звичайно, термін «дорослий» — не надто конкретний. Але

Ян народився 1962 року, тобто повнолітнім став лише 1980-го.

Сельмі тоді було чотирнадцять, і вона вже давно отримала в подарунок

свої склопластикові лижі. Чорно-блакитні фірми Skilom, вона добре їх

пам’ятала. І це була її друга пара. Уже тоді вона не знала нікого, хто

досі їздив би на дерев’яних лижах. Нарешті занотувала в записник, який знайшла в одному з ящиків: «Бідний».

Сельма погризла олівець.

Навряд чи можна вважати когось бідним, бо він не має

склопластикових лиж. Та й у ті часи всі жили значно скромніше, ніж

зараз.

Вона обвела запис і поставила знак питання.

Самотня мати. Дерев’яні лижі до 1980 року, якщо не пізніше, незважаючи на його явне захоплення лижним спортом. Ян Морелл

таки ріс у значно скрутніших умовах, ніж більшість його однолітків.

Бідний. Вона знову глянула на це слово.

Це справді дуже мало. Її пальці самі увійшли у фейсбук. Вона не

зазирала туди вже чотири тижні. Її стрічка новин, як завжди, була

дивною сумішшю спортивних відеороликів, реклами одягу та

спортобладнання і абсолютно нецікавих дописів про людей, яких вона

зовсім не знала.

Вона подумала, що треба б видалити свій профіль. Зараз вона хотіла

прибирати людей зі свого життя, а не запрошувати до себе.

Допис Фредріка Сульгайма з програми «Новини о 18-й». Головна тема

сьогоднішнього випуску — скандал у Федерації лижних перегонів.

Поки що не всі учасники підтвердили свою участь, але відомий

письменник і лижник Сельве Банґ точно буде.

«Нарешті Банґ відверто висловиться про ситуацію в організації, яку

він знає краще за всіх інших!»

— Чорт! — гучно вилаялася Сельма.

Даріус ліниво глянув на неї одним оком. Задзвонив телефон.

Вона глянула на екран і приклала його до вуха.

— Привіт, Яне.

— Привіт. Є щось нове?

— Ну… Нічого, про що варто було б говорити. Ти щось хотів?

— Я маю відомості про те, хто де перебував. Ті, з нашого списку.

Із Федерації.

— Чудово,— сказала Сельма, намагаючись не показати, як мало її

цікавить ця інформація.— Ти ж мені пришлеш?

— Так. Було б добре, якби ти змогла вибратися ввечері.

— Я вже сказала, мені поки що нема чим потішити.

— Ти маєш поговорити з Хеге. Вона покинула тренування.

— Я нічим тут не зможу зарадити.

— Зможеш. Вона тебе слухає.

Сельма відкрила вебсайт «Щоденного вісника» на ноут буці.

— Їй не зашкодить кілька днів відпочити від тренувань.

— Зашкодить. У неї є тренувальний план. Вона має готуватися до

Олімпіади.

Сельма не відповіла. Вона переглядала заголовки. Головна новина на

сайті — про труп, знайдений у лісі під Ларвіком. Як правило, поліція

в таких випадках повідомляє надзвичайно мало подробиць, але

кореспондент «Щоденного вісника» поговорив зі старенькою

у водонепроникному костюмі з оберемком ялинових гілок.

— Сельмо! — почулося у телефоні.

— Я тут. Зачекай хвильку, будь ласка.

Неймовірно, як це поліція не встигла обмежити доступ до свідка. Ішла

пряма відеотрансляція, бабуся залюбки відповідала на запитання. На її

обличчі чергувалися мила усмішка й вираз жаху.

«Ви знаєте, я приходжу сюди майже щодня,— захоплено розповідала

вона, дивлячись знизу вгору на очевидно значно вищого журналіста.—

Часто доходжу аж до Реммінґи, ага. Треба ж рухатися, знаєте, для

здоров’я. Але сьогодні я просто хотіла взяти кілька гілочок, не йти

далеко. Так, погода паскудна, але ж Різдво скоро. Коли хату прикрасиш

ялиновими гілками, стає так затишно. І ви знаєте, я натрапила в лісі на

тіло! Жах. Того фотографа, ага. Його ж показували по телевізору, і по

радіо розказували. Я зразу його впізнала, знаєте. Я підійшла ближче —

мій Боже! Це жахливо, жахливо. А скоро ж Різдво…»

— Сельмо, ти ще там?

— Так. Схоже, Мортена Карлсгауґа знайшли. Мертвого.

— Що?

— У Ларвіку.

— Що в дідька Клаус міг робити в Ларвіку? Він же мав бути

в Монголії! І… Ти певна, що він мертвий?

— Ви були близькими друзями? — швидко спитала Сельма. У неї

почала формуватися одна думка.

— Приятелі з дитинства. Іноді бачилися. Не часто. Він багато

подорожує. А я мало кого пускаю у своє особисте життя. Це жахливо, що Клаус помер, але в мене, якщо чесно, зараз зовсім інший клопіт.

До журналіста підійшов поліцейський, попросив його відійти й забрав

стареньку з собою. Камера хитнулася. Увімкнулася студія.

— Мортен Карлсгауґ,— сказала Сельма.— Клаус. Арнульф Сельгюс.

І ти. У юності ви всі дружили, так? Ти досі дружиш з Арнульфом?

Вона заплющила очі. Згадала, як із Хеге стояла в домашньому кабінеті

Яна Морелла. Коли вони дивилися на велику фотографію, яку зробив

Карлсгауґ: одинадцятирічна дівчинка і її мама. І Сельма побачила

старе фото трьох юнаків.

— Він був татовим найкращим другом,— сказала тоді Хеге про

Арнульфа Сельгюса.

— Був? — перепитала Сельма.

— Був,— підтвердила Хеге.— Нам треба йти.

Сельма майже фізично відчула, як шаленіє її співрозмовник.

— Це взагалі тебе не стосується,— різко відповів Ян.— Я сказав, що

маю значно важливіші справи. Ти прийдеш увечері?

— Так. Треба повернутися до початкової точки. Я пізніше повідомлю, коли буду. Ти, мабуть, чув, що Сельве Банґ сьогодні буде в програмі

«Новини о 18-й»?

Без відповіді. Морелл просто відключився.

Дисбаланс

Дорогою він не читав новин в інтернеті, не слухав радіо — у старій

маминій «тойоті» не працювала аудіосистема. Натомість він слухав

аудіокнижку з мобільного через навушники. «Авґуст» Джона Едварда

Вільямса{25}. Простежити нитку оповіді було абсолютно неможливо.

Три години він слухав повість про людей, імена яких закінчувалися на

-ус, вони їх постійно змінювали, і з якогось дива автор постійно

переміщував їх у часі й просторі.

Але це не мало значення. Йому просто треба було зайняти чимось

мізки. У голові в нього був хаос, і він досить доб ре знав своє тіло, щоб

відчувати: тиск надто високий. Пульс теж. Він був вищий за сто ударів

усю дорогу від Ларвіка до Осло, весь той час, що він петляв

об’їздними дорогами. Як згодом зрозумів, марно.

У наш час неможливо залишатися невидимим у західному світі. Скрізь

за нами спостерігають. Єдина надія залишилася на те, що ніхто не

наведе об’єктив саме на нього.

Він прагнув рівноваги.

Ніхто не мав померти. У плані цього не було. Він же не помер. Його

просто зруйнували. Вкрали все, що він мав. Усе, що належало йому, те, де він народився. Тільки Бог вирішує, коли хто має померти. І все

пішло не так. Один був мертвий. Двоє ще живі.

— Дисбаланс,— бурмотів він, поки заганяв «тойоту» у гараж, переставляв номери назад на «хонду» і знімав з них клейку стрічку.—

Дисбаланс, дисбаланс…

Він накрив мамину машину брезентом, замкнув гараж і пішов до

будинку. Поки йшов у кухню щось поїсти, відкрив сайт

«Афтенпостен» на телефоні.

«У Ларвіку знайшли труп чоловіка».

Ні… Це мало статися не зараз. Через кілька днів. Або й навесні…

Чоловік із сивим волоссям дійшов до маленького обіднього столу біля

вікна. Сів на стілець і став читати статтю.

«Поліція поки що відмовляється щось повідомляти, окрім одного: припускають, що йдеться про вбивство. Особу вбитого ще не

встановлено, але “Щоденний вісник” повідомляє, що це зниклий

фотограф Мортен Карлсгауґ. Поліція проведе пресконференцію з цього

приводу о 19.00».

Ні. Ні…

Він так хотів пити. Язик набряк і не вміщався в роті. Чоловік кинувся

до крана, увімкнув воду, схилився до струменя і став жадібно

хлебтати. Вона ляпала на всі боки, майже не потрапляла до рота, а він

усе намагався її ловити й ковтати, щоб утамувати цю страшну спрагу, якої не можна було подолати, хоч скільки води випий.

Світ охопив хаос. І він мав з цим щось зробити.

Проникнення

Сельма Фалк знала, що за § 325 Кримінального кодексу покарання —

до шести років позбавлення волі. Вона вже скористалася грошима Яна

Морелла без його дозволу. Її дії підпадали не під один з критеріїв

розкрадання з обтяжувальними обставинами, а під усі. По-перше, це

була значна сума. По-друге, ці гроші їй передали на відповідальне

зберігання і примноження. Окрім того, розкрадання тривало протягом

певного часу й неодноразово повторювалося. А на додачу, в останні

місяці вона ще й надсилала йому звіти про баланс, які не відповідали

дійсності.

Це ще м’яко кажучи.

З того дня, як Морелл її викрив, щовечора вона розмірковувала, якого

покарання заслуговує. На її погляд, адекватним заходом було б сто

років у пеклі. Але якщо дивитися на це з погляду норвезького

законодавства — мабуть, їй довелося б відсидіти за ґратами не менше

чотирьох років.

З огляду на її минулий злочин, просте проникнення було дрібницею.

Вона навіть не збиралася нічого красти.

З усмішкою вона пішла за літнім чоловіком, який з надзвичайними

зусиллями відчиняв важкі двері до будинку в районі Фроґнер. Старий

подякував, коли вона притримала для нього двері, попрощався

і невпевнено на слабких ногах пішов у квартиру праворуч від сходів.

Мила жінка в темному одязі, в’язаній шапочці й великих окулярах

вийшла у двір.

Десять по шостій вечора. Сельве Банґ саме був у студії Норвезької

телерадіокомпанії і має там залишатися щонайменше пів години. Як

Сельма дізналася з інтернету, жив він сам. Темні вікна його квартири

на третьому поверсі це підтверджували. Як їй здалося з супутникових

знімків у сервісі Google Maps, із цього боку будівлі мають бути

балкони. Але вона не була впевнена, бо Google показував нормальні

фотографії лише фасадів, які виходили на вулицю.

Їй дуже пощастило.

Балкони старі, маленькі, обрамлені кованими перилами з химерними

візерунками. Вікна, схоже, міняли у сімдесятих, а балконні двері, мабуть, іще давніше. Але доля ніби надумала проявити якнайбільшу

прихильність до Сельми: зовсім близько біля балконів стояла цегляна

споруда півтора на півтора метра. Як жінка здогадалася, колись тут

була ємність, куди з квартирних туалетів стікали нечистоти.

Серце гупало так, що здавалося, ніби його чути на весь двір. Вона

почувалася легкою, сильною і впевненою. Викид адреналіну змусив її

дихати ротом і трохи швидше, ніж зазвичай. Не така й серйозна справа

її чекала, але ж досить ризикована.

Вона уважно оглянула все навколо. На більшості вікон штори

розсунуті, але майже ніде не світиться. Ніхто не визирає, не ходить.

Сельми майже не видно в темному кутку.

Щоб здертися на третій поверх, їй знадобилося всього дві хвилини. Їй

навіть не довелося заскакувати на балкони першого й другого

поверхів. Хапаючись за ковані перила й відштовхуючись від стін, вона

швидко заскочила на потрібний балкон, пригнулася й затамувала

подих. Балкон Сельве Банґа. Якщо, звичайно, це його балкон.

Від думки, що вона могла помилитися, у неї звело живіт. Сельма

приклала долоні дашком до очей і притулилася до шибки балконних

дверей, намагаючись роздивитися щось всередині. Вхід у будинок —

рівно посередині. Від нього у два боки розходяться сходи. По чотири

квартири з кожного боку. Домофон на вході це відбивав: два стовпчики

по чотири кнопки. Це має бути його квартира.

Очі нарешті звикли до темряви, і на стіні кімнати — мабуть, вітальні — вона побачила фото над диваном.

Молодий лижник. Зовсім юний. У червоній формі збірної, з синіми

плечима й білими рукавами, під час гонки, яка принесла йому перший

і єдиний титул Кубка світу.

На вікні не було наклейки-попередження про сигналізацію. Сельма

думала про це, але вирішила, що мусить ризикнути. По-перше, Сельве

Банґ навряд чи став би витрачати гроші на те, чого не можна з’їсти, випити або цим похвалитися. По-друге, у разі чого вона вшилася б

з місця задовго до того, як приїдуть співробітники охорони.

Другий викид адреналіну стався, коли вона зрозуміла, що навіть

ламати замок не доведеться. Двері давно розсохлися, щілини були такі

широкі. Сельма плавно натисла дверне полотно, встромила в щілину

лезо швейцарського ножа, ще трохи притиснула… Вуаля. Як і в

будинку матері Єссо, балконні двері тут не замикалися на замок.

Сельма зайшла у квартиру, причинила двері.

Усередині було задушливо й пахло індійською їжею. Меблі у вітальні

на диво спартанські. Кутовий диван під великою фотографією

лижника — старий і потертий. Біля вікна — крісло з бильцями й лампа

для читання. Якась старомодна й недобра атмосфера. «Напружена»,—

майнула думка.

Ліпнина між стіною і стелею старовинна й розкішна, але тут і там

поопадала, і ніяких спроб її полагодити не помітно. Гіпсова розетка на

стелі могла б бути оригінальним елементом, але їй бракувало люстри.

Три дроти стирчали з нерівного отвору посеред розетки, з якого явно

вивалився гак для кріплення світильника.

Одна стіна повністю зайнята книжковими полицями, яким, здавалося, вже років сто. Скрізь книжки. Вони стояли, лежали, але скоро Сельма

зрозуміла, що в цьому безладі є певна система. Відчинені подвійні

двері вели до сусідньої кімнати, обставленої ще простіше, ніж

вітальня: посередині стіл, на столі комп’ютер.

Сельма стояла посеред вітальні й прислухалася.

Знадвору чувся шум машин. Хтось голосно говорив, хтось сміявся.

Пролунав автомобільний сигнал, змовк. У квартирі запанувала тиша.

Сельма підійшла до столу й розбудила комп’ютер.

На заставці стояло фото останньої книжки Банґа, що вийшла сім років

тому. Машина запросила пароль.

Сельма схилилася над клавіатурою і набрала назву книжки: «Минуле

майбутнього».

Неправильно.

Вона спробувала «Забута лижня», назву першої книжки Сельве, яку

він написав у вісімнадцять років і зразу став знаменитим. Ні, не

виходить.

Поки що їй дуже щастило. Але ж пароль може бути будь-яким. Дороге

вино. Екзотичне місце. Марка лижного воску, пам’ятна дата чи назва

ресторану. Сама Сельма скрізь, крім банківського рахунку, використовувала один пароль: aninejohannes123. Вона знала, що це

нерозумно, та й Сельве Банґ не мав дітей.

Не думай про дітей. Зміни пароль.

Вона знов перевела комп’ютер у режим очікування.

Письмовий стіл насправді виявився великим обіднім, без шухляд. Усе, що могло знадобитися для роботи, Сельве тримав на столі. Простий

принтер. Стос паперу. Склянка з ручками, чашка з засохлою кавовою

гущею. Біля неї — учорашня «Афтенпостен».

Оскільки на полицях у вітальні були тільки книжки, доведеться

перевірити спальню. Десь же він зберігає документи. Постійної роботи

Сельве Банґ ніколи в житті не мав, отже, десь лежать усі його

контракти.

Вона підійшла до дверей. Виявилося, що вони вели до кухні.

Найпевніше, ремонту там не було з часу введення будинку

в експлуатацію. На вигляд — холодно й аскетично. Навіть

холодильник, що стояв біля менших дверей,— Сельма припустила, що

колись там була кімната прислуги,— можна вважати антикваріатом.

Вироблений не пізніше сімдесятих років минулого століття.

У кухні чимало шафок і шухляд, але Сельма дуже сумнівалася, що тут

він ховав би свої документи. Адреналінове сп’яніння потроху

вивітрювалося, і вона почала нервуватися. Швидко перетнула кімнату

з робочим столом, вийшла до передпокою. Зупинилася перед дверима.

Натисла на ручку й розчинила їх.

У спальні було холодно. Між рамою і стулкою вставлена книжка, щоб

вікно не зачинялося. Цифровий будильник з великими цифрами на

тумбочці біля ліжка освітлював спальню слабким крижаним синім

світлом. Біля стіни незастелене двоспальне ліжко. Усю протилежну

стіну закривала система шаф ІКЕА. Сельма розгублено відчинила

перші дверцята й подумала, що обшукати всі відділення можна хіба

за тиждень.

Шафа була порожня. Вона кілька секунд здивовано подивилася на неї, зачинила дверцята, відчинила наступні.

Теж порожньо.

Цього вона зрозуміти не могла. Без сумніву, він тут жив. Сельме Банґ

завжди стежив за своїм одягом, зазвичай ходив у твідовому піджаку чи

блейзері. Він їх часто змінював. Та й ліжко явно використовувалося.

Але спальня здавалася зовсім необжитою. І з порожніми шафами.

Нерішуче відчинила вона третю шафу — з подвійними дверима.

Ось воно. Піджаки висять окремо, штани окремо. Шафа розділена на

дві половини, у другій підвішені дротяні кошики. Шкарпетки, труси, футболки. Усе акуратно складено, ніби для цього спеціально когось

наймали. Чотири пари туфель, рівнесенько виставлені в самому низу, до блиску вичищені. Одна пара коричневих, три пари чорних.

Ніяких паперів. Ні ящиків, ні коробок від взуття, ні пластикових

контейнерів.

Сельма зачинила дверцята й відчинила наступну шафу, теж

із подвійними дверима. Одна половина з поличками, друга — вішак на весь зріст. На ньому самотньо висів халат.

А полиці були завантажені теками-сегрегаторами. Штук двадцять, чи

й більше. На кожній описано вміст. Тут були старі рукописи, датовані

й пронумеровані. Податкові декларації, квитанції, кредитні угоди

й контракти. Сельве Банґ любив у всьому порядок, зрозуміла вона, і затамувала подих, побачивши тонку червону теку. Вона лежала на

другій знизу полиці. І в самій теці, і в паперах були пробиті отвори для

зшивання. Ця тека тут не лежала так завжди. Ці документи Банґ

недавно дивився. Сельма схопила теку.

Їй знадобилося менше десяти секунд, щоб зрозуміти, що вона знайшла

саме те. Це був контракт, згідно з яким Statoil (Замовник) доручав

Сельве Банґу (Автору) написати книжку «Історія лижного спорту

в Норвегії» (Твір). Сельма зразу помітила цікавий пункт. Прочитавши

угоду, вона сфотографувала кожну з п’яти сторінок, згорнула теку

й поклала на місце. І коли вже збиралася зачинити двері, її погляд упав

на дно шафи.

У куточку, майже завішені домашнім халатом, стояли лижні черевики.

На вигляд абсолютно нові, але вже не в коробці — вона стояла поряд.

« Fischer»,— прочитала Сельма.

Fischer RCS Skate Shoes. Жінка дивилася на них, не дихаючи. Нарешті

їй стало бракувати повітря. Це вивело її зі ступору. Сельма

сфотографувала черевики й коробку та покинула квартиру Сельве

Банґа.

Тією ж дорогою, що й проникла всередину.

Автобусна поїздка

У Сельми Фалк ніколи в житті не боліла голова. Зараз же з’явилося

таке відчуття, ніби мозок надто великий для її черепа. Від тиску за

очима й у потилиці дзвеніло у вухах, і вона щосили стискала щелепи.

У неї в голові одночасно панував хаос і з’являлася певна ясність.

Теорія набувала форми, але не все в неї вміщалося.

Ян Морелл був ключовою фігурою, вона в цьому дедалі більше

переконувалася. Йому належало центральне місце в цій головоломці.

Ейнар не помилявся, з двох Мореллів саме батько більше постраждав

від допінгового скандалу. На відміну від старого детектива, Сельма

регулярно зустрічалася і з батьком, і з дочкою від самого початку цієї

справи. Події минулого четверга підштовхували до такого ж висновку.

Хоч Хеге й вчинила непродумано, вона все ж не впадала у відчай. А от

Ян сприйняв ситуацію з тюбиком дуже болісно.

Трохи більше ніж пів години тому поліція на пресконференції

підтвердила, що в лісі під Ларвіком справді знайшли тіло Мортена

Карлсгауґа. Сельма прочитала це в стрічці новин на телефоні, тільки-но відійшла достатньо далеко від будинку Сельве Банґа, щоб знайти

окуляри, у яких вона зазвичай ходила грати в покер. Окуляри

вісімдесятих років, великі, масивні, зі скельцями кольору синьо-блакитного градієнту.

Звичайно, усе це могло бути збігом обставин.

Збіги справді стаються.

Часто.

Події А і Б, що відбуваються в один час,— не те саме, що пов’язані

між собою події А і Б. Якщо тільки вони не спричинили одна одну або

якщо події А і Б не сталися через подію В. Кореляція — не те ж саме, що причинно-наслідковий зв’язок.

Сельмі потрібен був парацетамол.

