2021

ISBN 978-966-982-612-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Marais, Bianca. Hum If You Don’t Know the Words / Bianca Marais. — New York : G. P. Putnam’s Sons, 2017. — 432 p.

Переклад з англійської Марії Пухлій

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Мараїс Б.

М25 Мугикай, якщо не знаєш слів / Б’янка Мараїс ; пер. з англ. М. Пухлій. — Х. : Віват, 2020. — 416 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-171-3 (укр.)

ISBN 978-0-399-57506-8 (англ.)

Літо 1976 року, Південна Африка, апартеїд. Робін — дев’ятирічна дівчинка із заможної білої родини. Колір її шкіри — перепустка в щасливе майбутнє. А тим часом темношкіра вчителька Б’юті ледь зводить кінці з кінцями і має лише одне право — виживати. Несподівано місто накриває хвиля протестів проти політики апартеїду. Утративши найближчу рідню, дівчинка й учителька випадково опиняються в одному будинку в Йоганнесбурзі. Героїням випаде разом пройти шлях правди і спокути й усвідомити, що колір шкіри нічого не означає. Важить лише душа. А вона не має кольору…

УДК 821(71)

© Bianca Marais, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Присвячую Морні, своїй любій Старій Шкапі, а також Юніс, Пуленґ і Номтандазо, які показали мені: сегрегацією можна розділити людей, але не їхні серця, бо любов не зважає на колір і здатна подолати будь-які перешкоди

Розділ перший

Робін Конрад

13 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Я з’єднала останні дві лінії поля для гри в класики й намалювала в горішньому квадратику велику десятку. Мені аж дух перехопило від того, що я написала, скільки років мені виповниться наступного дня народження, бо всі знали: діставшись віку, що записується двозначним числом, людина перестає бути дитиною. Шматочок зеленої крейди, який я позичила без відома тата з його табло для підрахунку очок у дартсі, був такий малий, що, довершуючи своє творіння, я аж подряпала пальці об бетон на під’їзній доріжці.

— Ось, готово. — Я відступила й оглянула свою роботу. Як завжди, засмутилася, бо те, що я створила, вийшло не таким хорошим, як я собі уявляла.

— Воно ідеальне, — оголосила Кет, бо, як завжди, прочитала мої думки й спробувала мене заспокоїти, поки я не змила поле, засумнівавшись у собі.

Я всміхнулася, попри те що на її думки не дуже зважала: мою сестру-близнючку легко було вразити будь-чим, за що я бралася.

— Ти перша, — мовила Кет.

— Гаразд.

Я витягнула з кишені бронзову монетку в півцента й потерла її на щастя, а тоді підкинула в повітря з нігтя великого пальця. Монетка описала дугу й закрутилася, виблискуючи на сонці, а коли нарешті приземлилася на перший квадратик, я кинулася вперед, жадаючи пройти поле за рекордний час.

Я зробила три ходи, перш ніж монетка вискочила з квадратика під номером 4. Тут і мала закінчитися моя черга, та я швидко глянула на Кет, а вона тим часом відволіклася на гагедаша 1, що здійняв ґвалт на сусідському даху. Поки вона не встигла помітити мою помилку, я повернула монетку на місце носаком парусинового черевика й поскакала далі.

— Ти чудово просуваєшся! — гукнула Кет за кілька секунд, повернувшись назад і помітивши мої успіхи.

Підбадьорена її оплесками й підтримкою, я пострибала ще швидше й не помітила вчасно, що в мене розв’язався один шнурок.

Я зашпорталась об нього, ледве пройшовши останній квадратик, і гепнулася навколінки, обідравши шкіру об шерехатий бетон. Я закричала: спершу злякавшись, а потім — від болю, і за мить почула кроки, а відтак у себе перед очима побачила мамині сандалі. На мене впала її тінь.

— О господи, тільки не це. — Мама потягнулася донизу й різко зіп’яла мене на ноги. — Яка ж ти незграбна. І в кого ти така вдалася?

Коли я повернула скривавлене коліно так, щоб їй було видно, вона зацокала язиком.

Кет, яка сиділа навпочіпки біля мене, скривилася, побачивши гравій, що застряг у рані. Від сліз у мене защипало в очах, але я знала, що повинна стримати їх, щоб вони не потекли, бо інакше мама буде незадоволена.

— Зі мною все гаразд. Нічого страшного.

Я видушила із себе кволу усмішку й обережно підвелася.

— Ох, Робін, — зітхнула мати. — Ти ж не плакатимеш? Тобі ж відомо, яка ти негарна, коли плачеш.

Вона кумедно скосила очі й скривила лице, підкріплюючи свої слова, а я видушила із себе смішок, що його вона так хотіла почути.

— Не плакатиму, — запевнила я. Плач на доріжці перед будинком, просто під носом у сусідів, був би непростимим переступом: моя мама дуже переймалася чужою думкою й очікувала того самого від мене.

— Хороша дівчинка.

Вона всміхнулась і нагородила мене за сміливість поцілунком у маківку.

Насолоджуватися похвалою було ніколи. Ранок перетнула трель телефонного дзвінка, і один із останніх моментів ніжності в нашому з мамою житті враз добіг кінця. Вона кліпнула, і тепло в її очах перетворилося на роздратування.

— Попроси Мейбл, щоб вона тебе підчистила, гаразд?

Щойно вона зникла за дверима чорного ходу на кухню, як я почула пхинькання, опустила погляд і побачила, що Кет плаче. Дивлячись на сестру, я завжди мовби дивилась у дзеркало, але тієї миті здавалося, ніби дзеркало між моїм відображенням і мною прибрали, тож я бачила не своє віддзеркалення, а саму себе.

Біда, викарбувана на скривленому личку Кет, була моєю бідою. У її блакитних оченятах бриніли мої сльози, а її пухка нижня губка тремтіла. Кожному, хто бодай раз засумнівався у справжності емпатії між близнюками, досить було побачити, як моя сестра страждає за мене, щоб щиро повірити в це явище.

— Годі плакати, — прошепотіла я. — Хочеш, щоб мама обізвала тебе рюмсою?

— Але ж це, мабуть, боляче.

Якби ж то це було так очевидно нашій мамі.

— Йди до нашої кімнати, щоб вона тебе не побачила, — сказала я, — і виходь лише тоді, як тобі стане краще.

Я заправила їй за вухо пасмо каштанового волосся.

Вона шморгнула носом і кивнула, а тоді побігла до будинку, схиливши голову. За хвилину я пішла за нею й, зайшовши на кухню, побачила нашу служницю Мейбл, яка мила посуд після сніданку. На ній була полиняла м’ятно-зелена форма (робоча сукня, надто тісна для її пухкої фігури, ґудзики якої ледве сходилися на грудях) з білим фартухом і дук2 на голові.

Мама теревенила по телефону в їдальні, говорячи тим безтурботним, щасливим голосом, яким розмовляла лише з однією людиною — зі своєю сестрою Едіт. Я не стала їй заважати: знала, що, коли попрошу дозволу поговорити з тіткою, мені скажуть або не лізти в розмови дорослих, або аж так не шаленіти від звучання свого голосу.

— Мейбл, поглянь, — мовила я, піднявши коліно й тішачись із того, що сьогодні не одна з небагатьох неділь, коли в неї вихідний.

Побачивши кров, Мейбл відсахнулась, а її руки підлетіли до рота, розбризкуючи мильну воду.

— Йо! Йо! Йо! Мені дуже шкода! — вигукнула вона так, ніби особисто спричинила мої страждання.

На мене ця тирада подіяла краще за всі пластирі на світі, миттю вгамувавши біль.

— Сідай. Я повинна поглянути. — Скривившись, вона на мить уклякла на місці, але, хутко оговтавшись, оглянула подряпину і сказала: — Візьму аптечку.

Через сильний акцент це слово вона вимовляла як «оптечка», і воно дало мені насолоду, як давала її і вся «мейблівська» англійська. Я була в захваті від того, що в її вустах звичайні англійські слова здавалися схожими на якусь геть іншу мову, і думала, чи говорять так само її діти (з якими я ніколи не зустрічалась і які цілорічно жили у Кваква).

Мейбл дістала аптечку з шафки для посуду і знову стала навколішки, щоб обробити садно; на тлі її смаглявої шкіри ватний тампон білів особливо яскраво. Вона змочила його помаранчевим засобом для дезінфекції, а тоді приклала до рани, щоразу, як я силкувалася відсахнутися від нього через пекучий біль, бурмочучи втішливі слова:

— Даруй, люба! Йо, вибач, гаразд? Я майже закінчила. Майже, майже. Ти смілива дівчинка.

«Ти смилива діфчинка».

Я насолоджувалась її пильною увагою й дивилася, як вона дмухає мені на коліно, чудуючись із того, як її лоскітний подих якимось дивом полегшує біль. Вирішивши, що подряпана шкіра достатньо чиста, Мейбл наліпила на неї величезний пластир і вщипнула мене за щоку.

— Цьом, цьом, цьом. — Вона вкрила моє лице поцілунками, прицмокуючи губами, і я затамувала подих, готуючись побачити, чи діжду-таки сьогодні поцілунку в губи. Її губи дійшли аж до мого підборіддя, а тоді повернулися до чола. — Тепер усе гаразд!

— Дякую!

Я швидко обняла Мейбл і знову подалася надвір, а щойно я дісталася до дверей чорного ходу, мене покликав батько.

— Веснянко! — Він сидів у шезлонгу біля переносного брааю 3, який поставив на сонці посеред бурого моріжка. — Принеси своєму стариганові пива.

Я знову чкурнула всередину й відчинила холодильник, із якого дістала пляшку «Castle Lager». Відкривачкою я орудувала невміло, тож лінолеум на підлозі оббризкало піною, та я не зупинилася, щоб її витерти. Коли я дременула геть, Мейбл запихкала, проте я знала, що вона витре піну без жодних скарг.

— Готово, — сказала я й віддала ще пінисту пляшку батькові, а той одразу загасив нею полум’я, що здійнялося вище бар’єру довкола решітки.

— Саме вчасно, — промовив він і кивком запросив мене сісти в шезлонг біля себе.

Батько дивився на мене мерехтливими блакитними очима, що прикрашали гарне обличчя, майже геть сховане за густим волоссям. Хвилясті біляві кучері спереду спадали йому на брови, а ззаду були довгі й прикривали комірець його сорочки. Ще він відростив собі довгі бакенбарди, що лише трохи не доходили до його пишних вусів. Цілувати батька завжди було лоскотно, і мені страшенно подобалося відчувати, як його щетинясте лице торкається моєї шкіри.

Я сіла, і тато вручив мені щипці для брааю, неначе передаючи якусь святиню. Він серйозно кивнув, і я кивнула у відповідь, показуючи, що визнаю це передання влади. Тепер над м’ясом орудувала я.

Коли я нахилилася до диму, що здіймався з грилю, батько всміхнувся, а тоді глипнув на пластир у мене на коліні.

— Знову воювала, Веснянко?

Я кивнула, і він засміявся. Тато часто жартував, що має сина в тілі доньки. Особливо йому подобалося розповідати, як я у п’ять років прийшла додому зі свого першого та єдиного уроку балету з подертими колготками і скривавленою ногою. Коли він запитав мене, що я утнула на уроці танців, я зізналася, що поранилася, падаючи з дерева, на яке залізла, аби сховатися від учительки. Він оглушливо зареготав, а мама насварила мене — мовляв, я марную їхні гроші.