Треба їхати до Орволла, несподівано вирішила вона. Можна сісти на

25-й автобус з Валькірієн і доїхати до Лофтгюс-террас. Адресу

Арнульфа Сельгюса вона дізналася з телефонного довідника. Як

показувала карта, від автобусної зупинки до його будинку всього

кілька хвилин іти.

Вона згадала фотографію в кабінеті Яна Морелла, яку побачила, коли

Хеге повела її показувати фото своєї мами. Вицвілий старий знімок

трьох юнаків висів біля дверей. Один хлопець у лижній шапці, що

колись була червоно-біло- синьою. Арнульф Сельгюс, Мортен

Карлсгауґ і Ян Морелл. Ян був найстаршим і найміцнішим з них.

І навіть на фотографії був найупевненішим.

Ватажок. Альфа-самець.

На Майорстуа Сельма купила знеболювальне й сіла в автобус. Десять

по сьомій вечора, автобус наполовину порожній. Знайшла місце біля

вікна майже в кінці салону. Сіла, притулилася лобом до холодної

шибки. Заплющила очі.

Яна покарано тим, що його дочку зловили на допінгу.

Мортен, за словами поліції, став жертвою вбивства. Він мертвий.

Обоє були на тій старій фотографії.

Це міг бути збіг.

Напевно це збіг.

Одначе… Брак інформації про дитинство Яна Морелла викликав її

цікавість. Багаті люди, особливо ті, хто заробив свої статки

наполегливою працею, любили хизуватися своїм важким дитинством.

Або щонайменше скромним. «Готельний король» Петтер Стурдален на

загад свого суворого батька продавав на міській площі потовчені

полуниці. Він постійно про це згадував і навіть зробив із цього

філософію свого бізнесу. Інвестор Стайн Ерік Гаґен ріс у відносно

забезпеченій сім’ї, але любив називати себе крамарем, навіть маючи

понад десять мільярдів на рахунку.

Ян Морелл згідно з тим, що Сельма про нього дізналася, справді міг

бути бідним. Принаймні за норвезькими мірками. Між сином

самотньої матері без грошей на нормальні лижі в кінці сімдесятих

і бізнесменом з одинадцятьма мільярдами лежало провалля, що

приховувало цікаву історію.

Яку він завжди відмовлявся розповісти.

Певна річ, для цього могли бути вагомі підстави.

Автобус продирався крізь Осло. Біль у голові, здається, потроху минав.

Повіки стали важкі. Сельма помітила, що раз у раз провалюється

у дрімоту. Раз навіть заснула, але автобус різко загальмував на

перехресті й розбудив її.

Деякі люди потайніші за інших.

Ян Морелл більшість знайомих тримав на відстані. Його дитинство

було його дитинством. Йому не потрібно якихось особливих причин, щоб не розповідати про це іншим.

Ну, крім короля, звісно.

У Музеї лижного спорту. Перед вітриною з чорними лижами Madshus.

Третім на фотографії сімдесятих років був Арнульф Сельгюс.

Якщо з фінансовим директором Федерації нічого поганого не сталося

і його єдиний клопіт — серйозний репутаційний удар по його установі, Сельма відмовиться від своєї хиткої теорії. Шкода, завдана двом

персонажам з тієї фотографії, може бути випадковим збігом.

А якщо всім трьом?

Ні.

Вона мала перевірити.

Що Сельве Банґ хотів зробити в цій ситуації, вже не було таємницею.

Він просто хотів захистити самого себе. І він не вбудовувався в цю

картину. Чому він ходив навколо будинку Морелла і Єссо у своїх

лижних черевиках, кого й навіщо збирався налякати, було поки що для

Сельми такою загадкою, що вона вирішила її відкласти на потім. Гокон

Гольм-Веґґе, можливо вбитий, з мізерними слідами клостеболу в тілі.

Це теж не вписувалось у схему, яку розглядала Сельма.

Та все ж вона вирішила не дати цим непорозумінням збити себе

з пантелику.

Автобус під’їжджав до Лофтгюс-террас. Сельма підвелася і стала біля

дверей, якраз коли автобус зупинився. Від морозу її кинуло в дрож.

У центрі міста було затишніше, а тут, на узвишші в східній частині, шалений вітер кидав навсібіч жмені снігу. Намагаючись прикрити

телефон, Сельма звірилася з картою.

До будинку Сельгюса всього хвилини три.

Великий коричневий будинок, схоже, побудований десь у сімдесятих.

На подвір’ї BMW X5 і Honda Civic. У кількох вік нах світилося. Сельма

відчинила скрипучі ворота й пі шла до вхідних дверей. У будинку

загавкало двоє чи троє собак.

Здається, хтось точно вдома, подумала Сельма й натиснула на кнопку

дзвінка.

Новий план

Цілковитий дисбаланс.

І він теж розбалансований. Він помітив, що хитається, коли йде.

Болить голова, але тільки з одного боку. Права нога ніби заніміла. Він

ударив щосили по стегну й зрозумів, що весь біль зосередився на

лівому боці.

Він ненавидить дисбаланс. Важливо, щоб у всьому була симетрія.

Він не хотів, щоб хтось помер.

Він не вбивця, тому й план розробив саме такий, і все йшло за планом.

Раніше. Але фотограф не витримав свого покарання й помер. І тепер

план зіпсований. Зі смертю фотографа все закінчилося. Цього не

виправити. Життя знову розбалансоване.

Він випив ще склянку води. Зайшов у спальню, зірвав светр, кинув

у кошик з брудним одягом. Засунув штори й ліг на ліжко, одягнений, поверх ковдри. Відчув, що майка неприємно пахне. Лежав і намагався

повільно дихати: вдих через ніс, видих ротом.

Руки паралельно тілу. Ноги прямі. Вага сконцентрована в точці

посередині спини.

Дихання стало рівніше. Пульс уповільнився. Усю свою волю й енергію

він спрямував у ту точку на спині, яка тримала все його тіло.

Баланс.

Його можна відновити.

Фотографа оживити не вдасться, але можна застосувати таку саму кару

до інших. Це поверне гармонію. І буде справедливо.

І Ванья, подумав чоловік і різко розплющив очі. Вона його покинула, коли була потрібна йому. Її відсутність його розба лансувала. Як і всі

інші жінки, вона знехтувала ним у найважливіший час.

Він не хотів, щоб хтось помер.

— Сука,— процідив сивий і встав.

Його досі мучила спрага.

Дерев’яний будинок

Жінці, що відчинила двері, на вигляд було десь тридцять. Усього на

кілька років старша за Арнульфову дочку, балерину Софію. Вона

справляла враження дружини номер два чи й три. Трохи занадто

білявка, трохи занадто худа, і точно забагато парфумів. Обличчя вузьке

й жіночне. Ну хоч губи їй зробили не занадто, а саме враз.

— Сельма Фалк? — вирвалось у неї.

З другого поверху долинав дикий шум.

— Так,— усміхнулася Сельма й простягнула руку.— Нас не

знайомили.

— Е… ні. Бенедікт Сельгюс.

Її долоня втонула в Сельминій. Потиск був такий слабкий, що Сельма

не стрималась і притиснула сильніше. Гримаса дискомфорту

перекривила обличчя Бенедікт, і вона відсмикнула руку.

— Чим завдячуємо?

Вона була одягнена у світло-блакитні джинси й бежеву кофту

з ангорської вовни поверх сніжно-білої футболки. Майже безпорадним

рухом, ніби намагаючись захиститися, вона щільніше закуталась

у кофту й схрестила руки на грудях. Вузькі плечі підняла, ледь

нахилилася вперед. Вона ніби готувалася до авіакатастрофи. Навіть не

думала запросити Сельму зайти.

— Я просто хотіла перекинутися кількома словами з Арнульфом. Якщо

це можливо.

— Ви знайомі?

— Та… Ви ж знаєте,— Сельма широко усміхнулася,— Норвегія —

маленька країна.

— Він зайнятий.

— Що ж… А де він?

Бенедікт завагалася. Зблиснула очима, поправила світле волосся, знову

склала руки на грудях.

— Агов, хлопчики! — гукнула в бік сходів і знову повернулася до

Сельми.— Він справді дуже зайнятий. Може, ви краще зателефонуйте

йому? Скажімо, завтра?

— Це досить терміново, і я хотіла б обговорити з ним віч-на-віч.

— Щось… сталося?

Її очі розширилися, і Сельма помітила в них спалах тривоги — не

зовсім зрозумілої в нормальних умовах.

— Та не те щоб. Вам, мабуть, холодно так стояти. Можу я зайти?

Бенедікт глянула через плече. Може, щоб виграти час, а може —

справді пересвідчитися, що за спиною нікого немає.

— Зараз справді невдалий час. Теодор сьогодні погано почувається…

Мій син. Наш син. Йому три роки, й сьогодні цілий день була

температура. Ви не можете почекати до завтра? Просто зателефонуйте

Арнульфу, можливо, ви зможете зустрітися.

Вона спробувала видушити з себе усмішку, але більше здавалося, що

в неї болить живіт.

— Ви дуже схожі на Олівію,— здивовано пролепетала вона.— Із

серіалу «Закон і порядок». Олівія Бенсон.

— Марішка Гарґітей,— пробурчала Сельма.

— Що?

— Акторка. Марішка Гарґітей. Це справді дуже важливо. Мені треба

поговорити з Арнульфом.

— Зателефонуйте завтра. Інакше ніяк. Гарного вечора.

Двері зачинилися. Хоч і не грюкнули, але помилити ся було неможливо: Сельмі тут не раді. Кілька секунд вона стояла на кам’яному ґанку

й обмірковувала цю коротку роз мову.

У коричневому будинку на вулиці Стельсваєн щось було негаразд.

Звичайно, це могла бути й температура трирічного сина.

А могло бути й щось зовсім інше.

Вона пішла до дороги. Озирнулася. У східному вікні швидко

промайнуло й сховалося обличчя. Сельма відчинила скрипучі ворота, вийшла, зачинила за собою і пішла на

захід.

Через десяток метрів зупинилася. Двір сусіднього будинку обсаджений

туєвим живоплотом, але не дуже густим. Сельма легко пролізла між

деревами й підбігла до низького парканчика, що розділяв два обійстя.

Перелізла й, пригнувшись, побігла до рогу будинку Арнульфа

Сельгюса.

Вона добре знала такі будинки. Колись їх виготовляла фірма Moelven.

Постачали їх модулями, залежно від того, якого розміру будинок хотів

замовник. Батьки Сельми й самі побудували такий будинок, коли їй

було сім років. Вона навіть допомагала татові робити фундамент.

Найпомітнішою відмінною рисою цих будинків були ненорвезькі темні

віконниці на вікнах, які можна було зсередини відчиняти й зачиняти

під різними кутами до вікон.

Проста механічна система вентиляції. І для літа, і для зими, пригадала

Сельма.

На цокольному поверсі не світилося. Вітальню на першому поверсі

знайти легко — у неї найбільші вікна. Сельма якомога тихіше підійшла

до того місця, де, за її розрахунками, мало бути кухонне вікно.

Вентиляційний отвір відкритий. Вона почула голоси. Сельма присіла

й підставила до вентиляції своє краще вухо — праве.

— …не зараз. Це просто неможливо.

Можливо, Арнульф Сельгюс і зайнятий, але він удома. Сельма знову

відчула це радісне передчуття, сп’яніння від азарту й перемоги.

— Ти можеш мені просто сказати, Арнульфе!

Голос Бенедікт звучав м’якше й тонше, ніж коли вона зустріла Сельму

у дверях. Ніби дитина просила про допомогу.

— Ні. Не думай про це.

— Я тебе не впізнаю, любий.

Різкий звук — може, стілець відсунули. Здається, кроки. І тиша.

Дорослий чоловік заплакав.

Сельма встала. Дуже повільно, щоб не торкнутися стіни. Вона

зважилася зазирнути у вікно.

Арнульф Сельгюс сидів на високому барному стільці, поклавши

голову на руки. Бенедікт гладила його по спині й намагалася підняти

його голову. Її губи ворушилися, але говорила вона так тихо, що

Сельма нічого не розчула.

Але вона чула плач і бачила, як здригається спина Арнульфа. Вона

ніколи не бачила людини в такому відчаї поза залою суду.

Повільно й беззвучно вона відійшла від вікна. За чотири-п’ять метрів

від будинку вона побігла. Перестрибнула через парканчик, пролетіла

туєвий сусідський живопліт. Вискочила на Стельсваєн. Зупинилася, стиснувши кулаки.

— Так! — пошепки прокричала, скидаючи руки в переможному жесті.

— Так! Так! Так!

З трьох чоловіків на старому фото всі за короткий час стикнулися

з серйозними проблемами. Майже через сорок років. Одного навіть

убили.

Час їхати у Веттаколлен.

Нарада

— Ти чуєш, що він каже? Ти чуєш?

— Тільки коли ти не репетуєш.

Ян Морелл міг бути лютим і роздратованим. Розгніваним і ворожим.

Але ніколи ще Сельма не бачила його таким. «Шалений»,— ось що

подумала Сельма, дивлячись, як він крокує туди-сюди по кімнаті.

Цілковитий шаленець.

Зазвичай його міцна фігура випромінювала силу й авторитет. Він був

на десять кілограмів важчий і на п’ять сантиметрів нижчий, ніж йому

пасувало б, але ці вади компенсовувалися чудовою поставою, широкими плечима, твердим поглядом і місцем у списку найбагатших

людей країни. Усе це робило його впевненим і спокійним, яким і мав

бути той, кого всі в ньому бачили: компетентний, успішний

і впливовий бізнесмен.

Тепер у нього волосся стирчало дибки. Він зірвав краватку й так

невдало смикнув комір сорочки, що ґудзик відскочив і закотився під

крісло.

— Це відповідальність як самих спортсменів, так і Федерації лижних

перегонів,— просторікував Сельве Банґ з екрана планшета, на якому

Ян і Сельма дивилися запис «Новин о 18-й».— І в мене виникло

відчуття, що Федерація сприймає це не дуже серйозно. Апарат

здається абсолютно паралізованим.

— Ну, у цьому він не помиляється,— сказала Сельма.— Вони взагалі

щось роблять у тому своєму крижаному замку, окрім «дотримання

процедур»? Які полягають, власне кажучи, у тому, щоб сидіти рівно

й чекати рішення інших органів.

— Ні,— відрізав Ян. Його обличчя стало густо-червоне.— Але він

підливає бензину у вогонь! І якби він обмежився критикою Федерації,

я навіть слова не сказав би. Але він кидає на поталу Хеге й Гокона! Ти

послухай, просто по слухай!

— Тс-с-с…

— Правила гранично чіткі,— віщав далі Сельве.— Кожен спортсмен

персонально відповідальний за дотримання приписів ВАДА. Порушив

правила — про яке милосердя може йтися? І це обов’язкова умова, якщо ми хочемо мати шанси подолати цю неприємну практику. Що

стосується Хеге Кін Морелл — її абсолютно правильно відсторонено

від участі в збірній на час розслідування. Але ми не почули нічого про

це від Федерації лижних перегонів. Жодним словом Федерація не

дистанціювалася від вживання Хеге Морелл заборонених речовин.

— Вживання заборонених речовин! — скрикнув Ян і кинув у куток

краватку.— Коли взагалі незрозуміло, чи вона «вживала заборонені

речовини»!

Пальцями обох рук він показав знак лапо5к, хоча збоку це було більше

схоже на апоплексичний удар.

— Сідай,— спокійно сказала Сельма.— Мені треба дещо розповісти.

Морелл фактично накинувся на неї, коли вона зайшла до його будинку

о двадцятій з чимось. Він постійно говорив, поки вона роздягалася.

Буквально затягнув до вітальні, всадив на диван і увімкнув планшет.

Кричав так голосно, що аж у вухах дзвеніло.

— Тут ми маємо прорахунки на багатьох рівнях,— радісно розповідав

Сельве.— Але, безумовно, ми вивчимо ситуацію й ухвалимо відповідні

рішення. Малоймовірно, щоб двоє найкращих лижників застосовували

допінг без відома Федерації. А якщо вони знали, то Норвезьку

федерацію лижних перегонів треба закривати.

Він узяв паузу. Але вся його промова була така приголомш лива, що ні

присутні на дебатах, ні ведучий не скористалися цим, щоб уставити

своє слово.

— Або ж,— повів далі Сельве тим самим спокійним тоном,—

у Федерації справді нічого не знали. У такому разі це все одно великий

скандал. Це доводить повну некомпетентність, неконтрольованість

і нездатність створити систему, яка забезпечить чистоту й чесність

спорту. І впровадити цю систему так, щоб не допустити подібних

скандалів.

Дорогий костюм Яна був геть пом’ятий. Морелл стояв посеред

кімнати, злегка розвівши руки. Завжди акуратна зачіска — запущена, волосся скуйовджене. Це його зовсім не прикрашало, тим більше що

на маківці стала проглядатися лисина.

— Я думаю, нам усім слід трохи заспокоїтися.— Сельма впізнала

голос Ларса Вінтера.— Я погоджуюся з паном Банґом, що все це може

свідчити про серйозні проблеми у Федерації. І його думка щодо

об’єктивності правил теж правильна й зрозуміла. Але я вважаю, що ця

справа має стільки чинників, що ми маємо всебічно їх вивчити, перш

ніж дійти певних висновків. І щодо Федерації лижних перегонів, і —

особливо — щодо двох спортсменів. Їхні випадки мають низку

відмінностей, і є підстави вважати…

— Відмінностей? — перервав його Сельве.— Яких відмін ностей?

Обоє спортсмени елітного класу. Обоє вживали клостебол. Обоє

норвежці. Я схильний називати це комплексом двох пов’язаних

випадків.

— Що може статися далі? — запитав ведучий.

— Норвегія має відмовитися від участі в Кубку світу в цьому сезоні,—

схвильовано заявив Сельве Банґ.— Міжнародна федерація лижного

спорту має негайно створити комісію для розслідування цих

інцидентів. Норвезьку федерацію лижних перегонів чекає глибокий

аудит на всіх рівнях. Фінанси, антидопінгова діяльність, адміністрування. Усе.

— Чи означає це, що наша збірна з лижних перегонів не поїде до

Пхенчхана?

— У найгіршому разі — так. Але якщо ми хочемо врятувати цей спорт, це найбільше культурне надбання нашої нації — маємо винищувати

зло докорінно. І одразу.

— Сране брехло! — Ян зупинив трансляцію і сів на диван навпроти

Сельми.— Я вважав його своїм другом. Гаразд, хай не другом —

добрим приятелем. А він спершу спробував мене шантажувати, а потім

у прямому ефірі облив брудом Хеге на всю країну!

— Він захищає власні інтереси,— зауважила Сельма.

Ян її не слухав. Він безуспішно намагався хоч якось пригладити своє

волосся. Мішки під очима більші, ніж зазвичай. Рот скривила гримаса

чи то відрази, чи то відчаю.

— Ти чуєш? — перепитала Сельма.

— Що?

— Він захищає власні інтереси. Намагається звільнитися від

контракту. На книжку.

— Яку книжку?

— Історичну. Про норвезький лижний спорт.

— А-а, цю…— Ян сперся на спинку дивана.

— Ти чув, що я сказала?

— Він напав на мою дівчинку,— тихо сказав Ян.— Цей слимак…

— Я подбаю про Сельве.

Морелл глянув на неї.

— Подбаєш?

— Так. У контракті є застереження, яке дає йому змогу залишити собі

всі гроші, якщо Statoil відмовиться спонсорувати Федерацію. Якщо

компанія розірве спонсорську угоду. Конкретно його вигода

становитиме три мільйони вісімсот тисяч крон.

Ян розгублено дивився на неї. Він облишив у спокої волосся і знову

схилився вперед.

— Він отримає премію, якщо спонсорську угоду розірвуть? Як…

— Ні. Але йому не доведеться представляти рукопис, а всі отримані до

цього часу гроші залишаються за ним.

— Як?

Сельма зітхнула й закотила очі.

— Я мало знаю про книжки й майже їх не читаю. Але я багато знаю

про контракти. І читала про те, що називається мистецькою свободою.

Коли письменник пише книжку на замовлення, немає гарантії, що вона

буде така, якою її уявляє клієнт. І замовник купує права на те, що вийде

в підсумку. Тому логічно, що замовник — у нашому випадку Statoil —

залишає автору гонорар, навіть якщо незадоволений результатом. Або

якщо вони більше не хочуть, щоб їхня компанія асоціювалася з цією

книжкою.

— Я ніколи на таке не погодився б.

— Ні. Але й роботу замовляла не компанія MCV.

— Звідки ти знаєш, що в контракті є такий пункт?

— Цього я сказати не можу. Просто повір, що він є.

— Але… Якщо Банґ отримає гроші, незалежно від того, опубліковано

книжку чи ні, чого він переймається? — Він знову відкинувся й поклав

руки за голову.— Я не розумію.

— Ти втомився,— усміхнулася Сельма.— Якщо казати прямо: я не

думаю, що книжка написана.

— Вона має вийти до Олімпіади. Менше ніж за два місяці.

— Має. Але я думаю, що він її не написав. Або принаймні вона далека

від закінчення. Судячи з того, що я дізналася, публікацію вже кілька

разів відкладали, хоча причин установити не вдалося. Але я можу

припустити, яка причина. У Сельве Банґа письменницька криза.

Ян подивився на неї з нерозумінням.

— Він видає одну книжку на десять років,— провадила Сельма.—

Приблизно. Їх непогано сприймають, вони продаються, навіть за

кордон. Але мало хто може прожити десять років на гроші від однієї

книжки. У період від книжки до книжки він часто залишається без

грошей.

— Він живе у Фроґнері! У великій квартирі!

— Так. Великій і порожній. Але це не головне. Річ у тім, що він

муситиме повернути три мільйони вісімсот тисяч, якщо не

представить рукопис. Щодо цього контракт категоричний. Якщо

рукопис не завершено до обумовленого терміну, гроші мають бути

повернені. Але якщо скандал посилюватиметься, Statoil не захоче, щоб

їх асоціювали з Норвезькою федера цією лижних перегонів. Ні в країні, ні за кордоном. У такому разі їм не потрібен буде цей рукопис. І взагалі

ніякий. Сельве зіскочить з гачка й збереже всі гроші. Які, мабуть, уже

давно витратив.

Ян, здавалося, досі не міг зрозуміти, що вона йому пояснювала.

Сельма встала, обійшла бетонний столик, сіла біля нього й поклала

свою долоню на його.

— Дозволь мені подбати про Сельве.

Він мовчки дивився на неї, але руки не прибрав.

— Той чоловік, якого знайшли… То справді був Мортен Карлсгауґ,—

тихо сказала Сельма.— Мертвий у лісі. Убитий, як свідчать результати

огляду. Мені треба дещо про це запитати.

— Я бачив у новинах,— пробурмотів Ян, потираючи обличчя вільною

рукою.— Чорт… Питай, що там.

— Між вами нічого не сталося?

— Між мною і Клаусом? Ні. Чого б то?

— Але ж між тобою і Арнульфом Сельгюсом стався якийсь… розрив?

Він різко перехотів сидіти біля неї. Встав, підійшов до бару, налив

у склянку віскі.

— Я щось не доберу, як це стосується твого завдання,— роздратовано

кинув.— Мої стосунки з Арнульфом — none of your business{26}.

Він випив половину порції, підлив ще й підійшов до каміна. Сперся

ліктем на камінну полицю, випив ще.

Сельма пішла до бару, відчинила дверцята й вийняла графин.

Бурштиновий напій виблискував у кришталі.

— Я ніколи не куштувала алкоголю,— зізналася вона тихо.

— А чому?

— Не було коли почати. Дуже багато тренувалася. Хотіла багато

досягнути. Потім зрозуміла, що маю тримати все під контролем. Себе.

А більше інших насправді.

Ян усміхнувся. Уперше від часу приїзду Сельми.

— Це тебе врятувало. Поєднання азартних ігор з алкоголем було б

катастрофою.

— Що найгірше може статися з тобою, Яне?

Сельма глянула на графин, покрутила його в руках. Усі відтінки

коричневого й жовтого кольорів танцювали на химерних візерунках

кришталевої посудини. Ян не відповідав.

— Най-най,— уточнила Сельма.

— Втратити Хеге.

— Так. А після цього?

— Крах її кар’єри. Можна сказати, що я вже живу в кошмарі.

Сельма кивнула.

— Ти маєш недоброзичливців, Яне?

— Звичайно.

— А ворогів?

— Певен, що так. Загалом я не багато про це думаю. Енергію

я витрачаю на MCV. Зрозуміло, що декому я перейшов дорогу.

— Можна глянути твій кабінет?

Ян завмер зі склянкою біля рота.

— Навіщо?

— Можна?

Сельма жестом запросила його до кабінету.

— Якого чорта…— пробурмотів він, але все-таки поставив склянку на

полицю.— Ходімо.

Коли Сельма востаннє була в цьому кабінеті, тут пахло меблевою

олією і лосьйоном після гоління. Зараз кімнатою витав слабкий запах

тютюнового диму.

— Це фото зробив Клаус,— показав Ян на великий знімок Хеге

й Катінки.— Мені подобається.

— Воно чудове. А це…

Стоячи спиною до великого письмового стола, Ян зафіксував погляд на

портреті дружини й дочки. Сельма показала на фото біля дверей.

— Це ти, Мортен Карлсгауґ і Арнульф Сельгюс?

Янові губи скривились у щось, що могло бути посмішкою.

— Так. Якраз перед тим, як я зустрів Катінку. Фото з газети, після

змагань у Марці. Мені було сімнадцять, їм на рік менше.

— Ви були близькі в дитинстві?

— Так. Певним чином.

— Певним чином?

Ян підійшов до неї. Подивився на знімок. Показав пальцем на шапку.

— Цю шапку я отримав від самого Купперна. І носив її. Я носив її, поки вона не розповзлася, розумієш, Сельмо? Таке було моє

дитинство. Чорт…

— Я помітила, що ти про це не розповідаєш.

— Про чорта?

— Про дитинство.

— Моє дитинство — перегорнута сторінка. Давно. Ходімо.

Він випровадив її з кабінету й зачинив за собою двері.

— Ти маєш поговорити з Хеге,— скомандував.— Саме для цього

я просив тебе прийти.

— Де вона?

Ян зупинився і збентежено роззирнувся, ніби щойно помітив, що

дочки немає поряд.

— Маггі! — крикнув у бік кухні.

Двері зразу розчинилися. Перелякана жінка зайшла до вітальні.

— Де Хеге?

— У кіно.

— У… кіно?! Не спитавши?

Сельма хотіла сказати, що його дочці двадцять чотири роки, але

стрималася.

— Так,— покірно відповіла Маггі.

Ян махнув рукою, що вона може йти. Двері зачинилися.

— Мені шкода,— пробурмотів він до Сельми,— що змарнував твій

час.

Морелл узяв з камінної полиці склянку й сів на диван.

— Та ні,— відповіла Сельма,— не змарнував. Але тепер ти маєш

відповісти на моє запитання.

Ян відпив віскі й став уважно розглядати вінця склянки.

— Залежить від того, що запитаєш,— буркнув у відповідь.

Сельма сіла на край дивана. Спина пряма, руки на колінах.

— Ти сказав, найгірше, що може з тобою статися, крім смерті Хеге,—

крах її кар’єри. Чому?

Він нахмурився.

— Це має бути очевидно. Вона моя єдина дочка. Я її люб лю. Вона

найкраща у світі лижниця. Успішна кар’єра відкриває перед нею весь

світ. А те, що сталося,— він невизначено повів убік рукою зі склянкою,

— все для неї ускладнює. Або навіть унеможливлює. Вона назавжди

залишиться спорт сменкою, яка шахраювала й уживала допінг. Це

переслідуватиме її все життя. Не такої долі батько хоче для своєї

єдиної дитини.

— Чому ти не мав власної лижної кар’єри?

— Це навряд чи стосується нашої справи. Та я й ніколи за це не брався

всерйоз.

— А що вважав найгіршим для себе Мортен? — спитала Сельма.—

Клаус тобто. Померти? Він дуже боявся смерті?

Ян повів плечем.

— Не більше, ніж усі ми. Смерть — мабуть, те, чого всі найбільше

бояться. Якщо не дуже хворі й не зовсім старі. Ті, думаю, навіть

чекають її. А щодо Клауса…

Він ледь усміхнувся.

— Клаус радше вибрав би померти, ніж опинитися десь замкненим.

Багато хто вважає, що клаустрофобія…

Ян глянув на порожню склянку й піднявся, щоб налити ще.

— Що це якась тривога в замкненому просторі. Але насправді це не

просто тривога. Тривогу може відчувати більшість людей у тунелях чи

вузькій шафі. У Клауса це була паніка. Глибока й руйнівна. Я ніколи не

бачив його повністю розслабленим, бо він завжди ніби… перебував

у стані готовності. Здається, так це називають психологи. Завжди

планував усе на кілька кроків уперед, щоб не опинитися там, де його

могли замкнути.

— Він був на Евересті. Як йому це вдалося без намета?

Морелл кинув на неї короткий схвальний погляд через плече, поки

наливав віскі.

— Слушна думка. Звичайно, у нього був намет. Він замовив у Bergans спеціальний намет з двома прозорими стінками. Наскільки я зрозумів, це було непросте завдання. Я маю на увазі, намет для екстремальних

умов з прозорими стінками. Але в них вийшло. І Клаус здійснив свою

експедицію.

— А ти сказав у переносному значенні чи в прямому? Що він радше

вибрав би смерть.

— У прямому. Або краще так: опинившись десь замкненим, він помер

би. Принаймні через деякий час. Але до чого ти ведеш?

Сельма не відповіла. Вона так і сиділа на краю, відчуваючи тепло

своїх рук через тканину штанів. У думках вписала інформацію

в ментальну картку й поклала її у відповідне місце.

— Сельмо!

— Яне, дуже важливо, щоб ти був точним. Ти справді думаєш, що

Мортен Карлсгауґ міг померти в замкнутому приміщенні?

— Так, я справді так думаю. Тобто… Я ніколи не бачив його

в замкнутому приміщенні, але ми тісно спілкувалися багато років. Він

завжди мав знати, як розташовані двері, вікна, запасні виходи. На

дачах, на будівництвах, у підвалах — скрізь, де юні лобуряки могли

зависати в сімдесяті роки.

Сельма знову ніби впала в ступор.

Цього разу Ян її не чіпав. Несподівано вона виявила, що він уважно її

розглядає.

— Ти маєш якусь теорію,— сказав він повільно.— На чому вона

ґрунтується і як стосується фотографії у моєму кабінеті?

— Арнульф Сельгюс,— голосно сказала вона.— Який його

найбільший страх?

Ян знову закрився.

— Гадки не маю,— протягнув він.— Він у трьох шлюбах нажив зграю

дітей. П’ятеро чи шестеро. Думаю, втратити їх — його найбільший

страх. Як і в тебе чи в мене.

— А крім смерті?

— Не знаю, я вже сказав. Я вже давно не знаю, чим він дише.

— Добре знав раніше. І в молодості, і під час роботи, і десять років

тому, коли ти влаштував його фінансовим директором Федерації.

Розрив з Арнульфом стався до чи після того, як ти замовив за нього

слово?

Ян підвівся. Глянув на годинник. Одним ковтком спорожнив склянку

й з гуркотом поставив її на бетонний столик.

— Це ніяк не стосується справи, Сельмо. Тобі час.

— Я майже впевнена, що Хеге підставили.

— Що?

— Я майже впевнена…

— Я чув, що ти сказала. Але чому? Що ти дізналася?

— Я тобі розповім. Коли матиму більше інформації, щоб рухатися

далі. Але щоб далі вести цю справу, мені треба, щоб ти відповів на мої

запитання.

Ян узяв склянку, знову пішов до бару. Мабуть, передумав — зупинився

й покликав Маггі. Через три секунди та стояла у вітальні.

— Ти купила «пепсі», як я тебе просив?

Маггі кивнула.

— Неси пляшку й дві склянки. І лід.

Маггі вийшла. Сельма відчула сором, що ніколи не протестувала проти

такого ставлення Яна до польської працівниці. Під час її першого

візиту в цей будинок, майже тиждень тому, їй здалося, що Маггі дуже

засмучена допінговим скандалом і всім, що сталося. Одначе тоді вона

явно почувалася тут як у себе вдома. Вона була тиха, доброзичлива, дбала про Хеге. Зараз це була просто корова, залякана й сумна.

«Ти з нею не надто чемний»,— хотіла сказати Сельма.

Але не сказала. Мовчки чекала, поки Маггі повернеться зі склянками

й півторалітровою пляшкою «пепсі». Нали ваючи напій, жінка забула

нахилити склянку і розлила трохи на стіл.

— Вибачте. Вибачте.

Її худі ноги мотнулися в кухню, вона повернулася з ганчіркою. На

бетонному столі темніли нерівні плями «пепсі».

— Вибачте,— сказала вона втретє, витерла столик насухо й зникла.

— Чому ти влаштував Арнульфа на роботу у Федерацію?

Сельма взяла склянку, розправила штанину.

— Бо всі заслуговують на другий шанс.

— Що він зробив не так?

— Тебе це не стосується.

Сельма зітхнула. Встала. Подивилася на Морелла. Він дивився на неї

поглядом ображеного підлітка.

— Ти знаєш мене як приємну й ввічливу жінку. І для більшості людей

я така. Мало хто бачив мене злою. З 86-го року ніхто не бачив, як

я плачу. Я ні з ким не конфліктую, завжди усміхаюся. Рідко висловлюю

те, що насправді думаю,— якщо це не стосується юридичних питань.

Я по пулярна, Яне. На мене озираються. І не лише тому, що маю кращу

форму за багатьох двадцятип’ятирічних. Мене всі знають, багато хто

поважає і більшість любить. І я фахівець у своїй роботі — незважаючи

на те, що попалася на розкраданні. Незалежно від того, скільки брехні

про любов до гострих відчуттів і азартних ігор я сказала сама собі за ці

роки. Я компетентна. Я розумна, Яне. І саме тому ти запропонував

мені цю ставку. Я Сельма Фалк. І саме Сельму Фалк ти вибрав, щоб

вона вивела тебе з цієї найбільшої… ні, другої найбільшої кризи.

Отже, ти ще до свого рішення був згоден з більшістю сказаного.

Достукатися до нього їй поки що не вдалося.

— Але якщо ти хоч на мить подумав,— сказала вона трохи голосніше,

— що я не можу розізлитися і не можу прямо сказати, про що думаю…

Сельма нахилилась і взяла склянку. Її рука тремтіла. Вона випила

половину напою, поставила посудину.

— Ти дуже помилився. І зараз я дуже зла.

Вона відчула, що тремор посилився. Щоки її палали. Натомість Ян

Морелл сидів на шкіряному дивані спокійніший, ніж будь-коли за цей

вечір. У кутиках його губ вгадувалася тінь усмішки.

— Посміхається він! — засичала вона.— Ну, вперед! Сиди тут, у цьому

жалюгідному вицвілому дерев’яному палаці з безглуздим оздобленням

і гектаром пустирища, і гний у своїй скорботі за померлою дружиною!

Янові очі звузилися. Не дуже, але вона помітила. Він напружив стегна

й трохи піднявся на дивані, але погляду не відвів.

— Але якщо ти хочеш дізнатися, хто підставив твою доч ку, якщо

хочеш, щоб я тобі розповіла, що сталося і що може статися, ти

повинен…

Вона сіла на диван, глибоко вдихнула й щосили ляснула обома

долонями по бетонному столику. Біль пронизав руки від кінчиків

мізинців аж до плечей.

— …зібратися, чорт забирай! Відповідай на мої запитання!

— Гаразд.

— Гаразд?

Руки боліли неймовірно.

— Маггі! — крикнув Ян у бік кухні.— Принеси два пакети

замороженого гороху!

Через пів хвилини Сельма вже сиділа з пакетами гороху, примотаними

кухонними рушниками до рук. Маггі зав’язала вузли й зникла так само

швидко, як і завжди.

— Він крав у мене,— сказав Ян спокійно.— Арнульф Сельгюс. Точно

як ти. Як і у випадку з тобою, я вважав, що він заслуговує на другий

шанс. Тільки не в MCV.

— Схоже на те, що в тебе краде дуже багато людей,— пробурмотіла

Сельма. Її серце шалено гупало від дикого

болю.

— Не дуже багато. І я завжди їх викриваю.

— Що він зробив?

— Подавав мені фальшиві рахунки. Тобто їх виставляли інші компанії

до MCV. Фіндиректор Сельгюс їх проводив. Загалом він переказав на

свій рахунок близько трьох мільйонів за фальшивими рахунками.

— Які були умови?

— Умови?

— Щоб обійшлося без поліції. У мене було чимало умов.

— Віддати гроші він не міг. Недавно розлучився й народилися діти

з новою дружиною. Найменша дитина хвора на лейкемію. Але

я отримав вексель. За яким міг позиватися до суду, якщо він вчинить

нове правопорушення. Крім того, він знав, що його негайно звільнять

із Федерації, а іншої роботи він більше ніде не знайде. Принаймні за

своїм фахом. Одна неправильна дія — і він втрачає все, що має. Він це

добре розуміє, і я думаю, що Федерація має найрозумнішого

і найретельнішого фінансового директора у світі. Тож я всім зробив

послугу.

— Це було до того, як я стала твоїм адвокатом?

Ян кивнув.

— Незадовго.

— Скільки людей знало про цей обман з рахунками?

Він похитав головою.

— Ну… Мало. Що знає один — не знає ніхто, що знають двоє —

знають усі.

— Скільки? Хоч приблизно.

— Ну, три-чотири… Двоє його найближчих помічників у фінансовому

відділі точно. На жаль, вони знали про нашу угоду. Думаю, я не надто

переймався тим, щоб говорити з ним про це тихо. Насправді за кілька

днів уже щось пронюхав і «Щоденний вісник». Але я заспокоїв чутки, публічно похваливши Арнульфа. Тоді це допомогло, але, чесно

кажучи, у наступні роки мене кілька разів питали, що тоді сталося.

Питали конкретно, тож я думаю, що насправді поінформованих

більше. Як я вже казав, що знають двоє… Але як це все стосується

Хеге?

Сельмині руки боліли все сильніше й сильніше.

— Ціллю саботажу була не вона. Цілили в тебе.

— У мене?

— Так.

— Але…

— Хтось прагне покарати вас. Мортена Карлсгауґа, Арнульфа

Сельгюса і тебе.

— Але… звідки ти… Що…

— Я поки що не маю всіх відповідей. І маю багато запитань. Одне

з них я поставлю зараз. І ти маєш відповісти. Чесно й правдиво.

Янове волосся знову розкуйовдилося. Над губою виступив піт. Він

кивнув.

— Ви зробили комусь щось погане в юності? Чи в дитинстві? Щось

справді погане. Ти, Арнульф і Мортен.

Він почервонів.

— Ні,— промовив хрипко.— Ми робили багато нехороших речей, але

ніколи нічого серйозного. Нічого справді незаконного.

Він не моргав. Ніяких порухів на обличчі. Невідривно дивився прямо

їй у вічі. Вона здалася.

Сельма Фалк ніколи не зустрічала ще такого брехуна, як Ян Морелл.

Він був навіть кращий за неї.

— Що ж, ні — то й ні,— мовила вона.— Якщо щось зга даєш, зателефонуй мені.

Сельма встала. Пакунки з горохом попадали. Вона нахилилася їх

підняти. Права рука страшенно боліла. Чи нічого, бува, там не

зламала?

— Залиш. Я підніму,— сказав Ян.— Ти справді так вважаєш? Що Хеге

нашкодили, щоб покарати мене? Ми говоримо про якусь помсту?

Щось…

— Ми ще поговоримо.— Не чекаючи, поки він закінчить, Сельма

пішла до передпокою.

— Це має бути хтось божевільний,— припустив Ян, допомагаючи

Сельмі одягнутися.— Абсолютно божевільний.

— Будемо сподіватися, що ти помиляєшся,— відповіла Сельма, відчиняючи двері.— Для нас краще, якщо ти помиляєшся, Яне.

Ейнар Фальсен

— Тут стільки циганів,— прошепотів Ейнар.

Він лежав у своєму спальному мішку між чотирма бетонними

брилами, коли Сельма прийшла до його схованки.

— Ними тут кишить!

— Та ні,— спокійно сказала Сельма.— Зараз тут немає жодного рома.

Лише я і ти.

— І купа циганів.

Він здавався нажаханим. Від нього смерділо ще гірше, ніж завжди.

Свіжа рана на тому місці, де ще недавно було ікло, схоже, запалилася.

Набряк ясен і щоки свідчив, що йому якомога швидше треба до

стоматолога.

Але він не піде, Сельма це знала.

— Піднімися-но трохи,— взяла вона чоловіка під руки.

— Вони йдуть! Вони хочуть захопити моє місце! Цигани мене вб’ють, Сельмо!

— Глянь, що я тобі принесла, Ейнаре!

Вона не любила давати йому алкоголь і робила це дуже рідко, але про

всяк випадок завжди носила в сумці невеличку пляшечку «Бренді

особливий». Він пив лише цю марку бренді. Не сприймав нічого

іншого.

Вона відкоркувала пляшечку й подала Ейнару. Тремтячими руками він

схопив посудину й підніс до рота. Відпив. Ще. Кількома ковтками

спорожнив пляшечку й повернув Сельмі.

— Добре, Марішко. Це було добре. Даси ще?

— Ні. Лягай.

Ейнар слухняно ліг.

— Вони мене прикінчать,— знову заскімлив.— Ідіть геть!

Замахав руками, ніби від когось відбиваючись.

— Я тебе захищу, Ейнаре.

— Захистиш?

— Так. Я сидітиму тут і захищатиму тебе. А ти маєш поспати.

— Візьми мою ковдру. Блакитну. Я нею не користувався, тож вона не

дуже смердить. Ось.

Він спробував знову сісти.

— Я візьму сама, Ейнаре. Спи. Я буду тут.

— Ти будеш тут,— усміхнувся він, оголивши яскраво-червоні ясна.—

Ти залишишся зі мною. Дякую.

Його очі заплющилися.

Сельма приклала долоню до його щоки — між кошлатою бородою

і заплющеним оком. Щока дуже гаряча. Взяла з сумочки три таблетки

парацетамолу й пожертвувала своїм запасом «пепсі».

— Ось випий,— простягнула Ейнарові таблетки й пляшку.

Він поклав таблетки на язик, запив і блаженно усміх нувся.

— Гляди, щоб цигани мене не дістали,— пробурмотів.

Ейнару треба до лікарні. Але він нізащо не погодиться туди поїхати. За

всі роки, що він жив на вулицях, Сельмі всього раз вдалося доправити

його до лікарні. Він тоді зламав пальця. І це була неймовірно складна

пригода. Ідея, що рентгенівський апарат введе йому чіп

і контролюватиме його думки, виникла абсолютно несподівано. До

звістки, що треба зробити рентген, він поводився адекватно. Майже

зразково. Робив усе, що казала Сельма. Дозволив лікареві оглянути

руку. Відповідав на запитання.

Закінчилося все тим, що рентгенолог на тиждень пішов на лікарняний, а Сельма мусила робити все можливе й неможливе, щоб запобігти

порушенню кримінальної справи.

— Просто спи,— прошепотіла вона.

Ейнару треба до лікарні, але він не піде. У рідкісних випадках, коли

йому ставало геть зле або морози були особливо суворі, Сельма

влаштовувала його в притулок. Він проводив там максимум три дні, і все, що робив за той час,— дивився «Закон і порядок» серію за

серією в загальній кімнаті. І тікав звідти, щойно ставало легше.