Тато мав би навчати вправлятися з брааєм не мене, а сина. Якщо він і почувався ошуканим через те, що син у нього так і не народився, то ніколи про це не говорив і завжди, коли тільки міг, заохочував мене до хлопчачої поведінки.

Зате Кет була чутливою дитиною й багато в чому моєю цілковитою протилежністю. А ще вона гидувала сирим м’ясом. Тато нізащо не став би навчати її тонкощів ідеального приготування м’яса чи того, як тримати кулак, відправляючи когось у нокаут, або схопити й повалити людину, як у регбі.

— Гаразд, тепер поверни ворс 4. Підсунь щипці під кільця й переверни їх усі відразу, бо інакше буде казна-що. Добре. Тепер посунь відбивні вбік, бо пересмажаться. Жир треба підсмажувати, а не палити.

Я ретельно виконувала батькові вказівки й зуміла приготувати м’ясо так, щоб його задовольнити. Коли ми закінчили, я понесла смаженю на пательні до столу, що його накрила для нас Мейбл у вимощеному кам’яною плиткою патіо. Часниковий хліб, картопляний салат і кукурудза вже стояли там, прикриті сіткою від мух, якою я часом послуговувалась як фатою, граючи у шпигунку під личиною нареченої.

— Скажи матері, що ми готові, — промовив батько, сівши. Він сумнівався, що велетенські гагедаші з довгими дзьобами не спустяться й не вкрадуть м’ясо: птахи частенько цупили собачу їжу, зоставлену надворі в мисках, а інколи полювали й на більшу здобич — скажімо, на риб у декоративних ставках.

— Вона висить на телефоні.

— То скажи їй покласти слухавку. Я голодний.

— Ми готові їсти! — прокричала я за двері і знову повернулася надвір.

Щойно я сіла поруч із батьком, як вийшла Кет і долучилася до нас. Вона вже без сліду змила з обличчя сльози, а коли поруч із нею сіла наша мама, усміхнулася.

— Хто там телефонував? — запитав тато, потягнувшись по масло і пасту «Bovril» 5, щоб намастити собі кукурудзу.

— Едіт.

Батько пустив очі під лоба.

— Чого їй треба?

— Нічого. Вона підхопила якусь злючу кишкову інфекцію, яка зараз шириться, і сидить удома, доки це не минеться.

— У її житті, либонь, настала страшна криза? Вона ж не може тепер подавати оте гидке їдло в літаку напиндюченим пасажирам у невиправдано дорогих рейсах. Господи, твоя сестра може зробити з мухи слона.

— Це не криза, Кіте. Хто сказав, що то криза? Вона просто хотіла поговорити.

— Радше хотіла засмоктати тебе у драму свого життя.

Мама піднесла голос:

— Яку ще драму?!

Кет злякано переводила погляд із батька на матір. Потім, відвернувшись від них, сестра глипнула на мене. Її натяк був очевидний. «Зроби щось!»

— У неї все перетворюється на драму, — сказав тато, так само піднісши голос. — У неї не буває маленьких прикрощів — буває лише кінець світу.

— Це не кінець світу! Хто сказав, що це кінець світу?! — Мама з дзенькотом закинула порційну ложку назад у миску із салатом. Вона гнівно зиркнула на батька, і в неї на чолі почала випинатися вена. Це завжди було недобрим знаком. — Господи! Чому ти не можеш не знущатися з неї? Вона лиш хотіла…

Пролунав дзвінок у двері.

Вираз полегкості на обличчі Кет говорив сам за себе. «Рятівний дзвінок!»

— Ох, заради Бога! — Тато пожбурив на стіл свої прибори так, що вони аж забряжчали. — Поглянь на час. Що за хамло могло припертися в обід у неділю? — Мама підвелася, щоб піти, але тато її затримав. — Хай Мейбл розбереться.

— Я звеліла їй відпочивати до вечора, а ввечері вона прийде помити посуд.

Коли мама зникла в будинку, батько гукнув їй услід:

— Якщо то свідки Єгови, скажи їм, хай ідуть на хрін, бо я їх перестріляю. Повідом, що в мене є великий ствол і що я не боюся ним користуватися.

— Цікаво, хто там, — промовила Кет, і я знизала плечима. Мене дужче цікавив ствол.

Мати повернулася за кілька хвилин по тому розпашіла, тримаючи дві книжки в руках, які різко поставила на стіл перед Кет.

— Що там? — запитав батько. — Хто був під дверима?

— Гертруда Беккер.

— Дружина Генні?

— Так.

— Чого вона хотіла?

— Поскаржитися на Робін, яка, судячи з усього, розбещує її доньку.

— Що? — Татко поглянув на мене: — Що ти накоїла, Веснянко?

— Не знаю.

Мати кивнула на книжки.

— Ти давала їх Елсабе?

— Я не просто їх давала. Я їх запозичила їй.

— Позичила, — виправила мене мама.

— Так, позичила.

Тато потягнувся через стіл до книжок.

— «Магічне далеке дерево» та «Нові пригоди П’ятірки», — прочитав він. — Книжки Енід Блайтон?

— Так, Гертруда, певно, не вподобала імена персонажів і відверто сказала мені, що Робін погано впливає на її дитину й нехай вона більше не грається з Елсабе.

— Які ще імена? Що ця клята жінка має на увазі?

Перш ніж відповісти, мати трохи помовчала.

— Дік і Френні.

— Ти серйозно?

Мама кивнула.

— Так, вона сказала, що це огидні імена, які не мають звучати в християнському домі 6.

Тато реготнув, а мама просто злетіла з котушок. Вони обоє завзято хихотіли, і тепер настала моя черга розгублено поглянути на Кет. Я ніяк не могла в’їхати, що в цих словах кумедного.

Я не мала наміру засмучувати Елсабе чи місис Беккер — лише спробувала заснувати власне таємне товариство, як діти в книжках. Мені хотілося розгадувати таємниці й володіти таємними будиночками для клубів, хотілося вигадувати незвичні паролі, яких ніхто ніколи не вгадає, пов’язані з кремовими булочками й тартами з варенням. Та от біда: всі інші дівчатка в нашому суто білому передмісті Вітпарк, що в Боксбурзі, були африканерками 7, і їх, як я розуміла, цікавила сама лиш гра в дочки-матері. Усе це готування їжі, плетіння, шиття, випікання, догляд крикливих немовлят і сварки з п’яними чоловіками, які пізно приходили додому після шахтарських вечірок, мене не приваблювало. Натомість кортіло розширити їхні обрії, познайомивши з абсолютно новим світом, який проходив повз них.

— Я просто хотіла, щоб вона та інші дівчатка прочитали книжки й долучилися до мого клубу «Секретна Сімка», — пояснила я. — Поки що там тільки ми з Кет, і нам потрібні ще п’ятеро дітей.

— До сраки їх, — сказав батько, потягнувся і скуйовдив мені волосся. — Ви, дівчата, можете бути самі собі «Шаленою Двійкою». А ще краще — забудьте про дівчат і грайтеся з хлопцями.

Мама знову пустила очі під лоба, проте була ще в доброму настрої і мені не хотілося його псувати, ремствуючи на те, що зі мною не хоче бавитися ніхто з хлопців. Вона не любила скигління й завжди казала, що мені слід не зациклюватися на негативі, а намагатися знайти якісь рішення. Тому я й згадала недавні батькові слова.

— Тату, де твій великий ствол?

— Що?

— Твій великий ствол. Ти ще казав, що перестріляєш із нього свідків Єгови.

— Я просто жартував, Веснянко. Нема в мене ствола.

— Ой. — Це було сумно. Я сподівалася, що за його допомогою зможу зав’язувати розмови з хлопцями. — Можливо, тобі слід роздобути собі ствол.

— Чому?

— Пітів тато сказав, що чорні покидьки кафіри 8 переб’ють нас уві сні, бо ми — шмаркачі. Він сказав, що як у нас немає стволів, то можна просто нагинатись, підставляючи дупи, мов ті педики.

— О, так, і коли він таке сказав? — запитав батько, тим часом як мама попросила мене не вживати слів «кафіри» і «педики».

— Днями, коли я гралася в них із собаками. А для чого педики підставляють дупи?

— Досить на сьогодні запитань, Робін.

— Але…

— Ніяких «але». — Тато позирнув на матір, і вони обоє пирснули зо сміху. — Розмову закінчено.

Ця неділя в усьому була звичайна. Мої батьки посварилися, помирились, а тоді посварилися знову, так легко перетворюючись із супротивників на союзників, що годі було достоту визначити мить, коли хтось перетинав межу в якийсь бік. Кет бездоганно зіграла свою роль тихої запасної близнючки, щоб я змогла посісти своє місце в центрі уваги й зіграти головну роль за нас обох. Я ставила забагато запитань і не раз перетинала межу, а Мейбл нависала добродушною тінню за лаштунками.

Відмінність полягала лиш у тім, що непомітно для мене почався зворотний відлік: усього-на-всього за три з хвостиком дні я втрачу трьох найважливіших людей у своєму житті.

1 Гагедаш — поширений на півдні Африки різновид ібіса. (Тут і далі прим. пер.)

2 Дук — хустка, як правило, на голову.

3 Браай — південноафриканський гриль та шашлик (барбекю).

4 Ворс — традиційна південноафриканська домашня ковбаса.

5 «Bovril» — густа солона паста з м’ясної витяжки.

6 Гра слів: в англійській мові dick і fanny — просторічні слова на позначення статевих органів; також Дік — скорочена форма імені Річард, а Френні — скорочена форма імені Френсіс. У сучасних виданнях циклу про Магічне дерево ці персонажі мають імена Дік і Френні.

7 Африканери (бури) — нащадки європейських поселенців (передусім голландців і фламандців) у Південній Африці. На основі нідерландської сформувалася мова сучасних африканерів — африкаанс.

8 Кафіри — зневажливе прізвисько чорношкірих мешканців Південної Африки.

Розділ другий

Б’юті Мбалі

14 червня 1976 року. Транскей, Південна Африка

«Моя донька в небезпеці».

Це — найперша думка після пробудження, і вона спонукає мене мерщій вдягнутися. До світанку ще дві години, а всередині хижі чорно, як у льоху. Зазвичай я можу ходити по кімнаті, оминаючи спальні мати хлопців у темряві, та зараз мені потрібне світло, щоб остаточно закінчити свої приготування.

У стінах тихої кімнати різко звучить дряпання сірника об шерехату смужку на коробці, а коли я запалюю свічку та ставлю її на підлозі біля своєї валізи, молитвою здіймається моя тінь. Іще не зниклий сірчаний дух, повсякденний запах, який завжди навіював мені думки про початок дня, зараз здається лиховісним. Я дихаю ротом, щоб мені не доводилося вдихати запах страху.

Я поводжуся тихо, та приглушити свої рухи мені не допомагає ніщо. Наші помешкання в межах глиняної зовнішньої стіни круглі й повністю відкриті. Над нами не виснуть стелі, що відокремлюють солом’яну стріху від гнойової підлоги. Жодна перегородка не розтинає спільного простору, розподіляючи нас по різних кімнатах.

Наші домівки безмежні, так само як і світ колись був вільний від кордонів: стіни чи дахи там існували хіба що для елементарного захисту. Поняття особистого простору незрозуміле моєму народові, і він його не бажає: ми стаємо свідками життів одне одного та втішаємося тим, що наші життя теж бачать. Який дар може бути більшим за слова: «я тебе бачу», «я тебе чую» і «ти не сам»?