Кудись тягти його зараз було безглуздо. Запалення і затьмарення

розуму могло минути після сну, як це бувало не раз. Або за ніч він міг

померти.

Колись Ейнар Фальсен був поліцейським. Дуже хорошим

поліцейським. На початку 2000-х він керував спеціальною групою

розслідування злочинів, пов’язаних із сексуальним насильством над

дітьми. Інтернет дуже допоміг сексуальним злочинцям, і боротьбу

з ними довелося активізувати. До Ейнара на допит привезли чоловіка, на якого подали скарги батьки. Їхні діти, п’ятирічний хлопчик

і восьмирічна дівчинка, в останні тижні почали проявляти тривожні

зміни в поведінці. Зрештою, обоє розповіли, що затриманий з ними

робив. Діти називали його просто дядько Б’єрн.

«Дядько Б’єрн» дарував їм багато подарунків. Але водно час він багато

чого в них забрав. Після отримання скарг поліція негайно провела

обшук у його оселі. Звали чоловіка Андерс, трохи за сорок, самотній

і бездітний.

Його квартира могла б бути операційною. Ідеально чисто. Охайно

й упорядковано. Жодного невинного порножурналу в тумбочці біля

ліжка. У підвалі — нічого, крім двох пар старих лиж, одних санок

і чотирьох зимових шин. Мав чоловік і комп’ютер. І на ньому ніяких

слідів перегляду ресурсів для дорослих.

Усе це саме по собі було так підозріло, що Ейнар відмовлявся

здаватися. «Дядька Б’єрна» затримали в п’ятницю після обіду — добре

відомий трюк, за допомогою якого обходили положення закону про

утримання під вартою протягом двадцяти чотирьох годин. Із вечора

п’ятниці його могли тримати в камері до понеділка. У понеділок

поліція була зобов’язана звернутися до суду з обґрунтуванням підозри

й проханням про визначення запобіжного заходу. Але й до вечора

неділі поліція досі нічого не мала на нього. Непослідовних і трохи

суперечливих розповідей двох дітей було достатньо для досвідченого

поліцейського Ейнара Фальсена. Але цього було замало для

порушення кримінальної справи. І точно недостатньо для вироку.

А потім зателефонувала бабуся «дядька Б’єрна».

З’ясувалося, що підозрюваний мав бабусю вісімдесяти семи років, жваву й при здоровому глузді, як можна було судити з голосу.

Черговий назвав їй ім’я Ейнара Фальсена. Старенька всі вихідні

шукала свого внука і зрештою дізналася, що в нього була поліція і його

затримали.

Вона розуміла, що такий чудовий хлопчик, як Андерс, багато чим

може допомогти поліції. Але чи можна передати йому, щоб

зателефонував бабусі, коли закінчить усі ці важливі справи?

Ейнару раптом сяйнуло. А чи не зберігає Андерс деякі свої речі в її

будинку? Авжеж, гордо підтвердила бабуся. Місця у неї багато, вона

вже дванадцять років вдова, а Андерс — її єдиний онук, і дуже добрий, дбайливий хлопчик. Він часто її провідує. І якщо Андерсові потрібен

його жовта валіза — певна річ, поліція може прийти й узяти її.

Уже через годину, о пів на десяту вечора неділі, змучений Андерс сидів

у кімнаті для допитів навпроти Ейнара Фальсена й питав, чи скоро він

зможе поїхати додому. Молода пат рульна занесла до кімнати велику

важку яскраво-жовту валізу. Її поклали на стіл, і Ейнар попросив

підозрюваного повідомити код від замка.

Андерс відмовився. Ейнар зламав замок. Валіза була пов на відеокасет

і полароїдних знімків. Щоб переглянути всі записи, слідчим

знадобилося кілька днів — не в останню чергу тому, що час від часу

доводилося робити перерви, аби відійти від побаченого. Ейнар зразу

схопив фотографії.

На одному знімку була його власна дочка. У позі, забути яку він ніколи

не зможе. На фото Анетті було, може, років вісім. Якби вона була жива, їй було б вісімнадцять. Але два роки тому Анетта наклала на себе

руки. Вона ніколи нікому не розповідала, що з нею сталося. Попри

зусилля батьків, остаточно заблукала в тумані наркотиків і відчаю

і зрештою повісилася.

Ейнар, який після смерті дочки декому з колег здавався нестабільним, просто в тій кімнаті й убив Андерса. Згодом патрульна, яка перебувала

в приміщенні, розповіла, що вона стояла ніби паралізована. А все

сталося буквально за хвилину. За її свідченнями в суді, вона почула

тільки хрускіт шийних хребців, коли Фальсен скрутив підозрюваному

в’язи.

Наступного ранку Сельму призначили адвокатом Ейнара.

Покинути його вона не могла.

Ковдра й подушка лежали поверх синьої торби з написом IKEA.

Сельма взяла і те і те. Спробувала якомога комфортніше вмоститися

між великими каменями. Вийняла телефон. Ейнар не рухався. Схоже, він уже глибоко спав. Сельма хотіла подивитися фільм, але виявила, що в неї залишилося усього вісім відсотків заряду акумулятора. Десь

у мішках лежав павербанк Ейнара, але копирсатися в його речах не

дуже хотілося. Поклала телефон у сумку й стала говорити сама

з собою.

Розповідала про Яна Морелла. Тихо, але швидко. Про його дочку Хеге.

Як проникла до квартири Сельве Банґа. Про Ларса Вінтера, який мав

фотографії з нею біля покерного підвалу. Тихо й плавно вона розповіла

про все, що пережила за останній тиждень. Про Маггі, яка їй

подобалася. Про Бенедікт Сельгюс, що здалася їй дуже сумною. Про

того, хто ходив уночі навколо будинків, і хто, на її думку, хотів

помститися трьом чоловікам з фото. Розповіла про Гокона, похорон

якого планувався на завтра в церкві Святої Трійці. Мабуть, після

останніх подій чекати короля на церемонії не варто. Найпевніше, будуть лише члени родини й найближчі друзі. І очевидно, у зовсім

іншому місці, щоб менше преси налетіло. Вона розповіла, як

розчарована нерозумінням зв’язку між справами Гокона й Хеге.

Можливо, вона й не помилялася і зв’язку не було, це сталося

випадково. Але не думати про Гокона вона не могла.

Не говорила Сельма тільки про своїх дітей.

Вона постійно про них думала, і ці думки викликали болісне відчуття

всередині, яке ніколи не зникало. Їй було боляче не отримувати від них

навіть сповнених ненависті повідомлень.

Вона не хотіла весь час думати про Аніну і Юганнеса, тому говорила

про чоловіка в лижних черевиках, чиї сліди налякали спершу Хеге, а потім і саму Сельму, який демонстративно походив подвір’ям

будинку на Ормсуннваєн, де вона вже не жила.

Сельма говорила три години. Багато чого повторила кілька разів. Про

дещо забула розповісти. Вона тремтіла, цокотіла зубами, але все

говорила й говорила, раз у раз вий маючи руку з-під ковдри, щоб

перевірити, чи живий ще Ейнар.

Вона думала, що навколо будинків ходив Сельве. У нього в шафі

стояло саме таке взуття, сліди від якого Сельма сфотографувала. Вона

все порівняла, як було написано в Ейнаровій «Абетці слідчого». Сельве

Банґ — сволота, що дбає лише про себе. Він мав дівчачі руки й ходив, як пінгвін. Сельмі справді варто зателефонувати своєму давньому

товаришеві зі спортклубу «Баккелаґет», який зараз працює директором

з комунікацій у Statoil. Треба розповісти йому про обман, щоб Сельве

не вдалася його хитромудра оборудка. Але навіщо Банґу вештатися під

чужими вікнами в дорогих лижних черевика, Сельма зрозуміти ніяк не

могла.

— У нього надто малі ноги,— буркнув Ейнар.

— Що? — Сельма схилилася до нього.— Я думала, ти спиш.

— Я відпочиваю. А в Сельве Банґа надто малі ноги. Ти сама двічі про

це сказала. На фото з Веттаколлена — сліди розміру 46-го чи трохи

меншого. Якщо вірити тому, що ти сказала годину тому. Але ти багато

метушишся. Занадто багато, Марішко. Ох, боже…

Він через силу сів. Очі вже не такі скляні.

— Цигани пішли!

— Так. Тут тільки ми. І мені треба скористатися телефоном, Ейнаре.

Усього на хвилинку.

— Зачекай,— попросив він, витяг зі щілини між блоками велику

алюмінієву кришку від сміттєвого контейнера й заховався за нею, як за

щитом.— Лише на хвилину! Ти маєш пообіцяти, що не більше

хвилини.

Сельма швидко погортала фото на телефоні, знайшла знімок черевиків

Сельве, збільшила й придивилася.

— Твоя правда,— сказала тихо.— Вони 41-го розміру.

— Уже все, ти сховала той чортів телефон? — став скиг лити Ейнар.

Сельма вимкнула смартфон і поклала в сумку.

— Так.

Кришка дзенькнула й повернулася назад у свою щілину.

— Такі люди бувають у кожній справі,— сказав Ейнар і скривився.—

Чорт… Як же в мене болить зуб. Точніше, місце, де був зуб. Хоча ні, весь рот. Випити більше немає?

— Не тут. Завтра принесу ще.

Глянула на годинник.

— Сьогодні. Які «такі люди»? Кого ти мав на увазі?

— Такі, як Сельве Банґ.— Ейнар вовтузився в мішку, намагаючись

знайти зручніше положення.

Рухався він повільніше, ніж звичайно, постійно морщився від болю

і докладав значних зусиль, щоб його слова можна було зрозуміти. Але

йому явно було вже краще. Він знову повернувся.

— Завжди хтось влазить у картину,— пояснив Ейнар,— сплутує карти, а потім з’ясовується, що він не має стосунку до справи. Таке буває

в кожному розслідуванні. Це тільки в телевізорі слідчі прямують до

мети в турборежимі. Прямою дорогою до розгадки. Насправді завжди

є кілька тупиків і сторонніх людей, які висмоктують з тебе енергію і ні

до чого не приводять. Такі люди і брехуни — це, Марішко, найгірші

вороги слідчого. Люди, які стараються здаватися важливими.

Вискакують наперед. Брешуть про речі, які насправді не надто

й важливі. Якими поліція в жодному разі не зацікавилася б. Невірність.

Куріння трави. Усяке лайно. Якби люди казали поліції і суддям лише

правду, у нас був би просто космічний рівень правосуддя.

— Хто ж тоді міг залишити сліди?

— Думаю, що той самий тип, який полює на хлопців із фотографії.

— Але чому?

— Та звідки ж я знаю? Це взагалі могло бути збігом. Просто

випадковий лижник. Кота шукав чи ще щось.

— Ні, це не збіг. Просто я не можу зрозуміти, хто то був.

— Можливо, вперше це було випадково. Він міг прийти глянути, що

робить Хеге. І побачив там тебе. Через вік но. І запереживав, що на

сцені з’явилася знаменита Сельма Фалк. Ти ж маєш репутацію, ти

знаєш. Але, як я писав в «Абетці слідчого», такі речі часто гальмують

слідство. Забудь про ті чортові сліди. І я думаю, що мені треба

поспати.

Він поправив подушку, що колись була білою, а тепер мала

невизначений сіро-коричневий колір. Улігся між бетонними брилами.

— Може, йому не сподобалося, що ти працюєш над справою Хеге. Він

напевно про тебе чув.

— Про мене всі чули. Але чому…

— Мені треба поспати,— перебив її Ейнар.

Він заплющив очі й ще трохи потовкся, намагаючись лягти

якнайзручніше.

— Більше охороняти мене не треба,— прошепотів.— Цигани пішли.

Я ж зробив правильно? Що вбив його.

Сельма підвелася. Склала блакитну ковдру й кинула її так, щоб він міг

дістати не встаючи.

— Ти зробив правильно, Ейнаре. Свиня заслужила смерті.

Сценарій

701 ІНТ. ПРОЦЕДУРНА КІМНАТА. ГОЛЬМЕНКОЛЛЕН. ВЕЧІР

Велика кімната з обладнанням для фізіотерапії. На масажному столі

обличчям донизу лежить ЖІНКА. Руки вздовж тулуба. Надворі майже

стемніло. Сильний вітер гойдає березу, гілля б’є об шибки. Кімнатою

тихо ходить ЧОЛОВІК у білому одязі з чорними кроксами на ногах.

ЧОЛОВІК: Уже листопад. Скоро відкриття сезону

в Байтостелені{27}.

ЖІНКА ( глухо): Так, якщо мені вдасться впоратися з цим

суглобом. Він мене досі турбує.

ЧОЛОВІК: Упевнений, що ми впораємося. Це вже третя

процедура. Розривів немає.

ЧОЛОВІК відсуває шухляду, виймає тюбик. Видавлює на долоню

чималу дозу крему, кладе тюбик у шухляду й іде до столу.

ЖІНКА: Після минулого разу стало краще, але все ще трохи

болить. Отут.

ЖІНКА торкається задньої поверхні стегна.

ЖІНКА: Що ви взяли?

ЧОЛОВІК: Олію.

ЖІНКА: Можна подивитися на пляшку?

ЧОЛОВІК бере з сусіднього стола велику пляшку масажної олії.

ЖІНКА піднімає голову, дивиться на пляшку, опускає голову.

ЧОЛОВІК наливає у долоню трохи олії, змішує її з кремом і починає

масажувати. Повільними, але енергійними рухами. ЖІНКА час від

часу стогне, але нічого не каже.

702 ІНТ. КОРИДОР. ГОЛЬМЕНКОЛЛЕН. ВЕЧІР

Той самий ЧОЛОВІК іде довгим світлим коридором. На стінах висять

картини. З обох кінців коридору стіни скляні. З кабінету вибігає

ФІНАНСОВИЙ ДИРЕКТОР, коротко киває ЧОЛОВІКОВІ, забігає

у двері з позначкою чоловічого туалету. ЧОЛОВІК дивиться на

відчинені двері кабінету. Якусь мить вагається, потім його обличчя

стає рішучим. Заходить до кабінету й зачиняє за собою двері.

703 ІНТ. КАБІНЕТ. ГОЛЬМЕНКОЛЛЕН. ВЕЧІР

Широкий план рук ЧОЛОВІКА. Переписує з картки два рядки цифр на

стікер. Кладе картку в шухляду, стікер у нагрудну кишеню, швидко йде

до дверей. Виходить у коридор з полегшенням і майже переможним

виглядом, ніби завдання, яке здавалося дуже важким, виявилося

напрочуд простим. Залишає двері відчиненими й іде в протилежному

від туалету напрямку.

П’ятниця 15 грудня 2017 року

Машина

У двері подзвонили.

Даріус грізно загарчав і зіскочив з ліжка. Сельма прокинулася від

глибокого сну й вилізла з теплої постелі. Натягла футболку, дорогою до

дверей вскочила в штани. Єдиний, хто знав, що вона тут живе,— Ян

Морелл.

— Ти міг просто зателефонувати,— сказала, відчиняючи двері.

— Хелоу! — За дверима стояв власник покерного підвалу.

Перед собою він двома пальцями тримав ключ від її старої машини.

— «Амазон»,— розгублено сказала Сельма.

— Єс. Стоїть на вулиці Гессельберґа. Біля шостого будинку. Тут

недалеко. З абсолютно новими зимовими шинами. Я поміняв свічки, мастило й гальмівну рідину. Майже як пов не техобслуговування. І ще

встановив цифровий аудіоадаптер. ФМ-станції — це вже минуле, ти

знаєш?

Він широко усміхнувся, зблиснувши сліпучо-білими зу бами.

— Я знаю, що в тебе трохи мало грошей,— підморгнув хит ро.—

Повернеш. Коли розбагатієш. Або ні. Неважливо.

Сельма все ніяк не могла прокинутися.

— Не можна кидати машину на вулиці в цьому районі,— зауважила

вона.— Вкрадуть. Зайдеш?

Він похитав головою.

— Ні, треба йти. Я ще поставив сигналізацію.

Він подав їй ключ з брелоком.

— Просто ось тут натиснеш…

Довгим указівним пальцем з двома перснями показав, куди треба

тиснути, щоб увімкнути сигналізацію.

— А сюди — щоб замкнути. Сигналізація, звісно, не гарантує на сто

відсотків, але це краще, ніж нічого. А машина тобі потрібна часто.

Забирати щодня в мене незручно. Скоро побачимося?

Сельма кивнула головою і протерла очі.

— Звичайно. Дуже дякую.

— Для тебе — що завгодно, Сельмо. Усе для найкращого у світі

адвоката.

Він кивнув, повернувся, засунув руки в кишені куртки, збіг донизу

сходами повз поштові скриньки й зник.

Карма

За сценарієм усе мало закінчитися не так.

Чоловік з сивим волоссям схопив стос паперу й притиснув до себе.

Кілька аркушів упало на підлогу. Він нахилився, щоб їх підняти, але

впустив ще кілька. І ще. Чоловік опустив руку й усі сто п’ятдесят

аркушів розлетілися по підлозі.

— Не так,— відчайдушно шепотів він, шукаючи останні сторінки

сценарію.— Не так, не так, не так…

Вони мали зустрітися, усі. У дванадцятому розділі. Останній епізод.

Сам сивий, Ян Морелл, Арнульф Сельгюс і Мортен Карлсгауґ. Вони

мали зібратися разом, отримавши покарання. Вони мали заплатити

ретельно продуману й точно відміряну ціну. Він два місяці

розмірковував над мірою їхнього покарання. Кожен з них мав

побачити, як його світ розпадається і летить у пекло, хоча всі навколо

живуть, ніби нічого й не сталося.

Наче все було як раніше, хоча насправді все змінилося.

Він установив їхні слабкості. Їхні найбільші страхи. Найбільший страх

Яна Морелла був очевидний для всіх, хто за ним спостерігав. Мортен

Карлсгауґ розповів про свою клаустрофобію в інтерв’ю «Нью-Йорк

Таймс» 2011 року. Дізнатися, чого найбільше боїться Арнульф

Сельгюс, було важче. Але й про нього теж ширилися чутки, як і про

будь-кого іншого.

Згідно зі сценарієм, у кінці вони мусили сісти навколо круглого

обіднього столу. Щоб ніхто не сидів на чільному місці, навіть сам

сивий. Щоб усі були рівні під час цієї зустрічі. Усі четверо мали

зазнати однакової втрати й відчувати однаковий біль.

Сценарій був завершений, і все мало йти так, які він запланував.

Останній епізод мав стати камерною п’єсою.

Він ніяк не міг знайти закінчення. Усі сторінки перемішалися. Він

намагався їх зібрати, а вони все вислизали, стирчали, не складалися.

Розлючено хапав він аркуші, кидав на кухонний стіл, по одному, два, три, знову опускався, аркуші вкрили весь стіл, а він все не міг знайти

останніх сторінок.

Ідеальний кінець.

Сценарій називався «Карма». І йшлося в ньому про баланс.

Про рівновагу у світобудові. Про справедливість. Про те, що ніхто не

має отримувати більше, ніж заслужив,— ні щастя, ні муки. Вони мали

зібратися разом і поговорити. Він витратив тиждень на діалоги

в останньому епізоді сценарію. Про те, що вони зробили і чого ніхто

не міг уникнути. Про причини й наслідки, про неминучу діалектику

природи. На кухонному столі він позначив місця для кожного.

E, W, S та N{28} — він написав ці літери саме там, куди вказував

компас.

Карма.

Вчинки. Діяння. Справи. Але найголовніший мотив — життєвого

вибору. Наслідки, що з нього випливають. Відповідь індивіда на

життєві обставини.

Його мотиви були благородні. Він принесе світобудові рівновагу.

Сорок років він смиренно приймав свою долю. Його життя

зруйнували, коли він мав усього сім років. І він не нарікав, а існував

далі. Без скарг і протестів. Схилив голову і якнайкраще робив свою

роботу. Виконував свій обов’язок. Він був хорошим фахівцем і ніколи

не говорив надто багато. Його життя замовкло ще в дитинстві

й мовчало, доки він дорослішав. Він шукав усамітнення скрізь, де міг.

Ходив рибалити, полювати. Завжди сам. Він переживав своє горе, приймав свою втрату й намагався грати тими картами, які роздало

йому життя.

Винагорода прийшла пізно, але чекання було того варте.

Він був такий малий, коли це відбулося. Раптом усе стало хаосом

і темрявою. І ним знехтували.

Він не уявляв, хто вони, ті троє хлопців, що їх він бачив у лісі. Троє

безіменних лижників, які перевернули долю його сім’ї грудневого дня

1977 року, давно стали нечіткими, розпливчатими силуетами. Єдине, що він пам’ятав,— спортивна шапка. І саме її він побачив через сорок

років на фото в газеті, і саме завдяки їй зміг відповісти на запитання, якого не наважувався сам собі поставити.

Так розпорядилася доля. Чорні лижі Madshus у Музеї лижного спорту, з яких сміялися король і Ян Морелл, стали його нагородою за всі ці

роки.

Його пам’ять звільнилася.

Що це, якщо не карма?

За два тижні ретельних пошуків у Національній бібліотеці, де

зберігалися примірники всіх газет, він знайшов імена й інших хлопців

із фотографії. Ян Морелл і там був у своїй шапці, помилитися було

неможливо.

Хлопці на знімку були радісні.

Один сміявся. Ті двоє усміхалися. Вони позували фотографові після

Гренадерської гонки з Гакадала до Аскера.

Сивий чоловік сів на єдиний стілець.

На столі перед ним стояла літера N.

Північ. Тут він мав сидіти за сценарієм. Але сценарій розсипався, і він

не міг знайти закінчення.

Усе це карма.