Ось чому, хоч як тихо я намагаюся поводитись, обидва мої сини не сплять. Квезі дивиться, як я згортаю свій очеретяний килимок; у його очах горить відбите світло полум’я свічки. Йому тринадцять, і він моя наймолодша дитина. Він не пам’ятає ні того дня десять років тому, коли його батько подався на золоті копальні в Йоганнесбурзі, ні страждань від засушливих місяців перед цим. Не пам’ятає, як мало-помалу згиналися плечі гордія, поки Сілумко споглядав, як його родина й худоба вмирає з голоду, але тепер Квезі досить дорослий, щоб боятися, що голодне місто відбере в нього ще одного члена сім’ї.

Я всміхаюся, щоб його підбадьорити, та він не всміхається у відповідь. Із серйозним виразом на худому обличчі він байдужо тягнеться до своєї голови й чухає блискучу ділянку над вухом. Пістряво-рожева пляма у формі дерева акації — це все, що зосталося після падіння у відкрите багаття колись давно. Неспроста Бог розмістив шрам у такому місці, де його не здатен бачити Квезі, зате я як мати не можу його не помічати. Він є нагадуванням про те, що предки подарували мені з ним другий шанс — той, якого мені не надали, коли я не зуміла захистити від біди Мандлу, свого першого сина. Я не можу підвести ще одну свою дитину.

— Мамо, — шепоче Луксоло з мату навпроти його молодшого брата. Він закутався в сіру ковдру, наче в саван, прагнучи вберегтися від вранішньої прохолоди.

— Так, синку.

— Дозволь мені поїхати з тобою.

Він благав про те саме ще вчора, невдовзі після того, як надійшов лист від мого брата.

Пожмаканий жовтий конверт із моїм іменем — Б’юті Мбалі — кружним шляхом дістався сюди з оселі мого брата Анділе в Зонді, районі посеред Совето.

Наше село таке мале, що не має офіційної назви, яку можна знайти на мапі Транскею, і тому до підніжжя пагорбів у цій сільській місцевості в нашому чорному гомленді 9 немає регулярної доставки пошти. Коли лист покинув руки мого брата, поштова служба відвезла його вибоїстими піщаними дорогами з поселення Совето до Йоганнесбурга, серця Південної Африки, а тоді — на південь асфальтованими транспортними артеріями Трансваалю, над річкою Вааль, до Оранжевої Республіки.

Тоді він помандрував далі на південь туманними Драконовими горами, а потім запетляв вузькими звивинами, спускаючись, спускаючись і спускаючись, аж до Пітермаріцбурга, після чого перейшов на пістряві, занедбані манівці, якими його офіційно доправлять до пошти в Умтаті, столиці Транскею.

Позаяк мандрівка конверта досі не завершилася, дружина начальника пошти ще мусила передати його з рук у руки шотландському місіонерові у Квуну (за тридцять кілометрів, які я долала б пішки шість годин, а біла жінка могла проїхати чоловіковою машиною за сорок хвилин), а тоді воно перейшло б іще далі, від чорношкірої місіонерської прибиральниці до індійця, що володіє крамничкою-спаза 10. На останньому етапі подорожі його супроводжував Джама, дев’ятирічний пастушок, який пробіг три кілометри запорошеними стежками до мого класу, щоб із гордістю вручити конверт мені.

Я не знаю, як довго конверт долав дев’ятсот із гаком кілометрів від чорного поселення до чорного гомленду, щоб донести свою пересторогу: поштовий штемпель розмазано, а Анділе, поспішаючи, не зазначив у листі дату. Я сподіваюся, що не спізнюся.

— Мамо, візьми мене із собою, — знову просить Луксоло. Його спонукає піти проти рішення, яке я вже ухвалила, лише бажання показати себе господарем у домі. Він не ризикнув би проявити до мене неповагу з якоїсь іншої причини. Луксоло всього-на-всього п’ятнадцять років, а він намагається виконувати в нашій домівці обов’язки дорослого чоловіка. Він вважає, що захищати жінок — це такий самий його обов’язок, як і доглядати худобу, з якої ми живемо; супроводжуючи мене в поїздці, він допоможе вберегти сестру від біди й подбає про те, щоб ми обидві спокійно повернулися.

— Ти потрібен селу тут. Я заберу Номсу й привезу її додому.

Я відвертаюся від сина, щоб він не бачив тривоги в моїх очах і щоб самій не бачити його ображених гордощів.

Останньою зі своїх речей я кладу Біблію. Її чорна шкіряна палітурка стерта за багато годин у моїх руках. Між її тонесенькими сторінками я ховаю лист від брата, щоб не загубився, хоча вже запам’ятала найбентежніші його уривки.

Негайно приїзди, сестро. Твоя донька у страшній небезпеці, і я боюся за її життя. Не можу гарантувати їй тут безпеку. Хто його знає, що з нею станеться, якщо вона залишиться тут.

Я кліпаю, проганяючи образ Анділе, що пише своїм неохайним, нерозбірливим почерком, розмазуючи лівою рукою щойно написані слова, від чого над його реченнями здіймається хвиля чорнила, схожа на попіл після пожежі у велді 11. Із ним надходить спогад про те, як наша мати забобонно била його по пальцях прутиком щоразу, як він тягнувся до чогось не тією рукою. Хоч скільки вона старалася, та жодними тортурами не витиснути з нього шульгу і так само не змогла притлумити в мені жагу до знань і честолюбство. Так само, як і я не змогла позбавити Номсу впертості.

Огорнувши голову дуком, я взуваюся. Мої черевики непіддатливі й незручні, та західні звичаї вимагають носити цю форму. Тут, у своєму гомленді, я завжди боса. Навіть у класі, де викладаю, мої підошви торкаються ґною на підлозі. Однак на територію білої людини треба виходити в одязі білої людини.

Я розстібаю свій бісерний гаманець і перевіряю складені в ньому банкноти. Якраз удосталь на таксі й автобуси на шляху на північ. Гроші на дорогу назад доведеться позичати у брата, а цей борг нам навряд чи по кишені. Я ховаю гаманець у ліфчик, іще один західний винахід, незвичний для тіла, і подумки проказую молитву, щоб мене не пограбували під час мандрівки. Я чорна жінка, що подорожує сама, а чорна жінка — це завжди найлегша жертва в харчовому ланцюжку жертв.

Удалині піє півень. Настав час. Я тягну руки до синів, і вони мовчки встають із матів і горнуться до мене. Я несамовито обіймаю їх, не бажаючи відпускати. Мені хочеться сказати їм дуже багато чого. Хочеться й повчити мудрими словами, і нагадати про дрібниці, та не хочу лякати їх затяжним прощанням. Легше вдати, ніби я їду ненадовго й повернуся до настання ночі. А ще важливо, щоб Луксоло знав: я щиро вірю, що він подбає про брата й худобу, поки мене не буде; я не применшуватиму його роботу благаннями бути обережним і пильним. Він знає, що треба робити, і він робитиме це добре.

— Ми з Номсою скоро будемо вдома, — кажу я. — Не тривожтеся за нас.

— А ти, мамо, не тривожся за нас. Я подбаю про все.

Луксоло похмурий. Він добре витримує нову для себе відповідальність.

— Я не буду тривожитися. Ви обидва — славні хлопці, що незабаром стануть чудовими чоловіками.

Луксоло покидає мої обійми й киває, приймаючи похвалу. Квезі не хоче мене відпускати. Я цілую його в голову, торкаючись губами шраму.

— Спробуйте поспати ще годинку.

Вони як славні хлопці слухаються мене й повертаються на свої мати.

Я виходжу у світанок, закутавши плечі в ковдру, і спускаюся вузькою стежкою зі схилу пагорба. Здіймаються на прощання запахи деревного диму та ґною. Сюркочуть невлад на прощання цвіркуни. Моє дихання видно в холодному місячному сяйві: примарні хмарки обганяють мене, а я плентаюся за ними так само, як плентаюся цією піщаною стежкою за примарою своєї доньки. Ноги ступають там, де ступали доччині ноги сім місяців тому, коли вона проміняла наше сільське життя на міську освіту.

Я намагаюся згадати, який вигляд вона мала того дня, коли пішла, але натомість вона згадується мені п’ятирічною. Наша солом’яна стріха потребувала ремонту, а для нього я мусила нарізати високої трави за допомогою панґи 12. Боячись, що діти потраплять під клинок, я відіслала їх до краалю 13 подивитися на ягня, що народилося вночі. Трирічний Луксоло дременув, намагаючись устигнути за сестрою, а я заходилася косити траву на стріху.

Згодом, коли той крик полинув над полями, здійнявши зграю горобців, я кинула панґу й побігла. А коли я наблизилася до краалю слідом за двома іншими жінками, що мчали попереду, крик уже перетворився на вереск. Крізь цей звук проривався ще один, більш зловісний, хоч я й не зрозуміла, що то було, доки не проминула останню хижу.

Там стояла Номса, розсунувши куці ніжки в бійцівській позі. Вона стала між Луксоло та низеньким шакалом, який із піною на писку клацав зубами та шкірився на неї. Шакал був хворий на сказ, знавіснілий від злості.

Номса підняла маленький кулачок і потрусила ним, волаючи на тварину, що наближалася до неї. Не встигла я побігти знову, як Номса потягнулася за каменем і кинула його з такою силою, що він ударив шакала по голові й той аж хитнувся вбік. Діставшись дітей, я схопила і Луксоло, і Номсу й підняла їх на руки, тим часом як сільські жінки відганяли шакала. Номса тремтіла зі страху. Моя донька, якій було лише п’ять рочків, сміливо відбилася від хижака, захищаючи меншого брата. Я очікувала побачити в її очах сльози, та замість того в них світилася радість перемоги.

Цей спогад і пов’язану з ним бентегу я викидаю з голови. До головної дороги поблизу Квуну мені треба пройти ще шість кілометрів курними стежками. У Квуну, сільці, схожому на наше, затонулому в трав’янистій долині, оточеній зеленими пагорбами, мешкає кількасот людей, і це забезпечило йому нормальну назву. Ходять чутки, що серед цих пагорбів виріс Нельсон Мандела, тож кажуть, ніби тутешній ґрунт сприяє величі. Можливо, якщо я торкнуся його під час подорожі, мені поталанить.

У Квуну я маю впіймати перше ж таксі, щоб виїхати з-під захисту гомленду банту 14 Транскей до білої провінції Наталь, а саме до Пітермаріцбурга через Кокстад, проїхавши чотириста кілометрів на північний схід тростиновими й маїсовими полями. Опісля мені буде потрібно вирушити на північ — повз Мідлендс, через Драконові гори, а тоді до Йоганнесбурга.

Мандрівка перенесе мене з цієї сільської ідилії, у якій час не рушає з місця, до міста, що його з-під самих підвалин струшують вибухи динаміту, котрим послуговуються у видобутку золота, а згори атакують люті грози Високого Велду, що роздирають його небо. Звідси до Совето простягається ниткою страху й сумніву майже тисяча кілометрів шляху, та я намагаюся не думати про відстань, тримаючи валізу трохи на відстані, щоб вона не била мене по стегну.

Я йду за вранішньою зорею, з нетерпінням чекаючи на схід сонця — мій улюблений час доби, хоча Номсі більше до вподоби захід сонця. В Африці не буває тривалих сутінків, не буває поступового смеркання з переходом дня в ніч, ніжного спілкування світла з тінню. Ніч надходить хутко. Якщо бути пильним і не надто відволікатися, можна відчути оту мить, коли денне світло прослизає між пальцями, й лишається тільки хапатися за чорну-пречорну смолу ночі на південь від Сахари. Це — різкий видих наприкінці дня, зітхання з полегшою. Схід сонця — його протилежність: м’який вдих, коли день неквапливо готується до того, що буде далі. Так само, як я тепер мушу приготуватися до того, що чекає на мене в Совето.