Майже все. Усе було так просто. Так несподівано легко. Навіть

найскладніше — дізнатися номери банківських рахунків. Він навіть не

уявляв, як це зробити. Аж тут на тобі — вони ніби самі його

покликали, коли фінансовий директор залишив відчиненими двері

свого кабінету. Щоб знайти номери рахунків усієї сім’ї Сельгюсів, йому знадобилося менше хвилини — картка з ними лежала у верхній

шухляді, яка виявилася незамкненою. Як на замовлення.

Мабуть, Арнульф якраз збирався провести якісь операції.

Карма.

Номер рахунку Гокона Гольма-Веґґе він уже знав — півтора року тому

переказував йому невелику суму, повертаючи позичені гроші. Якщо

ревізор чи співробітник фінансового відділу, попри очікування, не

виявить, що Арнульф переказав гроші на сторонні рахунки, то

принциповий лижник з дипломом бакалавра економіки неодмінно

помітить транзакцію і здійме галас.

А якби навіть і він нічого не помітив, сивий чоловік сам розбудив би

сплячого лева. Повідомив би Яну Мореллу.

Анонімно, звісно.

Фальшування рахунків уже було в послужному списку Арнульфа.

Усе це було долею, усе було кармою. Це він купив два тюбики

«Трофодерміну» в Італії, коли після інциденту з Геддою Бруун

дізнався, яка речовина міститься в кремі. Він тоді тільки замислював

сценарій, але вже розумів, що крем йому знадобиться. Карма.

Трьох сеансів масажу стегна Хеге Морелл виявилося достатньо.

Карма.

Другий тюбик він поклав у її сумочку з гігієнічним приладдям під час

етапу Кубка світу в Ліллегаммері. Сподівався, що її речі обшукають, тільки-но стане відомий результат тесту.

Марно, як з’ясувалося. Але це нічим не нашкодило.

А от Сельма Фалк стала значно більшою проблемою. Вона стала

єдиним викликом, який доля послала йому на шляху відновлення

балансу. Після катання на лижах у Нореф’єллі, того дня, коли Хеге

знеславили на весь світ, він поїхав до будинку у Веттаколлені, щоб

побачити страждання Яна Морелла. Щоб насолодитися його болем.

Він дочекався, поки журналісти спакуються і поїдуть. Ендорфіни

наповнили його тіло, коли через велике панорамне вікно він побачив

відчай, що панував у вітальні будинку Мореллів. Він ризикнув

і пройшов через усю галявину перед будинком, але його не помітили.

Сельми Фалк не мало там бути.

Вона розумна й небезпечна.

Він бачив, як вона вийшла разом з Хеге, як дівчина злякалася слідів.

У лижних черевиках вести машину незручно, але хтось поцупив його

кросівки, доки він був на лижні.

Сельма сфотографувала сліди. Він побачив це з кутка саду, де

сховався, коли жінки підвелися з дивана. Вона пішла по сліду й лише

трохи не дійшла до місця, де він стояв у тіні, затамувавши подих.

Карма.

Відтоді він збирав матеріали й на неї. Думав і її ввести до сценарію.

Трохи вагався. Він подивився на її будинок, бачив через вікно другого

поверху її сина — принаймні так він припустив. А на першому поверсі

літня жінка смажила млинці на вечерю.

Він поїхав туди на роликових лижах. У грудні сивий через день долав

на них по кілька десятків кілометрів, мав чудову нагоду заїхати.

Підійшов до будинку — хотів побачити її. Сельми там не було, але

тепер він знав, де вона живе, і майже записав її у свій сценарій.

Спина ніколи його не турбувала, але, щоб доглядати за в’язнем

у підвалі, він узяв на кілька днів лікарняний, сказавши, що скрутило

поперек.

— Не те,— бурмотів сивий, перебираючи папери перед собою.— Не

те. Не те.

Баланс порушився, бо в’язень помер. За сценарієм ніхто не мав

померти.

Доля зробила несподіваний віраж, улаштувавши дивну аварію Гокона.

Але сивий чоловік нічого про це не знав, тож його це не обходило.

Карма, подумав він. І згадав про Гоконову матір. Ванью Веґґе.

— Сука! — верескнув він фальцетом.

Вона ним знехтувала. Повернулася до нього спиною, коли найбільше

була йому потрібна. Відштовхнула його, як відштовхували й кидали всі

жінки.

Усі жінки, з якими він зближувався, використовували його й кидали.

Починаючи з матері, яка дозволила, щоб батько забрав його далеко від

усього, що він знав і любив.

І аж до Ваньї Веґґе — вона його покинула, коли він нарешті знайшов

з ким поговорити. Знайшов ту, яка, здавалося, вислухає його і не

відштовхне.

— Кінчена сука! — скрикнув він ще раз, так різко, що голова

запаморочилася.

Він залишив паперовий хаос у кухні, спустився до підвалу й відімкнув

сейф для зброї. Вийняв рушницю, пішов до ящика з патронами, взяв

коробку.

На мить зупинився перед знімками на стіні. Над портретом Мортена

Карлсгауґа намальований хрест. До портретів чоловіків додався знімок

Ваньї Веґґе.

Сивий поводив пальцем від однієї фотографії до іншої. Зрештою

зупинив вибір на Арнульфі Сельгюсі.

— Ти перший,— сказав він знімку.— За тобою інші.

Тільки так можна відновити рівновагу.

Похорон

Невелика похмура група стояла біля маленької каплички Східного

кладовища Осло. Дощ припинився. На щастя, температура не

опустилася нижче нульової позначки. Але лютий вітер, що віяв

з долини Ґруруддален, все-таки змусив присутніх повертатися спиною

до півночі.

Двом представникам преси, незважаючи на секретність і малолюдність

похорону, таки вдалося дізнатися, де він відбудеться. Але фотографи

трималися на шанобливій відстані, не наважуючись підходити надто

близько до сірої квадратної будівлі.

Ванья Веґґе і Крістіна Гольм тримали похоронні букети. Катафалк

чекав, доки винесуть труну з тілом Гокона. Співали псалми, виголошували промови. Гокона описували чудовим чоловіком

і батьком, турботливим сином і фантастичним лижником.

Ніхто й словом не згадав про допінг.

Сельма погано почувалася протягом усієї церемонії — як завжди на

похоронах. Уявна скляна сфера навколо неї, що унеможливлювала її

цілковиту присутність у житті інших людей, у такі моменти ніби

ставала ще більша й товща. Звичайно, вона знала правила етикету. Усе

робила правильно. Тисла руки, обіймала всіх, кого треба було

обіймати. Вона знала, що не зможе піти, поки Ванья і Крістіна не

захочуть поїхати додому. Але почувалася так, ніби кожен її м’яз хотів

утекти звідси. Смерть примусово зближувала живих, викликала

у присутніх незручне почуття причетності — і від цього ще більше

хотілося негайно звідси зникнути. Крім того, похорон — не найкраще

місце для людини, яка не плаче.

Добре, що хоч поминальний прийом скасували.

Гоконові матері раптом так змарніли. Навіть Ванья, яка не тільки мала

зайву вагу, а й була досить високою, здавалася зовсім малою в цьому

чорному одязі. Спочатку шок від смерті сина, потім прощання

і церемонія на місці його загибелі в Марідалені — для них це було

забагато.

Хоч їхня скорбота тепер ніколи й не закінчиться, зараз вони геть

знесилені, подумала Сельма.

Еліза стояла біля катафалка, як соляний стовп. Батько обійняв її за

плечі. Маленький Вільям сидів на руках у бабусі й сміявся. У нього

була нова пожежна машина — на щастя, без сирени. Сельма не могла

зрозуміти, навіщо вони його сюди взяли. Він був надто малий, щоб

запам’ятати церемонію, та й картина заплаканої мами в каплиці на

кладовищі навряд чи була б приємним спомином.

Нарешті труну поставили в машину. Родичі й друзі по черзі підійшли

й востаннє поклали руки на кришку. Сельма трималася якнайдалі, хоча

вся процесія навряд чи налічувала більше п’ятдесяти душ. Зовсім

нікого з Федерації — Ванья відмовилася їх запрошувати. Сельма

сподівалася, що про неї ніхто не згадає і вона зможе тихенько, ні з ким

не прощаючись, піти до своєї машини. Вона поставила її з іншого боку

траси Е6 на Стремсваєн, і до найближчого пішохідного переходу ще

треба було трохи пропиляти пішки.

Вона була дуже близька до мети. Катафалк з труною повільно

покотився дорогою до крематорію. Елізин батько, сестри й двоє братів

разом із Ваньєю і Крістіною пішли до стоянки для родичів неподалік

від каплиці. Сельма підняла комір пальта й пішла за кількома жінками, які йшли в тому ж напрямку, куди треба було і їй.

Від групи родичів відділилася Еліза, знайшла поглядом Сельму

й рушила до неї.

Бажання побігти стало майже непереборним. Натомість Сельма

зупинилася і повернулася обличчям до вбитої горем молодої вдови.

— Ти помилилася,— сказала Еліза тихо.

— Щодо чого?

— Гокон зраджував. Я більше нікому не скажу. Ванья, Крістіна, мама

й тато — їм не треба цього знати. Але ти помилилася.

Еліза й сьогодні була без макіяжу. Бліда, майже прозора. Вона єдина

з усієї траурної процесії одягнена в світле — бежеве пальто, такого ж

відтінку шарф, світло-коричневі штани.

Ідеально підібраний комплект.

— Мені шкода це чути, Елізо.

— Не сумніваюся. Хочеш знати, хто це?

«Анітрохи»,— хотіла крикнути Сельма, натомість лагідно взяла Елізу

за руку й тихо мовила:

— Зараз не час і не місце для такої розмови. Якщо хочеш, я можу

зателефонувати тобі наступного тижня. Ми зможемо поговорити щиро, удвох, тільки ти і я. Це якесь непорозу міння.

— Софі Сельгюс,— із притиском і голосніше, ніж варто було, сказала

Еліза.

Поряд проходила подружня пара, Сельма впізнала сусідів Ваньї

і Крістіни. На мить вони зупинилися, потім чоловік узяв дружину під

руку й повів далі.

— Балерина,— додала Еліза.

У цьому не було потреби. Сельма знала, хто така Софі Сельгюс. Її

раптом охопив несподіваний розумовий параліч.

— Що ти сказала? — тільки й спромоглася видушити з себе.

— Софі Сельгюс. Гокон завжди вважав її найвродливішою жінкою.

Останні слова вона вимовила з особливою зневагою.

— Він дарував їй подарунки. Дорогі подарунки. iPhoneX, «макбук» та

інше.

— Звідки ти можеш це знати? Що в…

Сельма струснула головою. Їй треба було якось запустити мозок.

— Ось поглянь,— сказала Еліза, мало не плачучи.

Показала свій телефон.

Сельма глянула на екран.

На карті було показано розташування кількох пристроїв Apple.

— Find my iPhone,— пробурмотіла вона.— Я не розумію…

— Ось,— показала Еліза.— Стельсваєн. Тут новий ноутбук. У будинку

Софі Сельгюс. Я рік хотіла новий «макбук». Гокон казав, що це

марнотратство. А потім купує новий дорогий ноутбук і дарує…

Вона затулила обличчя лівою рукою і схилила голову.

Сельма стояла, майже не дихаючи. Не думаючи. Вона хотіла звільнити

свій розум, щоб думки линули саме так, як мають линути. Їх було

багато, дуже багато. Ось уже більше тижня вона висувала теорії, створювала моделі й намагалася розкласти думки на полички, куди

вони не лягали.

Раптом у мозку з’явилася картинка.

— Ця функція,— різко сказала Сельма, намагаючись привернути увагу

Елізи.— Агов! Поглянь на мене, будь ласка.

Еліза опустила руку й подивилася на Сельму.

— Ця функція працює тільки тоді, коли пристрій увімк нений?

Дівчина кивнула.

— І він має бути підключений до інтернету.

Сельма схопила Елізу за руки.

— Отже, цей значок показує, що він зараз увімкнений?

— Так. Якби він був вимкнений, то був би в списку, але його не було б

на карті. Я це встановила вчора. Рано-вранці його відімкнули, а тепер

знову працює.

Вона знову схлипнула.

— Вона зараз ним користується, Сельмо. Під час похорону Гокона.

— Гокон не дарував Софі Сельгюс ноутбука,— сказала Сельма тихо, повільно й чітко, не відпускаючи Елізиних рук.— Він не реєстрував би

на своє ім’я пристрій, якби хотів подарувати його коханці. Ти

божеволієш від горя і страху, Елізо. Софі Сельгюс — доросла жінка, може й сама зареє струвати свій ноутбук. І живе вона у квартирі у Віці, а не в батьковому домі. Подумай, Елізо. Ти помиляєшся. Я в усьому

розберуся, але ти маєш мені довіритися.

— Справді? Ти обіцяєш?

— Так. Ми неодмінно про все поговоримо. Але зараз я маю бігти.

Останні слова вона вимовила, вже поспішаючи до своєї машини.

Фіксер

Якби Карстен Квельде працював на якогось американця, його

називали б фіксером. В MCV він обіймав посаду консультанта

з безпеки. А якщо відверто — був приватним детективом Яна

Морелла.

Більшість із того, що робив Карстсен, було в межах закону.

Порушувати закони йому доводилося дуже рідко. Здебільшого це

стосувалося проникнення в чужий комп’ютер. І він завжди дуже

майстерно ховав сліди. Працював Квельде в MCV уже вісім років і ще

жодного разу ні в кого не викликав підозр. На нього ніхто навіть не

скаржився. Він сам вважав свою роботу в компанії здебільшого

буденною, іноді навіть відверто нудною. Колишній поліцейський, він

отримав економічну освіту в Норвегії і комп’ютерну — у США.

Раніше працював офіцером служби безпеки на нафтовій платформі

в Мексиканській затоці й нафтопереробному заводі біля Кейптауна.

У сорок років він отримав від Яна Морелла пропозицію, відмовитися

від якої було неможливо з фінансового погляду.

Завдання, яке Морелл дав йому вчора, знову було прикро легке.

Карстен з тонкою шкіряною текою під пахвою ішов до кабінету

начальника — у незмінному темному костюмі, білій сорочці

з краваткою і до блиску начищених черевиках «Брунелло Кучінеллі».

У теці лежало всього з десяток аркушів. Карстен постукав у двері

кабінету, дочекався дозволу й зайшов.

Ян Морелл підняв очі від паперів і коротко кинув.

— Усе гаразд?

— Так,— коротко відповів Карстен і поклав теку на стіл перед шефом.

— Бажаєте усне резюме?

Ян розгорнув теку, швидко прогортав аркуші й знову поклав.

— Так, будь ласка.

— Усі з вашого списку знали, що Гедда Бруун через помилку лікаря

могла мати контакт із забороненою речовиною на зборах в Італії.

Отже, усі мали легкий доступ до безрецептурного препарату. Я склав

схеми їхніх пересувань, фінансів та інших питань, що можуть бути

потрібні.

Він тихо кашлянув у кулак.

— П’ять тренерів в Італії постійно були з командою. Ні яких окремих

поїздок, зустрічей, історій з жінками тощо.

Він підняв брову й на мить зупинився.

Ян коротко кивнув і жестом заохотив розповідати далі.

— Боттольф Одда був в Італії на передсезонних зборах,— розповідав

Карстен.— Також він їздив на відкриття Кубку світу в Руці, але був

у Норвегії під час етапу Кубка в Давосі минулих вихідних. Мав їхати

й провести там кілька зустрічей, але через справу вашої дочки

залишився тут.

— Іще щось незвичайне?

— Нічого.

— Далі.

— Астрід Бейта, куховарка, до Італії не їздила з командою на збори.

Зазвичай її брали тільки на Олімпіаду й чемпіонати світу. Поїздка до

Італії — це для неї ніби якась… премія. Живе з чоловіком і двома

дітьми-підлітками в Тосені. Працює також у кейтеринговій компанії.

Чоловік — сантехнік. У фінансах нічого дивного.

Він знову прокашлявся. Ян Морелл ще раз розгорнув теку. Відклав

аркуші, що стосувалися осіб, про яких Карстен уже розповів.

— Кнут Ветле Нільсен,— прочитав він наступне ім’я.— Народився 23

серпня 1970 року.

— Так. Неодружений, живе в Марідалені. Перебуває на частковому

лікарняному…

— Стривай. Його друге ім’я — Ветле?

— Так. Це ж такий норвезький аналог означення «молодший», хіба ні?

Можливо, трішки дивно використовувати його дорослим?

Ян підняв праву руку, не відриваючи очей від аркуша.

Карстсен помовчав, поки Морелл читав.

— Зараз на лікарняному…— пробурмотів Ян.

— Так. Він поїхав з ними до Бейтостелена, але потім був в Осло.

Працював по пів дня у Федерації. Лікарняний з кодом L02, що означає

«Спинні симптоми/болі». Парадоксально для фізіотерапевта, який

займається йогою.

Він дозволив собі легку посмішку, але вона швидко зникла.

— Працює або по пів дня, або через день. За осінь контактував з усіма

спортсменами обох команд — і жіночої, і чоловічої. Окрім Гокона

Гольма-Веґґе. З ним працював інший фізіотерапевт.

— Окрім Гокона,— пробурчав Ян.— Я це й раніше знав.

Карстен якусь мить почекав. Ян досі дивився на аркуш. Перш ніж

відкласти його до інших, спитав:

— Стіан Бах?

Консультант з безпеки усміхнувся.

— Працює як і раніше. Ніяких ознак того, що його хотіли звільнити

або хоча б оголосили якусь догану за той інцидент. Єдине, що

змінилося,— найняли ще одного лікаря, Вібеке Стенсгауґа, який узяв

на себе частину роботи Баха. Більше ніяких змін. Нічого незвичного

у фінансах Баха я не знайшов. Він заробляє у Федерації мільйон

вісімсот тисяч на рік.

— Чорт,— відреагував Ян, не піднімаючи очей від аркушів.

— На приватній практиці як пульмонолог і фахівець із внутрішніх

органів, за умови, що має державну ліцензію, він міг би заробляти

вдвічі більше.

— Пульмонолог… Мабуть, що так. Жінки?

— Із того, що я встиг дізнатися за цю добу,— ні. Одружений

з медсестрою, троє дітей, усім за двадцять. Живе у Сместаді

в родинному будинку, де й сам виріс. Я можу копнути глибше. Але,

з мого досвіду, якщо за двадцять чотири години я не дізнаюся якихось

історій — це означає, що нічого серйозного не спливе.

Нарешті Ян відвів погляд від шкіряної теки.

— Твоя проблема в тому, що ти надто залежний від свого чортового

комп’ютера,— сказав він.— Якби тобі стільки контактів, як у Сельми

Фалк, і таке ж розуміння, як функціонує ця дивна країна, вона мені

взагалі не була б потрібна.

— Дякую,— коротко відповів детектив, не зовсім впевнений, похвалив

його шеф чи покартав.

— А як Арнульф Сельгюс? — підняв Ян останній аркуш.

— Арнульф Сельгюс цього сезону не був з командою на жодному

виїзді. Як правило, він нікуди й не їздить. Про подію в Італії він

дізнався, бо довелося терміново наймати ще одного лікаря. Точно не

знаю, але вважаю, що він був проти цього. Послуги лікаря дорогі, потреби наймати ще одного не було. Думаю, Боттольф Одда мусив

сказати йому правду.

— Фінанси?

— Невеликі труднощі, але загалом усе пристойно. Завів забагато дітей.

Найстаршій дочці двадцять шість. Найменша дитина — трирічний син

Теодор.

Знову коротко усміхнувся.

— Звісно, я перевірив і фінанси Федерації. Це не входило в моє

завдання, але я переглядав усі операції, які Сельгюс провів за останні

місяці. Усе було ніби чисто. Як я сказав, він не розкошує, але

тримається на воді. Але мою увагу дещо привернуло.

— І що ж?

— У кінці листопада він отримав платіж із рахунка Федерації у сумі

сімдесят п’ять тисяч крон.

Ян різко підвів голову.

— Он як?

— Через шість днів цю суму було повернуто.

— Ага…

— Тому я припустив, що платіж помилковий. Усе відбулося надто

швидко, він нікуди не використовував таку суму. Це трохи схоже на

незаконний кредит, але, як я вже сказав…

— Шість днів… Помилковий платіж… Незаконний кредит…

Ян Морелл узяв чорну ручку «Монблан». Закрив шкіряну теку.

Детектив відчув легкий дискомфорт від різкої зміни настрою

начальника: під засмагою на щоках проступав рум’янець люті. На

правій скроні здулася вена. Як видно, частота пульсу теж зросла.

— Платіж переказали на його ощадний рахунок,— додав детектив.—

Не на поточний зарплатний.

— Ощадний? Ти певен? Якщо це був помилковий переказ із Федерації, чому він потрапив не на зарплатний рахунок? Звідки у Федерації

взагалі могли знати його ощадний ра хунок?

Чотири запитання одне за одним. Карстсен вирішив почати відповідь

на них з того, що знизав плечима.

— Це був ощадний рахунок. Якщо хочете, я можу детальніше вивчити

ці операції.

— Так, вивчи,— майже гаркнув Ян.— Негайно.

Консультант із безпеки кивнув і пішов до дверей. І лише коли зачинив

їх за собою, зрозумів, що забув розповісти шефу про поїздку Арнульфа

Сельгюса з дружиною до Мілана півтора тижня тому. Пані Сельгюс

працювала в бутику Paleet на вулиці Карла-Югана і їздила на показ

мод. Карстен Квельде на мить зупинився, але згадав, що у звіті, який

він залишив на столі Морелла, усе написано, і пішов далі.

Залишившись на самоті, Ян Морелл майже пів години просто дивився

у вікно.

Арнульф Сельгюс змарнував свій другий шанс, і це матиме наслідки.

Ян Морелл став перебирати папери, шукаючи той старий вексель. Те, що Арнульф через тиждень схаменувся і повернув гроші, нічого не

змінювало.