Щойно я звертаю в долину, щоб піти за течією звивистої річки, як до мене звертається тоненький голосок.

— Мамо.

Слово розростається в тихій святості ранку, і його поглинає туман, який оповиває русло річки. Я думаю, що це мені здалося, що я уявила, як мене з другого кінця країни зве на допомогу доньчин голос, але тоді чую його знову:

— Мамо.

Повернувшись, я озираюся на стежку, якою пройшла, і дорогою до мене скаче якась постать. Це Квезі, і він біжить упевнено, немов гірський цап. Кілька хвилин — і він уже поряд зі мною, ми стоїмо навпроти одне одного, і наші груди зливаються в натужному диханні.

— Ти забула свою їжу, — каже він і показує торбинку, у яку я напередодні ввечері загорнула смажену кукурудзу та шматочки курки. — Ти зголоднієш.

Він страшенно схожий на свого батька — на хлопчиська, яким був його батько, перш ніж золоті копальні забрали в нього радість і роздушили її, — і беззастережно всміхається, пишаючись собою через те, що врятував мене від голоду. Моє серце переповнюється любов’ю.

— Ти привезеш Номсу додому? — питає він, і я киваю, бо не можу говорити. — Ти повернешся?

Я киваю знову.

— Обіцяєш, мамо?

— Так.

Це здушений схлип, позбавлений повітря вогонь почуття, але ще й обіцянка. Я привезу Номсу додому.

9 Гомленди — місцевості, відведені за часів апартеїду під компактне проживання чорношкірому населенню Південної Африки. Де-юре вважалися незалежними чи автономними. За межами гомлендів чорношкірі південноафриканці мали право мешкати в поселеннях (townships).

10 Спаза — розмовна назва маленької крамниці в південноафриканській провінції.

11 Велд — посушлива південноафриканська рівнина, вкрита травою чи кущами.

12 Панґа — довгий (довжина клинка — 41—46 см) широкий ніж, схожий на мачете.

13 Крааль — південноафриканське поселення у формі кола чи півкола; також огорожа такого поселення чи загін для худоби в ньому.

14 Банту — африканські народи, що розмовляють мовами однойменної групи. До народів банту належать згадувані в романі коса, зулу та сото.

Розділ третій

Робін

15 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Мене щось лоскотало, невпинно повзучи по передпліччю, та я не хотіла переривати своє стеження, щоб подивитися, що це. Я не вважала це загрозою своїй цілком таємній шпигунській місії, доки воно не зупинилось і не вигризло в мене клаптик шкіри.

— Йой!

Я впустила бінокль і, поглянувши на внутрішній бік передпліччя, уздріла, що мною ласує червона мураха.

Я змахнула її й повернулася до Кет, яка лежала на животі в піску, спершись на лікті в такій самісінькій позі, як я.

— Диви, що ти накоїла, — процідила я крізь зуби. — Через тебе ми лягли на гніздо червоних мурах.

Вона поглянула на рознуртовану вовтузню в землі під нами й повернулася до мене з круглими від жаху очима.

— Вибач!

— Вибачення нічого не дають, дурненька. Поглянь на це, нас атакують! Тікаймо мерщій, поки хлопці сюди не дісталися.

Обтрусившись, ми пригнулись і чкурнули до іншого місця, що мало забезпечити нам так само добрий огляд, хоча там ми й опинимося ближче до подій, аніж мені хотілося б.

Ми перебували в місці хлопчачих сходин на величезному відвалі просто навпроти дороги, що вела з нашого передмістя. У Вітпарку мешкали працівники розташованої неподалік копальні Вітбок; житло було субсидоване, і тому ми всі жили разом у районі, що межував із територією копальні. Гора піску була єдиним, що залишилося після видобутку золота з породи, і мешкання біля неї стало невід’ємною частиною шахтарського способу життя, казав мій батько. Очевидно, мало було того, що копальня заводила таких людей, як він, глибоко в надра землі, бідкався він: його ще й треба було змусити споглядати її нутрощі зі свого задвір’я.

У зимові місяці відвал, який сягав заввишки з восьмиповерховий будинок, був усього-на-всього високою хвилею піску, готовою потопити нас усіх. Навесні, коли вітер дув безперестанку, чахлі травинки й кущі, які росли на відвалі, наче вусоногі молюски, не могли втриматися за ґрунт, хоч як завзято вони за нього чіплялися. В ці місяці з нього хвилями здувало дрібний білий порошок; він вкривав наші будинки, моріжки й машини — від його наступу не рятувалося нічого з того, що лишалося надворі, — а відтак пробирався в щілини наших шибок і залягав у кутиках наших сонних очей.

Змити цей пил могли тільки літні дощі, а потім відвал мерехтів від тепла, немов міраж, видаючись якимось золотим і чарівним. Саме тоді відвал кликав нас найголосніше, сиреною звав нас прийти й розвідати таємниці своїх печер і колодязів.

Звичайно, офіційно нам не дозволяли гратися на відвалі. Насправді нас узагалі до нього не підпускали: ходити туди було суворо заборонено через небезпеку. Регулярно траплялись обвали, під час яких можна було зламати шию чи померти від задухи. Ми розповідали одне одному міські легенди про дітей, що без сліду зникли в якомусь тунелі, та про привидів шахтарів, які загинули під землею й тепер ходять відвалом, жадаючи помсти. Батьки попереджали нас про чорних волоцюг, які спали на відвалі й могли без докорів сумління вбивати білих дітей. Жодні історії нас не відлякували. У дітей Кейптауна була Столова гора, у нас — відвали Східного Ранду, де розгорталося все найзахопливіше в нашому житті.

— Мерщій, ховайся! Я їх чую, — шепнула я Кет.

Ми попадали в зарості високої трави й пригнули голови, слухаючи, як хлопці чимчикують стежкою до галявини.

Вони зустрічалися там майже щодня після школи, і мені страшенно кортіло дізнатися, що вони роблять. Їх було шестеро, віком від восьми до дванадцяти років, і вони називали себе «Die Boerseun Bende», що приблизно перекладалось як «банда хлопців-африканерів». Я відчайдушно хотіла приєднатися до їхньої компанії й вирішила, що зможу чимось підкріпити свою претензію, коли бодай знатиму, що тягне за собою їхня належність до неї.

Я знала, що шанси в мене не такі вже й великі, бо брала участь у їхніх іграх лише тоді, коли мене запрошували побути ворітцями (не воротарем!) у грі в крикет і коли з мене робили манекен для випробування якогось їхнього винаходу, у тому випадку — надміру великого скейтборду з ручним гальмом. Як можуть засвідчити шрами в мене на колінах, він був не надто добре продуманий.

У жодному із цих випадків я не показала своєї справжньої вдачі — мені просто були потрібні такі обставини, за яких можна засяяти по-справжньому, тож я вже не один тиждень намагалася з’ясувати, що вони поробляють, зникаючи на відвалі. Йти слідом було марно, бо вони мене розкусили й постійно озиралися, пересвідчуючись у тому, що я не прошкую за ними. Зрештою, надихнувшись літературними кумирами, «Секретною Сімкою», я вирішила, що найкраще пошпигувати за ними із засідки.

Кет я дозволила піти зі мною за умови, що вона поводитиметься тихо й не надто багато скиглитиме. Треба було ще сказати, щоб вона шукала схованки, які не є небезпечними для життя, але вік живи — вік учись.

Поки ми лежали на місці, намагаючись злитися з краєвидом, Піт Беккер зійшов зі стежки й наблизився до велетенського гнилого стовбура, що розпростерся майже по всій вирівняній галявині. Піт був босий і вбраний у білі шорти та зелену регбі- сорочку з довгими рукавами; решта його компашки була вдягнена аналогічно. Хлопці-африканери, здавалося, ніколи не відчували холоду й залишалися босими до кінця зими.

— Куди ти все поклав? — запитав Піт свого заступника мовою африкаанс. Я її розуміла, бо ми були змушені вивчати її в школі, а ще — тому що більшість наших сусідів у шахтарському містечку була африканерами.

— Усе в колоді, — відповів Воутер, теж мовою африкаанс. — Десь на відстані витягнутої руки з того боку.

— То чого чекаєш? Витягай.

Я наважилася підвести голову й покласти її на долоню, щоб краще було видно. Від батькового бінокля (сам батько, коли ми їздили на відпочинок до Дурбана, казав, що дивиться в нього на кораблі, та насправді роздивлявся крізь нього жінок на пляжі) тут не було б жодної користі, бо ми лежали надто близько.

Воутер ліг на живіт і сягнув у колоду. Витягнув білий пакунок і вручив його Пітові, який розкрив його й дістав каті, а тоді передав торбинку іншому. Каті — то були такі африканерські ручні катапульти, які робили з роздвоєних гілок. Ці рогатки були досить небезпечні, коли з них стріляли жолудями, а якщо їх заряджали камінням, вони ставали смертоносними.

— Ставте мішені, — наказав Піт.

Один із інших хлопців, Марнус, поставив важку на вигляд торбу, яку приніс із собою, й заходився витягати різні порожні ємності. Здебільшого то були бляшанки та пляшки з-під пива «Lion» чи «Castle»; окрім них, іще були пляшки з-під джину «Gordon’s» та горілки «Smirnoff».

Я охнула, впізнавши мініатюрні пляшечки, що їх викинули ми. Моя тітка Едіт працювала бортпровідницею в «Південно-Африканських авіалініях» і привозила моїм батькам маленькі пляшечки з алкоголем, які цупила з літаків і готельних мінібарів. Я була обурена тим, що Марнус перебрав наше сміття й украв їх.

Він виставив у ряд на колоді десять пляшок і бляшанок, а тоді хлопці розійшлися по своїх позиціях. Тут я й збагнула, яке невдале в нас місце для стеження. Ми з Кет лежали за кілька метрів позаду пенька; намагаючись влучити в мішені, вони метатимуть каміння в наш бік.

Я швидко глянула на Кет і жестами наказала їй прикритися. Вона не змусила просити себе двічі й накрила голову руками. Поки Піт натягував каті, панувала зловісна тиша, а тоді він відпустив катапульту, і пролунало оглушливе «бац». Із моторошного свисту я здогадалася, що камінь летить у повітрі, а тоді він знайшов свою ціль і розбилося скло. Залунали радісні вигуки, і за кілька секунд довкола нас дощем посипалося каміння: то почали долучатись інші хлопці.

Кет поталанило: їй вдалося вберегтися від безпосередніх ударів. Воно й добре, бо інакше вона б не змогла стримати болісних зойків, як ото я. Один камінець упав на підошву моєї кросівки, а тоді відскочив, а ще один камінь, гостріший і не такої правильної форми, зачепив кісточку мого пальця. Біль був жахливий, і мені ледве стало сили волі, щоб не закричати, тим часом як на пальці виступила краплинка крові. Я не була налаштована на те, щоб кілька ранок завадили мені довести свою місію до кінця.

На щастя, у хлопців досить скоро закінчилися мішені, і гамір та курява вляглися.

— Wat gaan ons nou skiet? По чому стрілятимемо тепер? — запитав Воутер.

— Можна подивитися, хто може вистрілити далі за всіх.

— Ні, це нудно. Нам треба щось складніше.

— Наприклад?

Усі примовкли на кілька секунд, замислившись над цим запитанням.

— Птахи, — сказав Піт. — Стріляймо по птахах.

Але птахів не було. Дерева й небеса несподівано звільнилися від пернатих істот, і я зраділа даному ними перепочинку. Щойно хлопцям набридло дивитися вгору, як на стежці, якою вони прийшли, хтось зашурхотів.

— Тс-с, wat is dit? Що це? — запитав Піт.

На галявині де не взявся облізлий кіт і помчав до колоди. Десь поблизу загавкав пес, і кіт різко крутнувся, настовбурчившись так, буцімто приготувався до атаки. Кіт дико засичав, а коли його переслідувач так і не з’явився, розвернувся й знову дременув до колоди, а тоді шаснув у дупло.

Я відчула, який намір з’явився у Піта, коли він поволі здійняв каті, цілячись на другий кінець стовбура, — з того кінця повинен був вискочити кіт. Відводячи назад і натягуючи ґумку, він заплющив одне око.

— Ні!

Я підхопилася з місця, перш ніж допетрала, що то я прокричала «ні», й побігла.

Піт, почувши несподіване волання і побачивши мене, невдало метнув камінь за колоду. Щойно камінь приземлився, кіт дременув кудись у кущі з галявини, а Піт став кричати на мене.

Тож коли я дісталася Піта на крилах гніву, захищати вже було нікого, і я зупинилася в колі розлючених хлопців, нараз ставши легкою мішенню для них.

— Вона за нами шпигувала! — зарепетував Воутер мовою африкаанс, і інші члени банди долучилися до нього, виливаючи на мене своє обурення.

Я спробувала поговорити з ними їхньою мовою, сподіваючись, що це втамує їхній гнів:

— Ek is nie ‘n sampioen nie!

Хлопці глипнули на мене як на пацієнтку психлікарні, а тоді всі як один засміялися й запирхали. Я думала, ніби річ була в тому, що я відверто безсоромно їм брехала, та до мене запізно дійшло, що я переплутала слова «шпигун» і «гриб» в африкаанс.

Я заговорила, перекрикуючи їхній сміх.

— Я хочу приєднатися до вашої банди.

Піта ця заява так розізлила, що він перестав реготати з моєї глупоти й навіть перейшов на англійську.

— Ти в ций банді? Ни думаю!

Він розмовляв із сильним акцентом щирого африканера — з розкотистим «р» і різким міжзубним «с», що перетворювалося на «в», «д» чи «ф».

— А чому б ні?

— Ти meisiekind. — Він сказав це так, ніби бути дівчинкою — чи не найстрашніше на світі. — Іди грайся з иншими діфчатами.

— Ні, я не хочу гратися з дівчатами. Я хочу приєднатися до вашої банди й бути своїм хлопцем.

Я не стала нагадувати, що його-таки мати заборонила мені гратися з його сестрою.

— Та ти ж, — сплюнув Піт, — rooinek 15.

Він сказав це так, що стало очевидно: англійське походження — це набагато гірше, ніж бути дівчинкою.

Я знала, що африканери ненавидять англійців через якусь Бурську війну, та не надавала цьому великого значення. Зважаючи на те, що, відколи британці з африканерами намагалися вбивати одне одного, минуло майже сто років, до 1976 року взаємна ненависть мала б ущухнути, але цього не сталося.

Очевидно, африканери так і не змирилися з поразкою у війні і з тим, що їхніх жінок і дітей з ласки британців ув’язнювали в перших у світі концентраційних таборах, а вже що я засвоїла в ранньому дитинстві, так це те, що африканери мають добру пам’ять і здатні плекати серйозні обра`зи.

— Ану йди, поки я не кинуф тепе цим каменем, — суворо наказав Піт, тягнучись за черговим снарядом.

— Ти хочеш сказати, що кинеш каменем у мене, а не підбереш мене й кинеш, як камінь.

Усі хлопці раптом потягнулися за камінням, і я вирішила, що урок англійської добіг кінця. Я побігла, а за мною здійнялася курява з відвалу, вкриваючи мене зрадницьким порошком, який потім доведеться змивати. Лише зовсім близько від дому, задихаючись і палаючи із сорому, я згадала про Кет. Вона не з’явилася на очі, коли мене мало не лінчували. Я не дивувалася. Саме тому я звала її Кошеням.

Я замислилася, чи не розвернутись і не піти назад по неї, та вирішила, що так лише накличу на неї біду. З нею все буде гаразд. Ніхто не вмів стати невидимим так, як уміла Кет, коли хотіла сховатися.

15 Зневажливе прізвисько південноафриканських англійців у африкаанс.

Розділ четвертий

Б’юті

15 червня 1976 року. Пітермаріцбург, Південна Африка

— Скільки ще чекати, матінко?

Дівчина Феліса зітхає й відвертається від вікна таксі, запітнілого від її дихання.

Феліса нагадує мені Номсу, хоча вона пухкіша, а її лице виражає покірність, якої я ніколи не помічала на обличчі своєї доньки. Можливо, вони схожі лише віком, а може, я так багато думаю про доньку, що переношу її образ на будь-яке тло, доволі чисте, щоб увібрати мої спогади.

На дівчині вмостилася дитина, вона тулиться до неї, поклавши голову їй на груди, як на подушку, та обвиваючи руками її шию. Борючись зі своїми снами, хлопчик навдивовижу сильно хвицається, і його ніжка торкається мого живота. Я заздрю малому. Хотіла б я мати змогу поспати. А ще хотіла би сповільнити удари свого знавіснілого серця чи сповільнити нестримний лет своїх думок, які ширяють і кружляють, наче кажани в присмерку.

— Ми просиділи тут понад дві години, — каже Феліса, гладячи свого сина по спині й заспокоюючи його, щоб він не прокинувся від своєї вовтузні. — Скільки ще чекати, доки ми поїдемо?

— Не знаю, дитино моя. — Я зітхаю. — Ми маємо змиритися з очікуванням, бо в нетерплячці час минатиме ще повільніше.

Я кажу їй це вже не вперше.

Минуло двадцять вісім годин, відколи я дивилася вслід Квезі, поки він видирався схилом назад до села, — більше за добу, відколи я проміняла відкритий зусібіч простір домівки на тісні затхлі нутрощі нових мініфургонів, обладнаних під таксі. Ми стоїмо край дороги неподалік бензозаправки під Пітермаріцбургом, уже напхавшись у машину, як худоба, та чекаючи, поки транспорт наповнять іще більше. Водій не поїде, доки на заднє сидіння, де спокійно можуть розміститися лише двоє, не влізе ще четверо пасажирів. Так було всю мандрівку: в очікуванні минало більше часу, ніж у русі.

Дівчина супиться на мене, ніби на задачу, яку вона має розв’язати.

— Я тут думала… ви ж насправді не наша, матінко?

— Про що ти, дитино моя? Я тутешня, як і ти.

Ми розмовляємо своєю рідною мовою коса, і ми обидві їдемо з Транскею — гомленду народу коса. Я знаю, що, якби в мене були сили на звичні балачки, я могла б віднайти зв’язки її клану зі своїм, поставивши лише кілька запитань.

— Я лише про те, що ви, матінко, не такі, як ми всі. Ви чимось відрізняєтеся. Тим, як говорите, і тим, що кажете.

Дівча має на увазі, що я розмовляю як освічена людина, тоді як більшість представників нашого народу не може написати власне ім’я. Я чула це вже багато разів — мовляв, я чорна, бідна й так само пригноблена, як і решта мого народу, проте не належу до нього; інколи це кажуть із захватом і повагою, та частіше мене так критикують. Я ніколи не зрозумію, чому ми отак зневажаємо одне одного, чому ми всі так боїмося, що хтось із нас стрибне вище за голову, попри те що біла людина з власної волі взялася пильнувати, аби цього ніколи не сталося. Що вже чорна жінка знає від самого народження, так це своє місце; їй не треба, щоб хтось їй про нього нагадував.

— Я шкільна вчителька, — пояснюю.

— Hayibo 16. — Феліса всміхається. Думка про жінку-вчителя веселить. — Мій учитель був чоловіком. У мене стандартні два класи освіти.

Із її сором’язливої усмішки я здогадуюся, що вона пишається цим досягненням. Їй пощастило провчитись у школі до дев’яти років, а отже, вона знає алфавіт, уміє писати прості слова й робити елементарні розрахунки. Більше вона не здобуде ніякої освіти.

Я гладжу дівчину по коліну, надто засмучена, щоб похвалити її так, як вона хоче, та змінюю тему.

— Чому ти їдеш до Йоганнесбурга?

— Батько малого працює в копальнях, але не шле грошей. Я хвилююся.

Я киваю й не висловлюю своїх думок. Якщо вона його знайде, у нього, напевно, не буде для неї грошей і він не поїде додому піклуватися про неї й дитину. В гомлендах немає роботи для молодих чоловіків, а гірнича промисловість відриває їх від рідної культури, клану та звичаїв. Одинадцять місяців на рік вони живуть і дихають підземною темрявою; вона вміє просотуватися їм у душі. Свої скромні заробітки вони часто витрачають на те, щоб притлумити неспокій — приміром, на жінок, азартні ігри й алкоголь.

— А ви, матінко? Куди ви їдете?

— Брат надіслав мені листа про мою доньку. Цьогоріч вона живе з його сім’єю в Совето, поки не довчиться там. У містечку, певно, відбуваються якісь жахливі заворушення, бо він сказав, що вона в небезпеці. Я хочу її забрати.

Вона киває.

— Я чула, що те містечко — місце небезпечне й безбожне. Ходять чутки про шебіни, у яких люди незаконно напиваються, а ще — про танцювальні зали. Про азартні ігри та повій. Я навіть чула…

Я уриваю її, змінюючи тему, бо в мене вдосталь приводів непокоїтися й без докладної розповіді про аморальність Совето.

— Хочеш, потримаю дитину?

— Так, дякую, матінко.

Феліса вдячно приймає цю пропозицію й передає мені дитину, яка спить, а тоді виходить із фургона розім’яти ноги.

Минає ще одна година, і за проїзд платять іще двоє пасажирів. Хлопчик прокидається, і я повертаю його матері, щоб вона погодувала дитину. Мені треба до туалету, та не хочеться будити старого, який спить по другий бік від мене. Він зігнув худі руки й ноги, щоб займати якомога менше місця. Його грудна клітка розширюється та стискається, торкаючись мого передпліччя, а з його вуст вихоплюється сухий свист, подібний до шуму вітру в комишах. Щойно мені уривається терпець, він прокидається від власного хропіння.

— Перепрошую, tat’omkhulu 17, та мені треба пройти повз вас.

Він сунеться, пропускаючи мене, і знімає переді мною капелюха, тим часом як я виходжу з фургона.

Повз мене пролітають дві фури, здійнявши гравій і випустивши на мене хмару вихлопних газів. За ними їде пікап із човном на причепі — мабуть, прямує до Дурбана. До моря звідси кілометрів зі сто на схід, а всі добре знають, що білі з Йоганнесбурга щонайменше раз на рік їздять відпочивати на узбережжя Наталю. Три тижні своєї відпустки вони лежать на пляжах, плавають у теплому Індійському океані й виловлюють безкоштовну їжу, хоча можуть дозволити собі купувати її в крамницях. Не знаю, чому вони годинами лежать на осонні, намагаючись засмагнути, хоча колір нашої шкіри здається їм дуже неприємним.

Я ніколи в житті не бачила океану, тому мої уявлення про нього ґрунтуються на світлинах у книжках та газетах. Я ніколи не мешкала досить близько до моря, щоб просто так до нього їздити, а позаяк чорних не пускають ані на пляжі, ні у воду, їхати туди, мабуть, безглуздо. Плавати я не вмію, проте було б непогано забрести у воду по коліна й відчути сіль із неї на своїй шкірі.