Третього шансу Морелл нікому не давав.

Ніколи.

Оголошення

Рівно о дванадцятій Сельма Фалк завела двигун свого червоного

«вольво» з чорним дахом і шкіряними сидіннями. Увімк нула радіо, налаштоване на другу програму. Увімкнула передачу, викермувала зі

стоянки, у пів вуха слухаючи початок випуску новин.

— У зв’язку зі смертю лижника Гокона Гольма-Веґґе поліція

закликає…

Сельма зробила голосніше.

— …«Пежо-206», можливо, червоного чи бордового кольору. Машина

була в Марідалені в п’ятницю ввечері. Поліція хотіла б сконтактувати

з її власником. Інформацію можна надати до найближчого відділення

поліції або за номером телефону…

Задзвонив мобільний.

Сельма сягнула рукою в сумку на пасажирському сидінні. Двигун мало

не заглух, і їй довелося додавати газу на перехресті, замість

перемкнути на вищу передачу.

— Сельма Фалк,— сказала вона в телефон і затисла його між вухом

і плечем.

— Це Ларс Вінтер.

— Вітаю. Я зараз трохи зайнята, їду в машині без hands free{29}.

Можна я зателефоную пізніше?

— Наша угода в силі? Що я отримаю історію, коли ви в усьому

розберетеся?

— Так. Але зараз…

— Одяг Гокона був забруднений.

— Е… що?

— Клостебол був на одязі. На спідній білизні.

Сельма ледь не проґавила поворот з Е6 на Велику Кільцеву. Останньої

миті вона таки повернула в потрібний бік. Автомобіль позад нею різко

хитнуло.

— Що ви маєте на увазі? — спитала вона й перемкнула телефон на

гучномовець.

— Криміналісти знайшли клостебол на його трусах. Я маю надійне

джерело в поліції. Вони, мабуть, ще цього не оприлюднили, але я знаю, що вони хочуть дослідити речі, які Гокон тримав у скляному палаці.

Оскільки його дружина… вдова на похороні, навряд чи вони

звернуться до неї сьогодні.

— Я зараз їду звідти.

— О… Ну… співчуваю. Ви були його хрещеною…

Телефон сповз із панелі приладів.

— Зачекайте,— гукнула Сельма й спробувала його зловити, не зводячи

очей з дороги. Нічого з цього не вийшло.

Вона нахилилася по телефон і три секунди мчала наосліп по Кільцевій

зі швидкістю 90 кілометрів за годину.

— Усе.— Нарешті вона поклала телефон на коліна.— Ви мене чуєте?

— Так. Наскільки я знаю, речі, які Гокон зберігав у шафці, уже віддали

дружині.

— Але що це означає?

У телефоні почувся сміх Ларса.

— Що саботували не Хеге, як ви думали, а Гокона! Принаймні зараз

усе схоже на це. Клостебол був на його одязі! Поки що я не знаю, у якому вигляді. Але в нас угода про обмін інформацією, Сельмо.

Я телефоную, бо хотів спитати…

Сельма побачила, що спідометр показує 110. Із 1 листопада діяло

обмеження швидкості 60 кілометрів за годину. Вона різко скинула

швидкість.

— Я зателефоную пізніше,— кинула вона й відімкнулася.

Протягом двох днів вона повільно намагалася сформувати картину.

І здавалося, що це вже не окремі шматки головоломки, а доволі чіткий

малюнок.

Який ось-ось знову зникне.

Наводка

Ларс Вінтер вийшов з приміщення «Щоденного вісника» на Акерсґата

й пішов у напрямку Ґренсен, коли почув, що хтось його гукає. Він

зупинився і озирнувся.

— Аґнес,— усміхнувся Ларс, побачивши крихітну дівчину

з блакитним волоссям, заплетеним у дві кіски.

— Привіт! — захекано привіталася та.— Я встановила, хто прислав

повідомлення про Гокона Гольма-Веґґе. Редактор сказав, що ти щойно

вийшов, і я побігла наздоганяти.

Ларс дуже здивувався:

— Справді? Чудова робота! Як ти взагалі…

— Ти справді хочеш знати? — перебила дівчина.

— Е… Ні. Хто це був?

Вона вийняла з задньої кишені джинсів записку.

— Арнульф Сельгюс,— прочитала вона.— Фінансовий директор

Норвезької федерації лижних перегонів. Тут усі деталі. Адреса, номер

телефону. Тип, мабуть, хороший фінансист, але погано ховає цифрові

сліди.

У Ларса відібрало мову. Він так довго мовчки дивився на Аґнес, що

вона помахала папірчиком йому перед очима.

— Агов! Тобі це треба чи ні?

Він схопив її в обійми, підняв над землею і дзвінко поцілував у щоку.

— Дякую! — вигукнув на всю вулицю і засміявся.

— Гештеґ metoo,— усміхнулася Аґнес у відповідь.

Історія

Сельма звернула з Трондгеймсваєн і виїхала на площу перед старою

лікарнею Акера. Зупинила машину на порожній стоянці таксі. Двигун

залишила заведеним. Щойно вона зібралася зателефонувати Мореллу, як він сам її набрав.

— Яне,— сказала вона.

— Сельмо,— відповів Морелл.

— Ти маєш мені дещо сказати. Це важливо.

— Так. Я майже забув про це. Але, видно, не до кінця. Це була просто

одна з наших хуліганських історій. І я не знав, що це може бути він.

Я зустрічав його безліч разів, Хеге в нього лікувалася, а я і не

підозрював, що це той самий семирічний малий.

— Що… Про що ти взагалі?

— Про те, що ми зробили. Клаус, Арнульф і я. Ти питала, чи не

зробили ми чогось… незаконного.

— Ні. Я питала, чи зробили ви щось серйозне комусь. Настільки

серйозне, що хтось міг би захотіти… покарати вас.

— Так. Я думав про все те лайно, яке ми зробили. Ми частенько крали

— трохи там, трохи там. Особливо я. Різні прояви вандалізму… Нічого

дуже серйозного, але…

— Яне,— перебила Сельма,— що ви зробили?

Певний час він мовчав. Сельма чула в слухавці, як він дихає, не

знаючи, з чого почати. Зрештою, знайшов потрібні слова.

Сельма слухала Янову історію вісім хвилин, не перебиваючи. Коли він

закінчив, вона відклала телефон, увімкнула передачу й так швидко, як

могла, помчала на вулицю Стельсваєн до будинку Арнульфа Сельгюса.

Лист

Вхідні двері прочинені. Собак не видно. Бенедікт і маленького Теодора

теж.

Звісно, заходити до чужого помешкання — незаконно, хай навіть двері

й не замкнені. За звичайних умов вдертися до чийогось дому, не

подзвонивши у двері чи не постукавши,— ненормально. Словом, зайти

в чужу оселю без дозволу було не найкращим вчинком, але Сельма це

зробила.

І не пошкодувала, що знехтувала усіма застереженнями. Порівняно

з тим, що вона знайшла, її правопорушення було цілковитою

дрібничкою.

Арнульфа Сельгюса застрелили.

Сельма дійшла висновку, що зброя була дуже потужна. Вхідний отвір

у потилиці чітко видно, на виході куля вирвала все обличчя.

Принаймні так здавалося. Тіло впало вперед і лежало з повернутим на

бік обличчям, тому важко було точно оцінити ушкодження. Кров

і мозкова речовина забризкали стіл, «макбук» і пофарбовану білою

фарбою стіну над столом. На краю стільниці лежало майже

неушкоджене очне яблуко.

До минулого понеділка Сельма ніколи не бачила мертвої людини.

А тут — уже другий мрець.

Це була страта.

Сельма почувалася напрочуд спокійно.

Рівний пульс. Ясне мислення. Руки не тремтять — вона впевнено

вийняла телефон і зателефонувала в поліцію. Спокійно назвалася

і розповіла, де перебуває і що, на її думку, тут сталося. Зазначила, що

це точно не самогубство і було б добре, якби вони могли поквапитися.

Знаючи, що розмову записують, додала: приїхала поговорити

з фінансовим ди ректором Норвезької федерації лижних перегонів, почула підозрілий шум. Вона не могла сказати, який саме, але щось її

стривожило й змусило перевірити, чи все гаразд із мешканцями.

«Одну справу зробила»,— подумала Сельма й поклала телефон

у кишеню.

Кімната невелика — може, з десять квадратних метрів. Очевидно, використовувалася як гостьова спальня і кабінет. Біля однієї довшої

стіни стояв диван оливкового кольору, навпроти дверей — письмовий

стіл. Джерелом світла слугувало невелике прямокутне вікно майже під

стелею.

Бризки крові й шматочки плоті розлетілися вперед і вгору, тому

Сельма ризикнула підійти ближче до тіла — наступити на щось вона

точно не могла. На потенційне запитання, чому вона не вийшла й не

почекала поліцію зовні, зразу придумала відповідь: хотіла перевірити, може, чоловік ще живий.

Будь-хто старший десяти років з п’яти метрів побачив би, що він

мертвий. Але на таке зауваження вона могла сказати, що була

шокована й не розуміла, що відбувається.

Якщо хтось взагалі її про це спитає.

У кімнаті був ще один комп’ютер. Білий системний блок Dell стояв на

підлозі праворуч від стола, монітор і клавіатура на столі відсунуті аж

до стінки. Щоб звільнити місце для «макбука», зрозуміла Сельма, і підійшла ще ближче.

Схоже, ноутбук належав Гокону Гольму-Веґґе. Щоб пересвідчитися, Сельма вийняла з сумки кулькову ручку. Незважаючи на наявність

тачпада, до «макбука», очевидно, підключено мишку. Принаймні вона,

бездротова мишка, лежала праворуч від ноутбука, сантиметрів за

десять від руки загиблого чоловіка. Мабуть, він встиг відпустити її, перш ніж його застрелили.

Сельма торкнулася мишки ручкою.

Ноутбук прокинувся, екран засвітився.

Блокування не активоване.

Очима пробіглася по екрану — текст можна прочитати навіть крізь

бризки крові й мозкової маси.

Бінго.

«Макбук» таки належав Гокону. Як і припускала Сельма, він не був

подарунком для Софі Сельгюс. Сіро-жовтий значок з лівого боку

вказував, що відкрито поштову скриньку. Відправник листа — Гокон

Гольм-Веґґе.

« Арнульфе,— прочитала Сельма,— з мене досить. Більше тижня

я чекав, доки ви придумаєте “пояснення”. Я не хочу більше про це

непокоїтись. Я маю знати, чи можуть у мене виникнути якісь

проблеми через ці гроші. Журналісти вже кілька років тримають

Федерацію під прицілом, а незрозуміла виплата грошей тому, кому вони не призначені, має не дуже гарний вигляд. Хіба не це

вони називають “збоєм системи”? Я страшенно злий на вас. Ми, спортсмени, зі шкіри пнемося, щоб з року в рік видавати

якнайкращі результати, а ви там у своєму Кришталевому палаці

навіть не можете чітко виконувати свої процедури. Майте на

увазі: я не єдиний, кого дратує ваша схильність усе псувати. Ви

вимагаєте від нас самовіддачі. Щоб ми вигравали. Щоб думали

про солідарність і командний дух, а не про винагороди — хоча

найкращі з нас могли б заробляти стільки, що вистачило б до

кінця життя. Ми на це погоджуємося, але ж і ви натомість

маєте забезпечити відповідну організацію, добре налагоджену

систему, ЧОРТ ЗАБИРАЙ, Арнульфе! Я все розповім Боттольфу, коли з ним зустрінуся. У вихідні він буде в Давосі, але щойно

повернеться, я йому розповім. 53 000 крон! Вони висіли в мене

більше тижня! А якби я цього не помітив і не спитав у вас? Якби

раптом провели аудит чи щось таке? Коли хтось зі спортсменів

виявляє недбалість, як он Мартін з тими ліками від астми,—

Федерація на нас усіх собак спускає. Так от, помилковий переказ

коштів — це така сама непрофесійність, тільки вже з вашого

боку. Почуємося. Гокон»

Невідомий месник завдав удару. Він дізнався, чого найбільше боявся

Арнульф. А Гокон став знаряддям у цій грі, продуманій до найменших

дрібниць із крижаним спокоєм. Сельма була вражена. Її охопило

непереборне бажання дослідити вміст ноутбука.

Удалині почулися звуки сирени.

Після смерті Гокона Арнульф Сельгюс вирішив приховати його

ноутбук. Це було логічно — з цього пристрою лижник надсилав листи, які могли обернутися для фінансового директора Федерації повним

крахом, якби про них хтось дізнався. Ян Морелл давав людям другий

шанс, але ніколи не давав третього — за останній тиждень він не раз

про це казав. Ніяких виправдань він не слухав би.

Можливо, вислухав би пояснення?

Сельма не знала напевно, але було схоже, що Арнульф не ризикнув

поговорити з Мореллом про це.

Звуки сирен наближалися.

Більше не вагаючись, Сельма взялася за мишку. Клацнула на кошику.

Два видалені листи. Обидва від Гокона Арнульфу.

Арнульф збирався знищити сліди листування з Гоконом, коли

несподівано загинув. Намагався врятувати ситуацію.

— Але чому зараз? — прошепотіла вона сама собі.— Чому він чекав

майже тиждень?

Дзенькнув дверний дзвінок.

Сельма розстебнула пальто, полою чорної кофтинки протерла мишу, поклала її на стіл і ручкою підсунула до Арнульфової руки.

Вийшла з кімнати.

Поліція не могла приїхати так швидко. Сельма поспішила до вхідних

дверей і стала як вкопана, побачивши, хто стоїть на вході.

— Ларсе?

— Привіт.

— Арнульф Сельгюс мертвий,— сказала швидко.— Убитий пострілом

у голову.

Журналіст відступив на крок назад, став мимо сходинки й втратив

рівновагу. Карколомним рухом він схопився за перила й тільки завдяки

цьому не впав.

Подивився на Сельму таким поглядом, що вона зрозуміла: Ларс

нажаханий.

— Та це не я! Ідіот!

— А… А хто ж?

— Я не впевнена, але…

Перед воротами зупинився старий бордовий «Пежо-206». З авто

вийшла струнка білявка в тренувальних штанях, кросівках і куртці, відчинила багажник, на повідку вивела двох сетерів. Собаки поперед

неї побігли до воріт. Побачивши на ґанку двох візитерів, жінка різко

зупинилася.

Сельма через двір кинулася до неї.

— Бенедікт! — вигукнула, не уявляючи, що казати далі.

Поклала руки на засувку, яка тримала дві стулки воріт разом. Долоні

досі боліли, обидва мізинці за ніч стали сині.

— Ви поговорили з Арнульфом? — зніяковіло усміхнулася Бенедікт

Сельгюс.— Він же ще вдома? Зазвичай у цей час він на роботі й ні на

що не відволікається. Але він дуже зрадів, коли я сказала йому, що

знайшла ноутбук, і зразу по нього приїхав. Минулого тижня на роботі

отримав новий, а потім він раптом зник. То ви поговорили? Вибачте, якщо вчора я була трохи неввічлива.

Вона спробувала відчинити ворота. Сельма сильніше притиснула

засувку. Різкий біль пронизав мізинець, коли Бенедікт спробувала

прибрати її руку.

— Можна я зайду? — спитала білявка й невдоволено нахмурилася.

— Де був ноутбук?

Сетери заскавчали.

— Вибачте, не могли б ви пустити мене у власний двір?

З північного боку показався поліцейський автомобіль. Відблиски від

синіх сигнальних вогнів уже падали на мокрий асфальт метрів за

двадцять від двох жінок. Патрульна машина зупинилася, і сирена різко

змовкла. Ларс Вінтер уже встиг підійти до воріт. Бенедікт налякано

переводила погляд з двох непрошених гостей на поліцейських і назад.

— Бенедікт,— Сельма взяла жінку за руку,— де ви знайшли ноутбук?

— Під Теодоровим ліжком! Арнульф, старий дурень, не увімкнув

блокування, а Теодор заховав і потім грався. Там ще не було ігор, але

він зумів зайти на сайт з мультиками. Він справді дуже розумний для

свого віку, і…

Сельма відпустила її руку. Троє поліцейських пішли до них. Десь

вдалині тишу розітнула ще одна сирена.

— Арнульф так зрадів,— сказала Бенедікт і глянула на поліцейських.

— Я знайшла його сьогодні вранці, коли прибирала. Він думав, що

його вкрали. А що сталося?

— Хто власник цього автомобіля? — голосно спитав один

з патрульних.

Він узявся рукою за мікрофон на плечі й щось у нього сказав. Сельма

не розчула, що саме.

— Син мого чоловіка,— розгублено відповіла Бенедікт.— Ми взяли

в нього кілька тижнів тому, бо собаки наносять багато бруду в таку

погоду, нові машини шкода.

Вона підтягла собак ближче й розплакалася. Завивання поліцейських

сирен ставало все гучніше. Білявка не витримала й відчайдушно

крикнула:

— Мені хтось скаже, що тут відбувається?!

Постріл

Сельма зрозуміла, що їй зручно й легко з Ларсом Вінтером.

Вони використовували одне одного. Він був корисний їй, вона йому, і між ними не було нічого іншого. Лише усна домовленість, яку можна

розірвати без попереднього повідом лення.

Хотіла б вона таких взаємин з усіма.

— Ось.— Сельма вийняла з сумки конверт і простягнула Ларсові, перш ніж поїхати.— Віддай дружині. Ти ніби казав, що вона працює

у новинах?

— Е… Так. Що це?

— Історія. Як Сельве Банґ намагається одурити Statoil. Усе чітко, зрозуміло, підтверджено документами.

— А…

— Просто віддай дружині.

Покинути будинок на Стельсваєн вони змогли через п’ятнадцять

хвилин. Якби не керівник оперативної групи, який її впізнав, мабуть, довелося б затриматися до вечора. Молода патрульна за кілька хвилин

до цього забрала Бенедікт і кудись повезла — подалі від убитого

чоловіка.

— Ти дуже швидко їздиш,— зауважив Ларс, захоплено й трохи

злякано.

Сельма у відповідь так круто пролетіла коло на Сінсенкріссет, що мало

не зачепила боком бензовоз.

— Ти сам напросився поїхати зі мною. Спробуй ще раз, будь ласка.

Ларс вкотре спробував додзвонитися до Яна Морелла з Сельминого

телефону.

— Не відповідає. Ви взагалі щось розумієте у цій справі?

— Так.

— Можете мені пояснити, що відбувається?

Проїхавши пункт контролю швидкості, Сельма перемкнула передачу

й поїхала ще швидше.

— Не зовсім.

— Не зовсім?

— Якщо тільки конфіденційно. Не для публікації.

— Тут усе не для публікації. Звичайно. Ця справа давно вийшла за

межі спортивної редакції. Мені дуже хотілося б наступити на хвіст

Федерації, але, можливо, тут не вдасться відокремити, що стосується, а що…

— Все — і нічого,— перебила його Сельма.— У цій справі все

пов’язано з Федерацією і нічого її не стосується.

Ларс притулився плечем до дверей авто й здивовано дивився на

Сельму.

— Просвітіть мене.

— Боюся, я ще не бачу всієї картини.

— Розкажіть, що вже знаєте.

Сельма зітхнула, перемкнула передачу, побачила, що їде 102 кілометри

за годину, але навіть не спробувала пригальмувати.

— І Хеге, і Гокон не винні. І в спортивному, і в юридичному плані.

Жоден з них не вживав препарату ні навмисно, ні випадково. Їх

підставили. Двоє різні винуватці і з різних мотивів. Один — щоб

помститися за давній злочин. Другий — щоб урятувати свою

репутацію, роботу й фінансове становище. Саме існування, власне.

Вона обережно потрусила правою рукою.

— У мене так неймовірно болять руки,— тихо пробурмотіла і далі вже

голосніше: — Ті чутки про Арнульфа Сельгюса, які ви колись

накопали,— це правда. І Ян Морелл усі роки тримав його провину

в нього над головою, як дамоклів меч. Аж до цього часу, коли хтось

інший дізнався, як цим можна скористатися.

Украй збентежений Ларс увімкнув диктофон на своєму смартфоні.

— Тільки для себе,— запевнив.— Ніхто цього не почує.

— Добре,— кивнула вона.— І щоб ніде цього не цитували. Також

повторю, що я ще багато чого не знаю. Дещо зі сказаного — чисті

здогади. Наприклад, я думаю, що позитивний тест Хеге став можливий

у результаті масажу з італійським кремом від герпесу.

— Що?

— «Трофодермін»,— по складах вимовила Сельма.— Вільно

продається в Італії. Запам’ятайте цю назву. Вона закарбується в історії

норвезького лижного спорту, повірте.

— Трофо… як?

— «Трофодермін». Готова поставити чималу суму на те, що поліція

виявила на трусах Гокона саме цей крем. Усі спортсмени збірних

команд мають власні шафки…

Вони звернули з Великої Кільцевої до Слемдала, і Сельма мотнула

головою у бік пагорбів.

— …у тому крижаному палаці. Для зловмисника ніколи не було

проблемою їх відімкнути.

— То наявність клостеболу в аналізах Хеге й Гокона — не одна справа, а просто… збіг?

— Знову,— відповіла Сельма, вирівнюючи машину на дорозі,— і так, і ні. Фізіотерапевт Федерації Кнут Нільсен підставив Хеге й убив

Арнульфа. Своєю чергою Арнульф підставив Гокона. Я не знаю чому, і спитати його вже не вдасться. Усе-таки вважаю, що так він намагався

змусити Гокона відмовитися від ролі правдошукача у Федерації. Марно

викривати інших, якщо сам вляпався в допінговий скандал. Можливо, Сельгюс навіть убив Гокона. Залишає ться дочекатися, що поліція

з’ясує про ту позичену в сина машину. Зараз, коли вони мають

конкретну машину, їм знадобиться небагато часу, щоб встановити, чи

була вона в Мерідалені в конкретний час. І чи було зіткнення. Але

знаєте… найгірше в цьому…

Сельма зітхнула. Що ближче вони під’їжджали до Веттаколлена, то

більше вона тривожилася.