В одній газетній статті, яку я прочитала кілька років тому, розповідалося про трансваальські сім’ї, що під час відпустки ставлять собі намети в кемпінгах. Судячи з усього, їм це подобається, що багато говорить мені про білих людей. Лише ті, хто живе в нормальних будинках і кому не страшні стихії, бачать новизну в сні надворі, під захистом шматка тканини.

Я суну вздовж дороги до бензоколонки, до якої сто метрів; ліворуч від мене — бананова плантація, а праворуч тягнеться поле цукрової тростини. Цілорічні тропічні температури Наталю сприяють росту таких культур, які геть неможливо було б вирощувати в нас у Транскеї. Неспроста чорним під гомленди надали ті частини країни, де не росте нічого цінного.

Діставшись заправки, я огинаю колонки, біля яких регулярно зупиняються й від’їздять машини.

— Вибач, синку, але де у вас туалети? — питаю я молодого працівника заправки, який чекає на решту від касира.

Він усміхається й витягає з-поміж зубів сірника.

— Ззаду, матінко, от лише вам до них не можна.

— Чому?

— Вони вже тиждень стоять поламані. Власник заправки не хоче витрачатися на ремонт.

— Тоді куди ходите ви?

Він киває на поля за заправкою, а тоді перепрошує і йде.

Я не хочу сидіти навпочіпки в полях, де мене можуть побачити люди на машинах. Не виконуватиму роль дикунки, якої від нас очікують. Натомість я підійду до туалетів білих, постою в тіні біля таксофонів і подивлюсь. Із убиралень виходять двоє жінок, а тим часом у двері, човгаючи, проходить якась старенька. За нею простують іще двоє дівчат, а кілька хвилин по тому всі виходять разом. Настає затишшя. У мене судомить сечовий міхур. Тепер мені час бігти всередину; якщо я правильно розрахую час, мене ніхто не побачить.

Ледве я роблю крок до входу, за ріг завертають мати з донькою. Маленькій дівчинці на вигляд років шість-сім, і в неї кучеряве світле волосся, яке потрібно розчесати. Вона смокче великий палець, хоч і завелика для цієї звички, а її мати курить цигарку.

Я застигаю на порозі, вдаючи, ніби загубилася. Мій таз проймає різкий біль; я молюся, щоб не обмочитися.

— Мамо, ця чорна пані, часом, не йде до наших туалетів?

Дівчинка говорить, не виймаючи пальця з рота, і тому шепелявить.

— Ні, — відповідає мати, кидаючи цигарку на бетон і наступаючи на неї. — Їй не можна до нашої вбиральні, і вона це знає.

Жінка глипає на мене, піднявши брову.

Вони зникають у дверях, а маленька дівчинка озирається, воліючи пересвідчитися в тому, що я залишаюся надворі. Впевнившись, що я знаю своє місце, вона всміхається й махає мені вільною рукою. Я вимушено всміхаюсь і махаю у відповідь.

16 Неймовірно (мова коса).

17 Діду (мова коса).

Розділ п’ятий

Б’юті

16 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Ще двадцять дві години, два автобуси й чотири пересадки на таксі — і я дістаюся Совето. Ми прибуваємо тоді, коли я провела в поїздці понад дві доби, майже не спавши. Всю мандрівку я була в тому самому одязі й не могла знайти, де помитися чи поміняти спідню білизну. Від мене смердить не лише власним тілом, а й потом численних пасажирів, що притискалися до мене в тісноті.

Коли ми звертаємо з траси, що веде з Йоганнесбурга, моя втома загострюється, обертаючись на цікавість. Я ніколи не була в Совето — тільки чула про нього в чужих оповідях — і дуже хочу побачити, чи виправдовує воно свою репутацію. На Олд-Потчефстром-роуд ми проминаємо Бараґванатську лікарню, яка стоїть ліворуч. Це одна з найбільших лікарень в Африці, що обслуговує чорне населення, хоча лікарі там, кажуть, лише білі. Не хотіла б я особисто дізнатися, як білий лікар дбає про життя чорної людини в такій країні. Цікаво, чи пересилює їхні упередження обітниця дбати про людське життя.

Коли лікарня щезає в нас за спинами, я намагаюсь як слід визирнути з вікна біля себе, та воно запітніло: надто вже багато людей у таксі на нього дихало. Я протираю на затуманеному склі рукавом кофти дірочку для огляду й дивуюся, побачивши море людей на вулиці. Мені казали, що Совето велике, але я й гадки не мала, що воно може бути аж таке здоровезне. До його розмірів мене мала підготувати логіка, а не почуті оповідки.

Йоганнесбург — величезне місто із сотнями тисяч білих людей, а що потрібніше білим людям від чорних, які трудилися б за них? Однак білим людям не треба, щоб ті самі чорні люди мешкали поряд із ними, загрожуючи їхньому способу життя. Так, власне, й постало містечко Совето. Доволі близько до міста, щоб робітники могли туди їздити, проте досить далеко, щоб білому не випадало нюхати сморід чорного. А зі зростанням попиту на працю (тим часом як у наших селах зникають чоловіки, що рушають до міста шукати роботу) зростає й Совето.

Я ще ніколи не бачила так рясно до себе подібних, як тут. На вулиці повно таксі, машин, автобусів та пішоходів, і в усіх людей чорні обличчя. Серед хаосу машин, що намагаються проїхати вулицею, трапляються вози з віслюками й велосипедисти, напівмертві від голоду пси й худоба на вільному випасі. Поряд із нами їде пікап, повний кліток із курями. Біля них нюхає вранішнє повітря одна свиня без прив’язі.

Між транспортом петляють матері з немовлятами, припнутими до спин рушниками чи ковдрами. Школярі змішуються з жінками у формі служниць. Чоловіки в комбінезонах зупиняються поговорити з чоловіками в костюмах-трійках. Палають вогні в жаровнях, на яких смажиться кукурудза, рекламують свої товари розносники. Між хостелами туляться будинки зі шлакоблоків, а поряд із церквами стоять автомийки, що наводить мене на думку про правдивість старого прислів’я: справді, де побожність, там і чистота. З плаского ландшафту здіймаються до неба два величезні циліндри — градирні електростанції Орландо.

Гамір тут приголомшливий. Із транспорту долинає гучна музика у стилях госпел і квела 18, гавкають, женучись за машинами, собаки, ревуть гудки — як застерігаючи, так і вітаючись, гукають безліччю мов голоси, а таксисти репетують із вікон своїх машин, приваблюючи пасажирів. Тутешня наелектризована атмосфера розслабляє мені шию та м’язи пліч. Попри гарячковий ритм і гамір я знову під захистом своїх людей і почуваюся в безпеці.

Це відчуття тримається рівно доти, доки ми не звертаємо на Кліпспрьойт-Веллі-роуд і не бачимо здоровезних військових вантажівок, припаркованих на узбіччі.

Таксист здивовано свистить.

— То це не звичне видовище? — питаю я.

— Ні, sisi 19. Певно, коїться щось недобре.

Ми сповільнюємося. Нас пропускають, махаючи руками, білі чоловіки в армійських одностроях і з великою вогнепальною зброєю на плечах. Мене охоплює настрашений дрож, коли я згадую слова Анділе з листа: «Негайно приїзди… Твоя донька у страшній небезпеці, і я боюся за її життя. Не можу гарантувати їй тут безпеку…»

Я молюся, щоб ці армійські вантажівки жодним робом не були пов’язані з небезпекою, у якій перебуває Номса.

Поглянувши на наручний годинник, я розумію, що вона вже пішла до школи. Я доволі довго чекала на зустріч із донькою й не хочу чекати ще цілий день, аж поки вона повернеться додому. Замість того щоб вийти коло будинку Анділе, я кажу таксистові їхати просто до школи. Якщо мені поталанить, я побачу Номсу до дзвінка на перший урок. Мені хочеться лиш одного: обняти свою доньку та знати, що вона в безпеці.

Коли ми пробираємося до старшої школи Морріса Айзексона й зупиняємося, її ворота відчинені; вони зяють, як беззубий рот сплячого мадали 20, а територія школи порожня — там лише безцільно вештаються кілька явно ошелешених учителів — мурах, відокремлених від своєї колонії.

Я підходжу до однієї з них, жінки, що зовні видається моєю ровесницею, і кажу:

— Molo 21.

Решта звичного привітання затихає в мене на вустах; у вчительки такий стривожений вигляд, що я не можу гайнувати час на люб’язності.

— Де діти, sisi?

— Andazi 22. Всі як один пішли.

— Пішли? З якої причини?

— Вони всі йдуть на марш.

— Вони протестують?

Жінка киває.

— Проти чого вони протестують?

— Проти нової програми з африкаанс, яку нам хоче накинути уряд 23.

— А ви не знаєте, куди прямують діти?

— Ні, та ходять чутки, що протестують діти не лише із цієї школи. Ми чули, що до них долучиться багато тисяч учнів.

«Багато тисяч учнів». Я холону від жаху.

До нас підбігає чоловік із компанії неподалік. Його окуляри виблискують на вранішньому світлі, а піджак на ньому розхристаний.

— Уздовж Кліпспрьойт-Веллі-роуд бачили армійські вантажівки.

Жінка охає.

— Армійські вантажівки?

Він киває.

— А на Совето-гайвей — поліційні фургони. Все гірше, ніж ми думали.

Перш ніж ми встигаємо спитати щось іще, він біжить ділитися новинами з іншими.

Армійські вантажівки та поліційні фургони. Цей протест привернув увагу армії, і білий уряд та його вояки готові застосувати проти наших дітей велику силу. У мене від страху стискається шлунок, і це спонукає мене до дії.

Я хапаюся за валізу й вибігаю за ворота.

Попереду йдуть на схід уздовж Мпуті-стріт ті, хто відстав. Ноги в мене задерев’янілі та зболені від поїздки, і, коли я наддаю ходи, їх зводить у судомах. Щокроку я почуваюся значно старшою за свої сорок дев’ять років, але не зважаю на біль і рухаюся далі.

Намагаючись дістатися центру групи, я наздоганяю, а тоді обганяю останніх учнів у хвості ходи. Хтось врізається в мене й мало не збиває з ніг. Озирнувшись, я бачу хлопчину, якому певно не більше десяти років.

Випростуючись, він усміхається, і на його щоках утворюються ямочки.

— Вибачте, матінко. Я зашпортався.

Хлопчина показує на свої розв’язані шнурки й поспіхом відходить убік, щоб зав’язати їх наново, тимчасом як друзі сміються з його незграбності.

Троє дівчат у спідницях і панчохах попереду мене беруть одна одну попід руки й починають стрибати. Компанія хлопців у блейзерах і капелюхах позує й махає в повітрі кулаками. Їхні обличчя сяють очікуванням, а очі палахкотять веселощами. Може, вони й борються за дорослу справу, а втім, вони — лише діти.

Повітря холодне. Морозець кусає мене за оголені руки, а тим часом кволе зимове сонце силкується проникнути крізь шар смогу, який досі висить після нічних пожеж. У повітрі ще залишається деревний дим; його запах нагадує мені про можливість насильства і смерті. Я просуваюся від однієї компанії дітей до другої і квапливо оглядаю личка інших дівчат у пошуках рис своєї Номси. Моє серце запинається від надії щоразу, як я помічаю Номсин профіль — гордо випнуте підборіддя чи високий гребінь її чола, — але щоразу я прикро помиляюся. Поки мій погляд перескакує з обличчя на обличчя, натовп невпинно розширюється та зростає. Я міцніше стискаю в руці валізу.

Прямуючи до Дубе, ми проходимо через Мофоло, і шкільна форма починає різнитися кольором і стилем. Учителька мала рацію. До маршу долучилися тисячі учнів інших шкіл. Мене тягнуть за собою й підштовхують діти, які розмахують плакатами з недбало нашкрябаними слоганами: «Бурів до дідька» та «Африкаанс — це тероризм». Я намагаюся притлумити роздратування від того, що плакати затуляють мені море юних облич, і змагаюся із сильним бажанням прибрати їх із-перед очей.

Я підходжу до старших дітей, які здаються однолітками Номси.

— Дитино моя, ти знаєш Номсу Мбалі?

— Дитино моя, можеш сказати, куди ми йдемо?

Мене або ввічливо ігнорують, або лагідно посилають геть.

— Матінко, ви наражаєтеся на небезпеку.

— Вам буде безпечніше вдома, матінко.

Урешті-решт гамір стає надто гучним, щоб це було чутно: натовп починає співати. Мене накриває приспівом «Masibulele ku Jesu, Ngokuba wasifela», і мою шкіру починає поколювати; вона реагує на спів, як жива істота з власними почуттями. Юні обличчя школярів невпинно змінюються, а їхній екстаз протікає крізь мене. «Дякуймо Ісусові, бо Він помер за нас».

«Я співала цю пісню Номсі, коли вона була немовлям. Будь ласка, Господи, будь ласка, вбережи її. Вона має лев’яче серце, та навіть леви не можуть встояти перед вогнепальною зброєю білих».

Коли одна пісня закінчується, лунає новий голос, що проспівує перші рядки наступної, а натовп підхоплює за ним, наповнюючи тишу:

— Господи, благослови Африку! Хай її дух злетить у височінь. Почуй наші молитви. Господи, благослови нас.

Я починаю підспівувати. Зрештою, пісня опору у мене в крові, так само як і в будь-кого з цієї юні, ба навіть більше, бо я співала «Nkosi Sikelel’ iAfrika» задовго до народження всіх цих дітей.

А тоді рух юрби вперед нараз зупиняють, і всі, захитавшись, спиняються. Роздратована, я намагаюся зазирнути за голови дітей просто себе, але транспаранти затуляють мені огляд. Я чую крики, що їх підсилюють мегафони, та не чую, які накази тепер віддають: звук надто спотворений.

Високий хлопець поряд зі мною витягає шию над натовпом.

— Ke mapolisa. Це поліція, — повідомляє він.

До нас звертається ще один хлопець, який видерся на плечі другові.

— Bazama ukusivimbha singafiki la esithe kuhlanganwa khona. Вони поставили загороду. Намагаються перешкодити нам дістатися місця зборів.

— Ba batla regutlele morao. Хочуть, щоб ми розвернулися.

Ці слова промовляють багатьма мовами. Я зрозуміла б сердитий тон, навіть якби не розуміла мов зулу та сото. Мені запирає дух: я помічаю дві жовто-блакитні машини «Casspir». Присутність страшних БТРів каже більше, ніж міг би сказати будь-який плакат.

Бурчання обертається на крики. Напруження зростає. Ті, хто надходить іззаду, сунуть уперед, на бар’єр із тіл перед собою: їм нетерпеливиться знову почати рухатися. Мене підхоплює приплив. Насильство ходить поміж нас звіром у наморднику, і те, що його відпустять, — лише питання часу.

Лунає голос. Хлопчик у шкільній формі стоїть на капоті машини; він один із нас. Він зібраний і заспокоює натовп, виголошуючи пристрасну промову.

— Крокуйте впорядковано. Не провокуйте поліціянтів і не давайте їм приводу вдаватися до насильства проти нас.

«Дякувати Богові, що хтось намагається зберегти тут мир. Будь ласка, хай вони його послухають».

Юрба знову рушає й ділиться на потоки, що обтікають поліційну загороду та йдуть уперед, до молодшої середньої школи Західного Орландо, яка, певно, і є місцем зборів. Довкола мене розпливаються тисячі й тисячі юних облич. Будь-яке з них могло б належати Номсі. Жодне з них не належить Номсі.

Щойно я думаю, що помітила одного із синів Анділе, і вирішую проштовхатися до нього крізь юрбу, як ми всі різко звертаємо на Вілаказі-стріт. Енергійність зростає знову. Діти здіймають у повітря кулаки й починають кричати:

— Inkululeko ngoku! Свободу вже зараз!

— Amandla! Влада!

Ми просуваємося вперед.

А тоді щось гучно ляскає. Співи раптово перетворюються на зойки. Повітря забруднене кислим димом. Від плеча людини переді мною відскакує балончик і відкочується геть. Сльозогінний газ. Я намагаюся затулити очі й носа кофтою, яку натягаю на обличчя. По щоках у мене течуть сльози, і я задихаюся від їхньої солоної похмурості. Я незграбно, наосліп віддаляюся від отруйної бляшанки, з якої витікає газ. Мене штовхають іззаду, і я валюся вперед, падаю на інші тіла й розпластуюся на дорозі.

Останнє, що я чую, перш ніж світ чорніє, — це звук пострілів і гавкіт собак. Проти нас застосували срібні кулі й чорних звірів білих людей. Тепер нам може допомогти лише Бог.

Пробудившись від милосердної пітьми, я вже не чую ні гавкоту собак, ані астматичного тріскотіння рушниць. Ці звуки затихли, а на зміну їм прийшов реквієм дитячих криків. Жах і паніка оточують мене, обгортають ковдрою з ножів. Очі в мене розплющені, проте я не бачу. Я досі в небезпеці, спинаюся на ноги, але мене опускає назад чиясь рука на моєму плечі. До мене звертається якийсь голос, тон у нього наполегливий, але я не розбираю слів серед звуків прекрасного ранку, що закінчився кровопролиттям.

Я піднімаю руку, щоб витерти очі, а коли прибираю її, мої пальці мокрі й здаються дивовижно схожими на липкий сік листя ікали 24. Цього разу я витираю лице всім передпліччям, і бачу на рукаві своєї кофти червоні плями. Витерши кров із очей, я повертаю собі зір, хоча, коли світ набуває чіткості, шкодую, що не лишилася сліпою.

Я не посеред вулиці, на якій упала. Мене відтягнули з дороги на піщану ділянку за двадцять метрів від неї. Повітря сильно задимлене, і крізь нього навсібіч біжать люди, роблячи спробу відірватися від поліціянтів та їхніх кийків і звірів. Ті нечисленні люди, що не намагаються втекти, сунуть уперед зі скляними пляшками й цеглою. Вони відбиваються зі спотвореними люттю обличчями.

Тягнуться дві пари рук, які спинають мене на ноги, і я підводжу погляд, щоб побачити, рятують мене чи арештовують. Руки належать Ланзі та Думі, синам мого брата, яким лише тринадцять і п’ятнадцять років, і я дякую Господові за цей порятунок. Вони ще хочуть щось мені сказати, та мені так дзвенить у вухах, що я не сподіваюся їх почути.

Натомість я перекрикую гамір.

— Uphi uNomsa?

Вони мене не чують. Я тягну Ланґу до себе й волаю йому просто на вухо.

— Де Номса?

Він неначе готовий розплакатись.

— Andazi. Не знаю.

Він знову тягне мене за передпліччя — хоче, щоб я пішла з ними, — та я не можу махнути рукою на картину пекла, що відкрилася переді мною. Вулицею тече ріка крові, і в ній плавають діти. Вони розпластані в неприродних позах із зігнутими під незручними кутами кінцівками. Деякі потопають, лежачи долілиць, тоді як інші упали на спини і тепер вдивляються в небо; вони — людське сміття, яке жене могутній потік руйнації.

Між тілами рясніють покинуті черевики, плакати, балончики з-під сльозогінного газу, капелюхи й сумки. Моя валіза, що лежить посеред цієї бійні, здається реліквією якоїсь минулої епохи, часу, коли білим арміям іще не можна було пожинати життя чорних дітей, як колоски. Я з холодною цікавістю зауважую, що валіза розчепірена, мій одяг розкиданий по дорозі, а одна з моїх суконь залита кров’ю. Біля неї лежить розгорнута моя Біблія, і її закаляні сторінки весело тріпочуть на брудному вітрові.

«Чи споглядає це Бог?»

Думі бере мене попід руку, а тим часом Ланґа штовхає мене ззаду. Я знаю, що вони хочуть відвести мене в безпечне місце, проте не можу піти за ними. Я відриваюся від небожів і намагаюся віднайти рівновагу, прямуючи до тіла, що лежить найближче до мене.

Це дівчина. Її шкільна сукня розірвана й задерта вище сідниць, так, що видно білу спідню білизну з бавовни. Я обережно перекочую її й тягну сукню донизу, щоб повернути їй забрану в неї гідність. Її очі розплющені, і вона пильно вдивляється в небеса. Вона вже не бачить крові й насильства цього світу, і за це я вдячна. Вона бачить краще місце, те, у якому співучі голоси не зустрічають кулями; світ, у якому безневинних дітей не вбивають через те, що колір їхньої шкіри здається білим людям образливим. Я торкаюся пальцями її повік, змикаючи їх.

«Спочинь, дитино моя. Йди з Богом».

Далі я переходжу від одного тіла до іншого. Деякі з дітей іще живі — або надто сильно потерпіли, або надміру нажахані, щоб рухатися. Вони хапають мене за руки й питають про своїх матерів. Я кажу їм, що їхні матері невдовзі надійдуть і що вони їх люблять. Даю їм ті обіцянки, які вони хочуть почути, ті, які хотіла б донести до Номси, а ще стираю з їхніх облич кров, бруд і сльози. Питаю, як їх звати, і виступаю свідком.

Занеле. Дванадцять років. У неї точиться кров із вуха.

Ґуднесс. У неї тремтять губи, а її сльози обпікають мені шкіру, та вона таки здобувається на усмішку.

Кідебоне. П’ятнадцять років. Її губи блищать від вазеліну.

Джабу. Чотирнадцять років. Він став господарем у своєму домі, коли його батько загинув у каменепаді під землею.

Фумані. Питає, чи не янгол я.

Тандека. Питає, чи не бачила я її меншої сестри.

Сіфо. Ніколи не бачив свого батька.

Клейнбой. Каже, що спізнюється до школи.

18 Квела — південноафриканська вулична музика з окремими рисами джазу та скіфлу. Основний інструмент — вістл.

19 Сестро (мова коса).

20 Мадала — старійшина в низки народів Африки.

21 Добридень, привіт (мова коса).

22 Не знаю (мова коса).

23 Ідеться про рішення ввести в місцевих школах африкаанс як обов’язкову мову викладання низки базових дисциплін.

24 Ікала — назва алое страхітливого в мовах коса та зулу.

Розділ шостий

Робін

16 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Я завзято боролася за перше місце, несамовито крутячи педалі. Я знала, що маю найкращий велосипед у районі: жодні інші колеса не могли дорівнятися до мого червоного, мов зацукроване яблуко, «Raleigh Chopper» із його характерним видовженим сідлом і вигнутими ручками. Треба було тільки довести, що я гідна їздити на ньому.

Мої супротивники залишалися нарівні зі мною, поки ми наближалися до фінішної прямої. Мені доведеться сягнути вглиб, щоб знайти силу для перемоги. Я вже стомилася — за час перегонів ми двічі об’їхали район, — але не бажала бути переможеною. Другого місця тут не було — був лише перший із тих, хто програв. Я щосили ворушила ногами; вони, здавалось, існували окремо від мого тіла, крутячись, як лопаті вітряка. Коли я наростила швидкість, барвистий серпантин, прив’язаний до керма, затріпотів на вітрові і мене привітав запах горілої ґуми.