— Спробуйте ще раз,— попросила.

Ларс спробував.

— Не відповідає,— повідомив.— Чого ви боїтеся?

— Чогось настільки страшного, що могло змусити мене взяти з собою

абсолютно випадкову людину, тобто вас,— сказала Сельма.—

Найгірше те, що він узагалі не планував, що хтось помре. Я так думаю.

Майже впевнена.

— Я все одно нічого не розумію. Абсолютно.

— Скоро ми все зрозуміємо,— відповіла Сельма після короткої паузи.

Вони вже під’їжджали до будинку, де з татом і польською замінницею

мами жила Хеге Кін Морелл. Сади й подвір’я тут були більші, ніж

в інших районах міста. Дерева вищі. Паркани довші.

Хмари висіли так низько над Осло, що Сельмі здавалося, ніби вона

під’їжджає прямо до них. Приблизно за сто метрів до обійстя

Мореллів Сельма з’їхала на узбіччя і заглушила двигун.

Мовчки вийшла з машини. Ларс зробив те саме. Машину вона

залишила на південному боці дороги, де крутий схил спускався до

великого особняка в функціональному стилі. Власник покращив собі

огляд, вирубавши дерева внизу ділянки. Сельма різко зупинилася

і поглянула вдалину.

Під похмурим небом глибоко внизу, на берегах вузького чорного

фіорду між шиферно-сірими пагорбами сяяв Осло. Сельма подумала, що її місто найпрекрасніше на віддалі. Столиця, у якій найкраще жити

за її межами. Вона вдихнула на повні груди холодне чисте повітря

і відчула, що страшенно хоче спати.

Цієї миті обоє почули голос.

Жорсткий, командний, але настільки далеко, що вони не зрозуміли

слів.

— Що це було? — скрикнув Ларс і побіг до повороту, від якого

починалися володіння Морелла.

Сельма кинула сумку в машину й пішла за ним, навіть не подумавши

замкнути дверцята.

— Не підходь! — почувся крик, і Ларс зупинився посеред дороги.

Сельма побігла в провулок до високої ялини на межі обійстя Мореллів.

Зупинилася біля двох грубо витесаних кам’яних стовпчиків, які

відділяли проїжджу частину від маєтку.

І завмерла.

Посеред галявини стояв Ян Морелл. З наполовину піднятими руками, мов застуканий зненацька злочинець із вестерну. Голос кричав до

нього:

— Зізнавайся! Скажи, що ти вбив мого брата!

— Я не вбивав твого брата,— повільно й голосно вимовив Ян, відступаючи на кілька кроків.

Сельма не бачила того, з ким він говорив. Вона зняла чоботи на

підборах. Через тонкі панчохи відчула крижаний холод землі, але

тепер вона могла майже безшумно йти по гравію, насипаному на

дорозі й попід живоплотом. Скинула пальто біля найдальшого

стовпчика, обповзла його й пірнула в живопліт.

У кінці саду стояв Кнут Нільсен. Сельма помітила, що він шульга.

Приклад рушниці впирався у ліве плече. Якби він не зосередив усю

свою увагу на Мореллі, то легко міг би її помітити.

— Кажи! — скомандував Нільсен і підійшов трохи ближче.

Вітер куйовдив його сріблясто-сиве волосся.

Ян підняв руки трохи вище.

— Я його не вбивав. Ми його не вбивали. Ми з нього знущалися, я поламав його лижі. І я про це шкодую. Мені дуже шкода, Кнуте.

Опусти рушницю, і ми…

Кнут підійшов ще на три кроки, не випускаючи Яна з прицілу.

— Ти вбив Арне. Ти забрав у мене все, що я мав! Зізнайся! — кричав

він.

Сельма помалу наближалася, але вона не уявляла, що їй робити. Мозок

був порожній. Вона не відчувала холоду, не відчувала взагалі нічого.

Щосили намагалася придумати, що ж можна зробити в цій ситуації, де

Ян Морелл може будь-якої миті отримати кулю з рушниці на своїй

власній промерзлій галявині.

З лісу вийшов лось.

Молода лосиха у Веттаколлені. Міська жителька. Одна з тих, які

звикли під’їдати моркву і яблука, що їх мешканці залишали спеціально

для них у своїх садах. Вона не боялася людей, просто трохи

остерігалася. Народилася минулої весни, зараз їй вісімнадцять місяців.

Усе самостійне життя вона прожила поруч із житловим районом, і люди ніколи не робили їй нічого поганого. Вона їх недолюблювала, але була допитлива й голодна. А тут була морква. І ще на землі можна

було знайти соковиті солодкі яблука.

— Зізнайся! — крикнув Кнут Нільсен і підійшов ще трохи.

Сельма побачила, що лосиха завмерла, але не втекла.

Зараз між чоловіками було всього метрів двадцять п’ять. Кнут не міг

схибити, якби вистрелив.

Ян мусить зробити те, чого вимагає Кнут. «Він мусить, він має це

сказати»,— подумала Сельма, сподіваючись, що цього буде достатньо.

Вона розтулила рота, щоб крикнути, але голос її зрадив. Лосиха знову

рушила вперед. Повільно, характерною для представників її виду

величною ходою тварина пішла через галявину в бік Сельми. Морква

і яблуня — посередині між ними. Кнут досі стояв зі скинутою

рушницею, готовий вистрелити, лівим оком дивився у приціл, праве

заплющене.

— Я вбив Арне Нільсена,— промовив Ян.

Що сталося далі того холодного грудневого вечора у величезному саду

Яна Морелла, Сельма так ніколи й не зможе усвідомити.

Лосиха наближалася до прямої лінії між Кнутом Нільсеном і Яном.

Ось вона ступила ще крок. І ще.

— Я вбив твого брата! — відчайдушно крикнув Ян.

І пролунав постріл.

Різкий гучний постріл розірвав повітря якраз тієї миті, коли тварина

дісталася омріяної моркви. Куля зупинилася рівно на середині свого

лету до цілі. Поранена в голову лосиха впала. Стрілець опустив зброю.

Здивовано й розгублено він подивився на рушницю, на лосиху, на

Морелла. І раптом звідкись ззаду й збоку отримав від ноги в колготках

такий удар, якого ніколи не чекав би від жінки.

Сивий упав. Рушниця відлетіла. Нільсен спробував встати, але до

нього підбіг інший чоловік і придавив до землі. Кнут зрозумів, що

врятуватися йому не вдасться.

— Візьми зброю! — заревів Ларс Вінтер, тримаючи Кнута за шию.

Сельма підскочила. Вона тремтіла. Обхопила себе руками й намагалася

заспокоїтися. Якби не те зіткнення під час гандбольного матчу 1986

року, розревілася б.

Лосиха під яблунею була мертва.

Ян Морелл підняв рушницю. Звичними рухами вийняв обойму, спорожнив затвор. Патрони поклав у кишеню, зброю на землю. Зняв

куртку й накинув Сельмі на плечі.

— Думаю, я виграла,— сказала вона, голосно клацаючи зубами.

— Що? — спитав Ян.

— Ставку,— сказала Сельма й спробувала усміхнутися.

Різдвяний подарунок

Еліза Ґренн щойно зачинила двері за своїми батьками, як у двері

раптом подзвонили. З розгубленим виглядом знову пішла

в передпокій — найбільше вона хотіла, щоб їй дали спокій. Її батькам

було важко це зрозуміти, але зараз їм таки доведеться це прийняти

і піти.

За дверима стояла незнайома жінка. Молода, у поліцейській формі.

Міцно потиснула Елізі руку, назвалася і попросила на хвилинку зайти.

Схоже, що саме це й мала на увазі, бо зупинилася зразу за порогом.

— Ми знайшли це у вашій машині,— тихо сказала й простягнула

невелику коробочку.

Різдвяний подарунок. Загорнутий у червоний папір з золотими

ангелами. Золота стрічка притримує листівку майже такого ж розміру, як коробка.

— Що це? — прошепотіла Еліза.

— Різдвяний подарунок вам від Гокона. Звісно, ми не можемо нічого

віддавати родичам, поки не буде завершено розслідування, але

я подумала…

Еліза перевела погляд з коробочки на патрульну — трохи вищу за неї

дівчину з короткою зачіскою.

— Торік я втратила чоловіка,— тихо сказала жінка.— За дев’ять днів

до Різдва. Тому я подумала…

Вона змовкла й сором’язливо усміхнулася.

— Гокона насправді збили. Ми ще цього не оприлюднювали, але скоро

вже оголосимо. Я не мала б вам казати, але ми вже знаємо, що

машиною керував Арнульф Сельгюс. Залишається тільки встановити, чи навмисно він це зробив.

— За дев’ять днів до Різдва? Ваш чоловік помер за дев’ять днів до

Різдва?

— Так.

— Сьогодні рівно рік…

— Так.

Вона опустила погляд. Дивлячись у підлогу, сказала:

— Я досі не знаю подробиць його загибелі. Службова таємниця.

Знову спробувала вимучити усмішку.

— Тому й подумала, що ви хотіли б якомога швидше дізнатися

і отримати це.

— Дякую.

— Пусте.— Патрульна ледь помітно кивнула, вийшла й зачинила за

собою двері.

Еліза розгорнула листівку.

«Дивовижній Елізі від безнадійного Гокона з обіцянкою стати

кращим чоловіком і батьком. Принаймні частіше бути поряд.

Кохаю тебе.

P.S.: Вибач, що розірвав упаковку. Я хотів показати тобі, що теж

можу все сам налаштувати. Назавжди твій»

Еліза повільно зайшла у вітальню. Сіла на великий сірий диван

з блідо-рожевими подушками й відкрила коробку. Там лежав

iPhoneX — саме такий, який вона хотіла. Вимкнений, але повністю

заряджений і налаштований. З обох боків фірмової коробки червоні

сердечка затуляли зірвані контрольні марки.

На очі набігли сльози. Але тієї ж миті Еліза взяла свій старий телефон

і набрала номер сестри.

Їй захотілося негайно повернути Вільяма додому.

Неділя 17 грудня 2017 року

Це була третя неділя адвенту.

До Різдва залишався тиждень. Сельма купила маленьку пластикову

ялинку в магазині «Клас Олсон» за 199 крон. Разом із мерехтливими

гірляндами вона чудово приховала непривабливу пляму на ламінаті під

вікном.

Ейнар Фальсен сидів на червоному дивані родом із шістдесятих

з пакетом сирних чипсів у руці й роззирався навсібіч. Даріус

задоволено згорнувся в нього на колінах.

— Тут справді затишно, Марішко. Я навіть міг би подумати про те, щоб тут жити.

— Я скоро переїжджаю,— усміхнулася Сельма й подала йому склянку

«пепсі».— Побачимо, чи зможеш ти зайняти цю квартиру.

Вона увімкнула телевізор. Плоский екран нажахав Ейнара, щойно він

ступив у вітальню, але Сельма заздалегідь закріпила на телевізорі

тоненьку металеву сітку. Відфільтровує усе випромінення, з усмішкою

пояснила вона, і Ейнар трохи заспокоївся. О сьомій вечора почалася

інформаційна передача національного телебачення. Сельма відкрутила

кришечку «пепсі» і додала гучності. Головною темою досі були

драматичні події у Федерації лижних перегонів: убивство Арнульфа

Сельгюса й хаос навколо допінг-тестів Хеге Кін Морелл і Гокона

Гольма-Веґґе.

І так уже три дні поспіль.

За цей час з’явилося дуже багато інформації. Поліція поки що майже

нічого не розповідала, але «Щоденний вісник», схоже, мав якісь

надзвичайно поінформовані джерела. Настільки поінформовані, що

зрештою поліції Осло довелося реагувати оперативніше, щоб не

здавалося, ніби вони знають лише те, що пишуть у газетах. Досі вони

випускали до преси тільки речника поліцейського управління. Але

цього вечора в ефір прийшла сама начальниця поліції, призначена на

посаду три місяці тому.

Вона погодилася відповісти на запитання про гучну справу зразу після

сюжету, що більше скидався на короткий переказ головних новин

«Щоденного вісника».

— Начальниця поліції Осло Ганналора Лоренсен. Скажіть, поліція вже

знає, як усі ці інциденти пов’язані між собою?

Інтерв’ю показували в прямому ефірі.

— Так,— відповіла начальниця, дивлячись у вічі ведучому.— Ми поки

що не можемо розкрити всіх деталей, але скажу, що загальна картина

нам зрозуміла. У будинку злочинця ми знайшли…

Вона на мить завагалася, але погляду не відвела.

— Знайшли документи, які проливають світло на планування

і здійснення цих злочинів. А також його мотиви.

— Документи якого роду?

— Поки що…

Начальниця взяла склянку й відпила води. Було видно, що її рука

трохи тремтіла, коли вона ставила склянку на стіл.

— Власне, це сценарій,— повідомила вона.

— Сценарій?

— Уперед, дівчинко! — сказала Сельма, піднімаючи пляшку «пепсі», ніби промовляла тост.— Ми тут серйозно сприймаємо політику

відкритості.

— Немає сенсу тримати це в секреті,— кивнув Ейнар, прожовуючи

сирні чипси й кривлячись від болю.— Чорт! Так боляче! Але ж як

смачно!

— Так,— кивнула начальниця поліції.— Обвинувачений протягом

кількох місяців писав сценарій усього, що мало статися. Усі документи

зараз вивчаються. Уже зараз можна сказати, що це унікальна…

сповідь. Також у місці проживання обвинуваченого ми зробили й інші

цікаві й важливі відкриття. Виходячи з наявних відомостей, можна

з упевненістю сказати, що запобігання запланованому вбивству

у Веттаколлені й цивільний арешт обвинуваченого дали змогу

уникнути ще кількох спроб убивств.

— Он як? І кого ж?

Начальниця поліції знову потяглася по склянку. Довго пила.

— З усією повагою я прошу не загострювати уваги на цьому, щоб не

нашкодити подальшому розслідуванню.

— Ванья,— сказала Сельма тихо.— Ларс Вінтер по секрету мені

сказав, що Кнут Нільсен націлився і на Ванью. Скоро й про це

повідомлять.

— Кілька ЗМІ сьогодні оприлюднили інформацію, що вбивство

Мортена Карлсгауґа пов’язане з цими справами. Що ви можете про це

сказати?

Начальниця поліції знову взяла склянку, але зразу поставила — та була

вже порожня.

— Я можу тільки сказати, що ми маємо стійке переконання: в цих

епізодах ідеться про того самого злочинця.

— Тобто Кнута Нільсена?

Чиновниця мовчки кивнула.

— Але які ж могли бути його мотиви?

— Поки що я не можу розкрити цих деталей.

Начальниця поліції якусь мить повагалась і додала:

— На цей час складається враження, що це свого роду вендета. За

давно минулі події. Більше поки що не можу сказати.

— Якщо говорити про загибель Гокона Гольма-Веґґе — чи дійшли ви

до завершення розслідування?

— Ми встановили, що бордовий «Пежо-206», за кермом якого був нині

покійний Арнульф Сельгюс, був у Марідалені, коли Гокон Гольм-Веґґе

потрапив у аварію. Це все, що я можу сказати. Додам тільки, що відома

причина смерті Гольма-Веґґе. Він захлинувся.

— Що ви можете сказати про допінг-проби двох відомих спортсменів, Хеге…

Начальниця поліції підняла обидві руки.

— У цьому питанні ще треба провести багато технічних процедур. Ми

не коментуватимемо цього складного випадку в найближчі… три

тижні.

— Але Федерація лижних перегонів уже заявила, що має намір

просити Антидопінговий комітет Норвегії скасу вати…

Начальниця похитала головою і перервала ведучого:

— Я констатую: спортивні функціонери вже задокументували

й ухвалили рішення, що проти двох відомих спорт сменів скоєно акт

саботажу. І з погляду спортивного права вони не винні. А кримінальне

розслідування — це те, за що відповідаємо ми. І поки що мені нема

чого додати до цього. Поки що.

— Ти думаєш, він збив Гокона? — спитав Ейнар, потрусивши пакунок

і впевнившись, що він порожній.

— Принаймні там була якась ситуація, що його роздратувала. На

записі видно, що він бив по машині палицею. Щось мало вивести його

з рівноваги.

— Але Арнульф того вечора поїхав до Марідалена його вбити?

— Мабуть, ми цього ніколи не дізнаємося. Але ми точно знаємо, що

Арнульф купив три тюбики «Трофодерміну», коли був з дружиною

в Мілані два тижні тому. Про це повідомила поліція сьогодні вранці.

Припускаю, скоро виявиться, що це він намагався підставити Гокона.

Він мав доступ до шафок, він мав крем. Якби Гокон був живий — його

точно звинуватили б і усунули зі збірної. І він не пішов би до

Боттольфа зі скаргою на помилковий платіж, який, до того ж, уже було

повернуто. Дискредитація обвинувачувачів — дуже давня стратегія.

Тим часом по телевізору почали показувати інтерв’ю і коментарі

фахівців і звичайних людей.

Дитячий лижний тренер з Гемінгу висловив стурбованість. Касир

з супермаркету уявлення не мав про всі ці гучні події. Трійко дітей

з Ґраносена більше непокоїло, коли на решті буде справжній сніг.

— А що ти думаєш? — наполягав Ейнар.

— Ну… Арнульф, можливо, був у Марідалені випадково. У нього

собаки, їх треба вигулювати щодня незалежно від погоди. Можливо, він поїхав саме туди, бо знав, що Гокон там буде. Я завжди вважала, що

хлопчик забагато всього про себе розповідає. А він якраз перед самим

тренуванням запостив фото в інстаграм.

Вона хотіла взяти телефон, але вчасно схаменулася.

— З гештеґами #непогодапогана_нетевзуття і #нетак уже ймокро.

І ще — #уМарідален. Сумнівів не було, куди

він їде.

Вона похитала головою й зітхнула.

— Це зараз з’ясовує поліція.

— Так, так… Але Сельгюс усе одно мертвий. Покараний уже, можна

сказати. А той Кнут Нільсен… Він здається божевільнішим за мене, якщо судити з того, що про нього пишуть. Чекати сорок років, а потім — бах! Знаєш, як кажуть: прагнете помсти — копайте могилу

на двох.

Ейнар беззубо усміхнувся.

— Трохи буддійської філософії? — поцікавилася Сельма.

— Ні. Джеймс Бонд. Ми скоро їстимемо?

— Піца в духовці.

— Ян Морелл! — схвильовано показав на екран Ейнар.

На екрані показали Яна Морелла, який підходив до будівлі

національної телерадіокомпанії. Голос за кадром розповідав:

— Бізнесмен Ян Морелл, батько лижниці Хеге Кін Морелл, який сам

мало не став жертвою замаху на вбивство минулої п’ятниці, дуже

критично оцінює розгляд Федерацією лижних перегонів справи його

дочки.

Далі Ян Морелл — уже в коридорах телестудії.

— Мають бути скликані позачергові збори Федерації,— твердо заявив

Морелл.

— Він зовсім виснажений,— прошепотіла Сельма.— Якось аж

зменшився.

— Його правильно назвали бізнесменом? — спитав Ейнар.— Хіба він

не просто керівник великої консалтингової компанії?

— Тс-с-с…

— Цей випадок показав, що майже не існує системи підтримки

спортсменів, яких неправомірно звинуватили у вживанні допінгу. Ми

побачили, що Федерація не має ніяких процедур і практики захисту

своїх спортсменів. Особисто я вважаю, що антидопінгові правила

треба міня-

ти. Спортсмени просто не можуть жити, майже не маючи

законних гарантій. Федерація може вважати інакше, але вони повинні

розробити і запровадити процедури, що, по-перше, запобігатимуть

таким випадкам, як ми бачили, а по-друге, допомагатимуть

спортсменам, які потрапили в складні ситуації. Але для цього спершу

треба знайти в собі мужність протистояти антидопінговій бюрократії.

Те, що Антидопінговий комітет Норвегії і ВАДА борються зі злом, яке

ми всі засуджуємо, не означає, що вони недоторканні для критики.

Ян потер пальцем під носом і додав:

— Мужність, як відомо, знайти дуже важко, якщо ви її не маєте. Тому

необхідно змінити все керівництво Федерації. І цілком логічно почати

з президента Боттольфа Одди.

— Чи візьмете ви на себе ініціативу в цьому процесі?

— Так, безумовно. Але найперше моя дочка повернеться до збірної.

Вона має виступити на Олімпійських іграх у Пхенчхані.

Перш ніж трансляцію вимкнули, камера зафіксувала похмуру

посмішку на його обличчі.

— Янові не варто було цього казати,— похитала головою Сельма.— Це

може погано закінчитися для Хеге. Запам’ятай мої слова.

У наступному сюжеті показали усміхненого Боттольфа Одду в кабінеті

президента Федерації лижних перегонів у прекрасному Кришталевому

палаці на пагорбах Гольменколлена. Він недбало відкинувся в кріслі

й склав руки на великому животі.

— Це яскраве свідчення того, що наші системи функціонують так, як

і мають функціонувати. Ніхто не може захистити злочинців.

— Але чи не варто було вважати можливим, що Хеге Морелл казала

правду, стверджуючи, що не винна?

— Ми підтримували Хеге всіма можливими способами. Але ми не

маємо власних слідчих органів, і спортивне законодавство зобов’язує

нас дотримуватися встановлених процедур. Що в підсумку й привело

до вирішення цієї

справи.

— Але це не заслуга Федерації…

— Як я вже сказав,— не дав журналістові закінчити фразу Боттольф,—

Федерація не має власного слідчого апарату. Але ми дотримувалися

всіх процедур і вже почали процес відмови від звинувачень проти Хеге

Морелл.

— Тобто її поновлять у команді?

— Звичайно.

Зараз він уже не усміхався.

У кухні пропищала духовка. Сельма вимкнула телевізор і підвелася.

У двері подзвонили.

— Зараз! — крикнула вона, побігла в кухню, вийняла піцу з духовки

й знову вийшла до передпокою.

Відчинила двері.

— Добрий вечір,— привітався Морелл.— Як твої руки?

Він був у тому ж одязі, у якому його бачили по телевізору. Під пахвою

тримав тонку шкіряну теку.

— Болять. Але жити буду.

Сельма залишила двері відчиненими й пішла до вітальні. Ян пішов за

нею, але різко зупинився, побачивши на дивані літнього чоловіка

в довгих брудних трусах і зимовій шапці з вухами. На колінах у нього

лежав кіт і неприязно блимав очима на прибульця.

— Це Ейнар,— спокійно сказала Сельма.— Ейнар Фальсен. Мій

найкращий друг. Будеш піцу?

— Ні, дякую. Я зазирнув віддати оце.

Він зняв рукавички, поклав їх у кишеню, розстебнув застібку теки

й вийняв аркуш.

— Банківський чек на тринадцять мільйонів крон,— простягнув

Сельмі документ.

Вона мовчки взяла аркуш.

— Чорт!..— протягнув Ейнар.

— Дякую,— сказала Сельма.— А ти не міг просто переказати гроші?

— Так веселіше,— усміхнувся Морелл.— Я хотів побачитися з тобою.

Решту боргу я списав. Ти вільна, Сельмо, можеш робити все, що

заманеться.

— В обмін ти маєш отримати це.— Сельма взяла інший документ

із задньої кишені джинсів.— Моя адвокатська ліцензія. Справу Хеге

закрито, а однією з твоїх умов було анулювання моєї ліцензії.

Звичайно, формальності я виконаю. Це ж просто шмат паперу. Але так

веселіше, як ти сказав. Символічно.

Ян подивився на документ.

— Залиш. Ставка стосувалася Хеге. А ти врятувала й мене. Хай

ліцензія буде бонусом.

— Ні,— мотнула головою Сельма.— Ти мав слушність. Не можна, щоб

я ще колись поставила себе в таку ситуацію. Зі мною все буде добре.

Для мене очевидно, що я більше ніж адвокат. Забирай.

Ян узяв ліцензію, поклав у теку.

— Тоді я йду. Якщо я більше нічого не можу для тебе зробити…

— Можемо ми почати їсти цю піцу, перш ніж вона замерзне? —

простогнав Ейнар.

Сельма поклала долоню на Янову руку.

— Дві речі,— сказала тихо.— Перша: будь трохи добріший із Маггі.

Морелл здивовано кліпнув.

— І ти маєш улаштувати мені побачення із Мортеном Гаркетом.

Ян голосно засміявся. Сміялися його очі й губи, щоки й голосові

зв’язки. Сельма ще ніколи не чула, щоб він так голосно й довго

сміявся.

— Щодо першого — я спробую,— сказав він нарешті.— Але коли

заходить про Мортена — тут навіть я викидаю рушник.

Він все ще сміявся, коли Сельма зачинила за ним двері й повернулася

до Ейнара.

— А зараз,— потерла вона руки,— піца! З ананасом, як ми обоє

любимо.

— Любимо,— кивнув Ейнар. І цієї миті Сельма зрозуміла: не пам’ятає, коли востаннє була така щаслива.

Щаслива і вільна — вона ніби світилася цими почуттями, хоч і стояла

посеред жахливої брудної вітальні.

Ян мав рацію.

Сельма Фалк вільна робити все, що їй заманеться.

Неділя 25 лютого 2018 року

Двадцять треті зимові Олімпійські ігри закінчилися.

Для Норвегії це був найкращий виступ. Маленька країна з північної

периферії Європи встановила новий рекорд загальної кількості

виграних медалей і стала найкращою у світі в зимових видах спорту.

Не лише на цій Олімпіаді, а взагалі за всю історію. Чотирнадцять

золотих медалей. Стільки ж срібних. Одинадцять бронзових. І безліч

місць у першій десятці.

Хеге Кін Морелл теж була у Пхенчхані.

Коли її не виставили на десятикілометрову гонку вільним стилем

у день відкриття, вона вже зрозуміла, до чого йдеться. До допінгового

інциденту вона безперечно була найкращою лижницею Норвегії.

У тестовому ж забігу на цій дистанції за три дні до Олімпіади вона

програла переможниці чотири секунди. І в жодній з дисциплін не

показувала достатнього результату. Тренери вважали, що вона надто

здала. Вони сперечалися, на її місце були інші кандидати. Після двох

нападів люті від Яна і ще однієї відмови випустити її на старт Хеге

зрозуміла, що більше ніколи не виступатиме за норвезьку збірну.

Рішення про закінчення кар’єри прийшло під час польоту додому.

Вона написала на серветці заяву й попросила тата відвезти її до

Федерації лижних перегонів Норвегії. Спокійно зайшла до

Кришталевого палацу, взяла на рецепції рулон клейкої стрічки

й приклеїла серветку до дверей кабінету Боттольфа Одди.

Виходячи з будівлі й рішучими кроками прямуючи до батькової

машини, вона ще не знала, що більше ніколи в житті не стане на лижі.

Хеге стала лікарем і переїхала за кордон.

Епілог

Четвер 29 грудня 1977 року

Чортів брат.

Арне не дозволяли залишати малого. Мама суворо наказувала, збираючи їм харчі й закручуючи термос так міцно, що Арне потім

ледве відкрутив:

— Не залишай брата. Ти чув?

Мама поцілувала їх обох у лоба, хоча Арне вже вищий за неї. А Ветле

ще й довелося витерпіти поцілунок у щоку. Потім мама тугіше

пов’язала йому шарф на шиї і провела до дверей.

— Ти чув, Арне? Не залишай брата і повертайтеся додому до шостої.

Ветле ще не мав наручного годинника, але він знав, що вони вже

запізнюються. Дуже запізнюються, він відчував. Темрява вже давно

переповзла Нуррмарку. І хоч небо було ще світле, дні зараз короткі.

Температура вдень знизилася, і у Ветле добряче змерзли ноги. Лижні

черевики, що дісталися йому від Арне, були ще надто великі. Їхати

в черевиках, у яких ноги теліпаються,— справжнє пекло. Тому він

непомітно замість вовняних шкарпеток надягнув тонкі, а потім за

гаражами взув свої старі, вже замалі черевики.

Лижі були абсолютно нові. Мало того, що перші не вживані — ще й зі

склопластику.

Ветле було всього сім, але на лижах він катався з двох років. На старих

лижах старшого брата, у старих черевиках і штанях старшого брата.

Старі дерев’яні лижі, завжди задов гі, завжди подряпані, побиті й зі

збитими краями.

Подаровані на Різдво нові лижі були ніби пір’їнки на ногах. Легкі, майже невагомі, хоча й довгі — на багато років вистачить. Старший

брат отримав чорні лижі Madshus. Арне приміряв їх просто посеред

вітальні, хоча йому було вже чотирнадцять, у нього були прищі

й ламався голос. Батько потихеньку виніс довгі пакунки пізно ввечері, коли хлопці вже подумали, що Святвечір минув, а великі сподівання не

справдилися. Семирічний Ветле намагався не показати свого

розчарування.

Не варто бути невдячним.

Це негарно.

А потім з’явилися нові лижі. Пара Ветле була бордового кольору. Біля

кріплень великими літерами напис Bonna. Норвезькі. Бордові не такі

класні, як чорні. Але склопластикові. Єдине, що він хотів,—

склопластикові лижі. Від дядька Б’ярне брати отримали на двох

пакунок лижного воску. Теж дуже бажаний подарунок, що прийшов, коли, здавалося, надія вже згасла. Арне до пізньої ночі воскував

у вузькому передпокої обидві пари лиж.

А далі хлопців не можна було загнати до хати.

Ветле і його старший брат були одними з перших у мікрорайоні, у кого

з’явилися склопластикові лижі. Коли батьки з вулиці Юпітерваєн за

традицією влаштували лижні перегони на другий день після Різдва, обидва брати перемогли у своїх вікових групах. Діти бурчали, що це

через склопластикові лижі, але батьки повчально сказали, що

головне — не лижі, а хто на лижах.

Завжди головне — хто на лижах.

Хлопці отримали дипломи й гарячий смородиновий сік, а Кентові

з найдальшого кварталу їхнього району дозволили спробувати лижі

Bonna. Батько Ветле намагався приховати гордість, тому обняв

молодшого й сказав:

— Ці лижі, можливо, і варті своїх грошей. Але вони все-таки

страшенно дорогі, тож ти добре про них дбай. Це стосується і тебе, хлопче!

Це вже в бік Арне.

— Бережи лижі! Вони коштують як пів життя!

Старший брат балувався. Він стояв лівою лижею у лижні, а правою

відштовхувався, як великим ковзаном, і неймовірно швидко злетів до

будинку клубу.

— Припини ці дурощі! — крикнув батько.— Катайся як годиться!

Лижі пошкодиш! І трасу зіпсуєш!

То був такий чудовий вечір! Ветле, Арне, тато й мама. Усі родичі пішли

по домівках. Квартира ще прикрашена, з ялинкою, великою золотою

зіркою на вікні, з блискітками, ангелами й свічками скрізь. Сім’я

сиділа за маленьким столом і доїдала залишки святкових страв, а тато

так безсоромно щипав маму, що Арне час від часу червонів. Ветле був

такий щасливий. Йому вдалося переконати всіх пограти в настільну

гру «Зниклий діамант». І саме Ветле випала та картка, що давала

найбільше діамантів, і він виграв у цей третій вечір після найкращого

за все життя Різдва.

Чортів брат.

Ветле не бачив його вже хвилин десять. Якось непомітно Арне набрав

швидкість і зник, перш ніж вони доїхали до стоянки на околиці свого

району, де мали зняти лижі й далі метрів чотириста до будинку пройти

пішки. Мама пообіцяла зробити їм сандвічі з шинкою і ананасом. Тато

сказав, що дозволить подивитися «Тітку Посе» по телевізору. Фільм

був старий і нудний, але мама так сміялася щоразу, що навіть Арне

приходив з бутербродом і сідав на підлозі його дивитися.

У Ветле надто змерзли ноги, й він не зміг наздогнати Арне, коли той

збільшив швидкість. Він спробував, але здався якраз перед поворотом, за яким Арне зник.

Уже, мабуть, не менше сьомої години. А може, й більше. Людей на

лижні майже не було, а холод почав переповзати з тісних черевиків на

литки й стегна. Вологі від поту рукавиці стали підмерзати. Пальці

поколювало. Він потер руки й постарався їхати правильно. Як тато

його вчив. Як це робив Арне. Трохи похитуючись, рівномірно

відштовхуючись, так ритмічно, що це навіть не дуже втомлювало. Він

хотів спробувати манеру їзди Івара Формо, але в нього не вийшло.

А ще він почув голоси.

Гучні голоси й сміх, зовсім не схожий на веселий. Так часто сміялися

старшаки на шкільному подвір’ї. Ветле від них ховався за

велосипедним сараєм і чекав, доки вони підуть.

Ветле побачив свіжий слід з лижні в гущавину. Десь звідти й чулися

голоси. Кілька пар лиж, подумав малий. Три, може, чотири. Слід був

майже як нова лижня у глиб лісу повз повалену ялину, здалеку схожу

на мертвого чоловіка.

Сніг відсвічував слабким синюватим світлом. Гарно, але тільки якщо

ти з кимось. Краще з татом. А так страшно.

Голоси не стихали.

Ветле хотів додому. Він шморгнув носом і проїхав повз нову доріжку.

Уже недалеко. Арне, мабуть, уже вдома. Може, тато вийде зустрічати

Ветле на лижню. Звісно, він розсердиться, що старший брат його

покинув. Ну, мама точно. Мама, мабуть, буде дуже зла й змусить тата

вдягтися і йти зустрічати Ветле, який там сам-самісінький. Хоч і біля

будинків на освітленій дорозі, але все одно може бути страшно.

Раптом малий зупинився. Попереду нього, метрів за п’ят десят, з лісу

на лижню вийшло троє хлопців. Вони кричали, сміялися і не

озиралися. Ніхто не побачив Ветле й не впізнав його, але Ветле впізнав

одного, найбільшого: п’ятнадцятирічний хлопець із Браннвактваєн

у червоно- синьо-білій шапці. Він носив її всю зиму, хоча насправді це

була шапка для ковзанярів. Він був з десятого класу, якого насправді не

існувало, і всі знали, які учні туди потрапляють. У нього були старі

дерев’яні лижі, помазані дьогтем, з кандагарськими зав’язками.

Але на лижах він катався дуже майстерно. Він хвацько вилетів із лісу

й ускочив у лижню.

Ветле стояв мов зачарований і дивився, як троє хлопців зникають

у темряві.

Із лісу він почув якийсь звук, схожий на виття. Слабкий, але чіткий.

Ветле подумав, що там хтось плаче. Плакав так, як Ветле ще ніколи не

чув. Арне ніколи не плакав, він був уже великий. Але це таки був

Арне, це його старший брат плакав у лісі, якось здогадався семирічний

хлопчак і невідомо чому повернув свої легкі мов пір’їнки лижі до лісу.

Доріжка вела недалеко — повертала зразу за поваленою ялиною

і обривалася під голою березою.

Там сидів Арне.

Старший брат сидів на снігу, притулившись спиною до каменя. Без

шапки. Без рукавиць. Голову схилив на коліна. Ветле побачив, що

шнурки на одному черевику розв’язані.

Ридання несподівано припинилося, але голови Арне не підняв.

— Іди звідси,— сказав він глухо.— Іди додому.

— Але… Твої лижі…

Одна лижа Madshus лежала перед Арне, мов стріла, вказуючи на

Ветле. Друга стирчала в снігу. Поламана. На одному шматку

залишалася частина напису Mads, а hus сумно звисав разом

з півметровим шматком до землі, тримаючись на кількох волокнах.

— Тато оскаженіє,— тихо сказав Ветле.— Він тебе вб’є.

— Іди додому.

— Вони були дуже дорогі, Арне. І ти маєш піти зі мною. Мама

сказала…

— Іди додому! — крикнув Арне, нарешті глянувши на брата.— Іди!

І нікому не кажи жодного слова! Ні татові, ні мамі, ні…

Він видихнув і махнув правою рукою в темряву, у напрямку до лижні, до міста, до озера Марідалсваннет, замерзле дзеркало якого можна

було побачити між ялинами.

Арне показав пальцем у бік Осло й крикнув:

— Іди додому! І присягнися, що нікому нічого не скажеш!

Було щось дивне в очах Арне. Вони одночасно і блищали, і згасали.

У напівтемряві обличчя було погано видно, але й на ньому застиг

якийсь дивний вираз.

— Присягаюся,— прошепотів Ветле.

— Іди,— знову наказав Арне.

І Ветле пішов. Востаннє глянув на брата, вперся палицями і посунув

через сніг до головної лижні. Нічого не сказав. Нічого не спитав.

Проїхав кілометр до стоянки. За цей час змерз сильніше, ніж за все

своє коротке життя. На стоянці зняв лижі, оббив з них сніг і разом

з палицями поклав на праве плече. І пішов додому, до мами, де його

чекали не бутерброд з ананасом і не «Тітка Посе», а добряча

прочуханка, бо він повернувся так пізно. І без Арне. Який взагалі

невідомо чи повернеться.

І вже була ніч.

Ветле нікому нічого не сказав. Він роздягнувся, почистив зуби.

Знизував плечима на всі їхні запитання. Мама плакала й просила, тато

лаявся і погрожував, але Ветле пообіцяв. Навіть коли прийшов

поліцейський, у тій своїй формі і з засунутою під погон пілоткою, то

нічого не зміг від нього добитися. Дорослі знайдуть сліди, сонно

подумав Ветле. А він не зробить нічого, що може розсердити Арне.

— Він десь зник,— ось і все, що малий сказав.

Арне був хорошим братом, хоч і покинув його. А Ветле присягнувся

нічого не казати.

Ветле взяв свого плюшевого ведмедика й пішов спати. Ніхто не

прийшов побажати йому доброї ночі. Тато з трьома сусідами пішов

шукати Арне. До мами приходили інші мами. Останнє, що почув

Ветле, перш ніж заснути з ведмедиком в обіймах,— жіночі голоси

з вітальні. Якби він не спав так міцно після важкого дня на лижах, він

міг би почути, що до їхньої маленької квартири з золотою зіркою на

вікні й запаленими на ялинці вогниками, незважаючи на нічний час, приходить усе більше людей. Якби Ветле не заснув так швидко, він

міг би притиснутися лобом до шибки й дивитися надвір, як вони

з Арне іноді робили, коли не могли заснути. І тоді він побачив би, що

почався сніг. Він помітив би вітер, який підхоплював сніжинки

й складав їх м’якими білими рамочками на вікнах. За шаленим танцем

сніжинок він намагався б розгледіти вуличні ліхтарі, а несподівана

хуртовина ховала б їх від нього.

Але Ветле спав.

Коли він прокинувся наступного дня, його погладила по голові зовсім

інша мама. Мама, у якої зник голос, а очі стали схожі на бабусині. І в

цих очах, у їхньому блідо-блакитному погляді Ветле вже тоді побачив

дещо, що зруйнувало його життя дощенту. Але слово, щоб назвати

побачене, він знайде лише через багато років.

Докір.

У переддень Нового року й нового страшного життя.

1 Вибоїна на дорозі ( англ. ).— Тут і далі — прим. пер. Повернутися.

2 Так проходить мирська слава. ( Лат. ) Повернутися.

3 Норвезька державна будівельна компанія. Повернутися.

4 Мережа супермаркетів, працює у кількох країнах. Повернутися.

5 Теєнбадет — найбільший в Осло водний комплекс із відкритими й

закритими басейнами, а також лазнями й саунами. Повернутися.

6 Не вдавай чужу ( англ. ). Повернутися.

7 Що ж ( англ. ). Повернутися.

8 Станція метро в Осло. Повернутися.

9 Місцевість неподалік від Осло. Повернутися.

10 Раннє цвітіння ( англ. ). Повернутися.

11 Прибічники однієї зі сторін у норвезьких громадянських війнах, так

звані «берестоногі», 1206 р. подолали на лижах 54 км і врятували

дворічного хлопчика, який пізніше став королем Гоконом IV (Старим) і

завершив громадянські війни. Повернутися.

12 Треба все виправити! ( Англ. ) Повернутися.

13 Національне свято Норвегії. Повернутися.

14 Передмістя Осло. Повернутися.

15 Клейка тістоподібна мастика, якою у школах прикріплюють до

стендів дитячі малюнки. У Норвегії її називають «учительською

жуйкою». Повернутися.

16 Вокаліст норвезької групи «A-ha». Повернутися.

17 Другий шанс ( англ. ). Повернутися.

18 Мікрорайон на півночі Осло. Повернутися.

19 Район у центральній частині Осло. Повернутися.

20 Райони та передмістя Осло. Повернутися.

21 Гарна спроба. Ні. ( Англ. ). Повернутися.

22 Дослівно — знайди мій iPhone ( англ. ), це додаток та послуга, що

надаються компанією Apple Inc. і дозволяють віддалено відстежувати

місцезнаходження пристроїв iOS, комп’ютерів Mac, Apple Watch та

AirPods. Повернутися.

23 Я теж ( англ. ). Соціальна акція-флешмоб проти сексуального насилля

і сексуальних домагань, поширена в соціальних мережах у жовтні 2017

року після секс-скандалу навколо кінопродюсера Гарві

Вайнштейна. Повернутися.

24 Вибач. ( Англ. ). Повернутися.

25 В українському перекладі Я. Губарева цей роман вийшов 2018 р. у

видавництві «Фабула» ( прим. ред. ). Повернутися.

26 Не твоя справа ( англ. ). Повернутися.

27 Одне з місць проведення лижних змагань у Норвегії. Повернутися.

28 East, west, south, north — схід, захід, південь, північ відповідно.

Повернутися.

29 Дослівно — вільні руки ( англ. ), система, що дозволяє розмовляти по

мобільному телефону, не прикладаючи сам пристрій до вуха.

Повернутися.

Document Outline

Четвер, 7 грудня 2017 року

Сельма Фалк

Камера

Лижниця

Батько

Тюбик

Скляний палац

Ставка

Схованка

Безпритульний

Веттаколлен

Сценарій

П’ятниця, 8 грудня 2017 року

Рись

Повідомлення

Наводка

Субота, 9 грудня 2017 року

Пресконференція

Мобільник

Стіна

Список

Сценарій

Неділя, 10 грудня 2017 року

Одужання

Книжка

Сценарій

Понеділок, 11 грудня 2017 року

Qui bono

Стіна

Маггі

Прощання

Розмова

Дилема

Довідка

Сценарій

Вівторок 12 грудня 2017 року

Церемонія

Усвідомлення

Камера дорожньої служби

Рахунки

Еліза

Зізнання

Гроші

Довідка

Метро

Автомобіль

Вогонь

Сценарій

Середа, 13 грудня 2017 року

Тісто

Ноутбук

Повідомлення

В’язень

Прізвисько

Початок

Труп

Сповідь

Сценарій

Четвер, 14 грудня 2017 року

Поворот

Труп

Знахідка

Дисбаланс

Проникнення

Автобусна поїздка

Новий план

Дерев’яний будинок

Нарада

Ейнар Фальсен

Сценарій

П’ятниця 15 грудня 2017 року

Машина

Карма

Похорон

Фіксер

Оголошення

Наводка

Історія

Лист

Постріл

Різдвяний подарунок

Неділя 17 грудня 2017 року

Неділя 25 лютого 2018 року

Епілог

Четвер 29 грудня 1977 року