Я обійшла найближчого зі своїх суперників останньої миті, перемігши з мінімальним відривом, і юрби шаленіли. На честь своєї перемоги я виконала тріумфальний трюк на задньому колесі й мало не вилетіла із сидіння, бо мені під шини потрапив гравій. Коли велосипед хвицнувся, мов наполоханий кінь, і з-під мене ледве не пішло двадцятидюймове колесо, я втратила зосередженість і здатність підтримувати цю фантазію. Юрби глядачів і спортсмени зникли, а я поїхала додому самотою, зменшивши швидкість.

Довкола мене закружляли пластівці попелу, схожі на спалений сніг. Я зрозуміла, що запах, про який я подумала, що то горить ґума на моїх шинах, — це насправді сморід пожежі у велді. Вони часто траплялися взимку, коли вся відкрита земля довкола нашого передмістя висихала й тріскалася через брак дощів, а від викинутого з вікна машини недопалка все могло вмить спалахнути. Часом, коли полум’я підходило надто близько, я боялася, що наші будинки — та звичне нам життя — загоряться, але батько запевняв мене, що пожежні машини загасять його задовго до того, як воно дотягнеться до нас. Інколи пожежники взагалі влаштовували пожежі самі, щоб випалити просіки.

Майже о шостій вечора я поставила «Chopper» у гаражі й попрямувала на кухню, де побачила, як Мейбл прасує та слухає свою «історію». Того року в Південній Африці нарешті зняли заборону на телебачення, та в нас телевізора не було, бо, як казав батько, ми не були Рокфеллерами. Тож ми слухали передачі по радіо, хоча наші дуже відрізнялися від тих, що їх слухала Мейбл. Моєю улюбленою програмою, яка виходила щоп’ятниці о пів на восьму вечора, були «Патрульні машини» — шикарний серіал про детективів із Брікстонського відділку вбивств і пограбувань, котрі розгадували злочини, що їх розгадати було не до снаги більше нікому.

Від початкової сцени в мене прискорювався пульс: виття самотньої поліційної сирени, удар по гальмах, хутка стрілянина та трубний глас, після якого низький голос Малкольма Ґудінґа проголошував: «Вони снують порожніми вулицями вночі… на швидких машинах і пішки… живуть серед криміналу й насильства… вони — люди “Патрульних машин”». Слухаючи програму, я намагалася розгадувати їхні справи й не сумнівалася: якщо я лиш зумію дістатися Брікстонського відділку поліції, мене приймуть до їхнього елітного підрозділу.

Історій Мейбл я не могла зрозуміти, бо всі їх читали мовою сото і звучали вони так, ніби там свариться купа людей. Коли я спитала її, чому чорні стільки галасують, вона сказала, що в них є купа причин сердитись, але чому, не пояснила. Навіть почала репетувати, доводячи щось, тож я повірила служниці на слово й облишила цю тему.

Я покинула Мейбл у її справах і пройшла коридором до спальні батьків. Де Кет, я не знала: вона наприндилася й пішла, коли я відмовилася підвезти її на рамі велосипеда. (Ганяти на велосипеді самостійно Кет відмовлялася: боялася зачепитися шаликом за шпиці, впасти й вибити всі передні зуби, як дівчинка з нашої школи. «Ох, на Бога, — сказала тоді мати, — в тебе ж навіть шалика нема!» Та Кет була непохитна і їздила тільки пасажиркою на моєму велосипеді. Це сповільнювало мене під час перегонів, отож я не завжди була готова її потішити.)

Коли я влетіла у двері, тато саме взувся в черевики й сідав на ліжко, щоб їх зашнурувати. Я відчула запах мила «Sunlight» у поєднанні з дитячою присипкою «Johnson’s», якими він обробляв собі стопи, щоб ґумові чоботи не муляли після багатьох годин ходіння вгору-вниз підземними вибоями. Перш ніж повернутися додому, тато завжди приймав душ у копальні, позбуваючись шарів поту та бруду після дня, проведеного з чоловіками, а вже тоді приходив, чистий і духмяний, до своєї домівки, у якій було повно жінок.

— Татку!

Я врізалася в нього, і він засміявся.

— Ти незле валиш із ніг, Веснянко. Гадаю, в нашій родині є регбістка.

— Чому ти знов одягаєшся?

— Ми з мамою сьогодні виходимо на люди.

Я пішла до санвузла, де саме готувалася на вихід мама, і привіталася з нею обіймами, а тоді опустила кришку унітаза, щоб сісти на неї, як на стілець.

Мені дуже подобалося дивитися, як мама «чепуриться» (так це називав тато), хоч я й не раділа, коли вони покидали мене, виходячи на люди.

— Поквапся, Джолін. Годі вже.

Тато обігнув двері вбиральні, тримаючи темно-зелену краватку, й почав її зав’язувати.

— Даруй, але попередження за дві години — це трохи абсурдно. Якби я знала про це вчора, то могла би зробити так, щоб повернутися додому раніше.

— Перепрошую, що так сталося. Гірничо-рятівну команду там мав представляти Генні, та в нього ведмежа хвороба. Він увесь день просидів на фаянсовому троні та псував повітря. Пацани зрештою сказали йому чимчикувати додому й забивати власний унітаз.

— Певно, в нього та сама кишкова інфекція, що і в Едіт.

Мама, кілька разів витягнувши з тюбика й повернувши на місце щіточку для туші, нанесла на липкі вії ще один її шар, а тато відірвався від свого заняття, витріщившись на неї. Ми обоє були зачаровані тим, як її рот округлювався великим «О» щоразу, коли вона проводила цей ритуал, а я часом помічала, що сама роззявляла рота, несвідомо повторюючи за нею.

Тато захитав головою й усміхнувся:

— Ти схожа на знетямлену золоту рибку, коли так робиш.

Мама закрила туш і жбурнула її в нього, а коли туш відскочила від його грудей і він удав, ніби смертельно поранений, засміялася. Вона розв’язала вузол, який тато затягнув, і наблизила його до себе для поцілунку.

— Ну ж бо, я зроблю це за тебе, бо інакше ми тут просидимо всю ніч.

Поки мама відволіклася на краватку, тато вдивлявся в її обличчя.

— Ти гарна, Джо.

Спостерігаючи, як вони нарешті ластяться одне до одного, я зіщулилася від задоволення. Тато не брехав: мама була гарна. Тонке каштанове волосся розходилося довкола обличчя, як пух кульбабки, привертаючи увагу до її вигнутих брів і високих вилиць. Великі карі очі контрастували з татовими блакитними, і хоча мамині були красиві, я раділа, що в мене вони від тата. Ще я воліла б мати його біляве волосся, а не темно-каштанове, що мені дісталося, проте, як вони обоє часто мені казали, життя несправедливе.

Закінчивши з краваткою, мама відмахнулася від тата, нахилилася, щоб підібрати з підлоги туш, і повернулася до дзеркала.

— Ти завжди так кажеш, хай який я маю вигляд. Сукня нормальна? Ці жінки вже й так можуть багато чого сказати про те, що я працюю, а моя донька — хуліганка, — сказала вона, змірявши мене тужливим поглядом. — Я не хочу давати їм нові приводи до балачок.

— Ти маєш бездоганний вигляд. Сукня досконала. Тепер уже можна йти?

— Хвилинку. — Вона взяла зі столика тендітний золотий ланцюжок із блискучим кулоном із чорного онікса й застебнула його на граційній шиї. — Де Мейбл?

— На кухні, закінчує прасувати. Піду скажу їй, щоб посиділа в домі.

До обов’язків Мейбл як нашої служниці належало прибирати в будинку, прати, прасувати, куховарити та доглядати нас; ці обов’язки вона мала виконувати щодня, крім деяких вихідних, коли її відпускали на неділю. В будні вона забирала нас зі школи й гляділа Кет і мене, доки наші батьки не поверталися з роботи. Якщо вони кудись ішли й не могли взяти нас із собою, ставало очевидно, що Мейбл залишиться в домі й доглядатиме нас, доки вони повернуться. Я ніколи не чула, щоб мої батьки питали Мейбл, чи буде вона вільна: просто вважалося, що вона це зробить і не отримає за це додаткової плати.

Коли тато вийшов із санвузла, я зіскочила із сидіння унітаза й, риплячи кросівками, пішла за ним коридором до кухні начищеною підлогою. На плиті поволі закипала без нагляду каструля з водою, і він зняв її з вогню, відчинив двері чорного ходу й гукнув:

— Мейбл!

Пролунала ледь чутна відповідь, але я не змогла розібрати, що вона сказала. Ми вийшли й попрямували до житла служниці — крихітної кімнатки з окремим туалетом, яка прилягала до будинку, проте мала окремий вхід. Ізсередини я чула голос диктора «Springbok Radio».

— …сьогодні вранці понад двадцять тисяч чорних учнів старших шкіл Совето влаштували дебош, бешкетуючи й кидаючи каміння в озброєних поліціянтів. Заворушення почалися з протесту проти введення африкаанс як мови навчання в місцевих школах. Розлючена юрба напала на поліціянтів, і понад…

Тато загримав у металеві двері, і звуки з радіо нараз стихли. Він відчинив двері й ступив на поріг темної кімнати Мейбл, тим часом як я визирнула з-за нього. Розгледіла силует Мейбл, яка підвелася зі свого односпального ліжка. Зав’язуючи на голові дук, вона прослизнула повз нас і, щойно ми пройшли далі, зачинила двері. Я вловила ледь помітний запах вазеліну й нюхального тютюну, такий характерний для Мейбл.

— Скільки разів мені тобі повторювати: не залишай їжу варитися на плиті, коли сидиш у своїй кімнаті?! Якщо не плита, то ввімкнена праска. Спали мені дім, Мейбл, і побачиш, що я з тобою зроблю.

— Так, баас. Вибачте, баас.

— Не треба мені цього: «Так, баас, вибачте, баас»! Послухай мене нарешті, коли я до тебе звертаюся. Ти гірша за дитину.

Мейбл повернула каструлю на конфорку, ввімкнула її й витягнула з-під кухонної раковини пакет крупи «Iwisa». Ця біла маїсова крупа була основою її раціону. Мейбл їла її з підливою з томатів і цибулі, а також із овочевою стравою мороґо з нарваного в нашому районі дикого шпинату, зате мені, коли я просила цієї крупи, готувала її з цукром і маслом.

— Я чув, що зараз ти слухала радіо. Чула, що ті малі кафіри накоїли сьогодні в Совето? Гасали, жбурляли каміння в поліціянтів, робили «намиста» безневинним людям, влаштовували пожежі…

— Чому вони робили людям намиста? — запитала я. Тато проігнорував моє запитання, тож я спробувала знову: — Робити комусь намиста — це ж добре, хіба ні?

— Робін, «зробити намисто» означає, що людині вішають на шию шину, а тоді підпалюють її, щоб людина згоріла й померла. Це недобре.

— Баас, — промовила Мейбл, перш ніж я встигла спитати, навіщо робити щось настільки жахливе, — марш був мирний, а тоді поліціянти — вони приходять і стріляють по дітях.

Вона зверталася до каструлі, сиплючи у воду, що кипіла, білий порошок «Iwisa», а відтак потягнулася по дерев’яну ложку.

Від згадки про поліціянтів у мене затріпотіло щось у животі, бо, коли ми з Кет були менші й кепсько поводилися, Мейбл іноді казала нам, що зателефонує їм, щоб вони по нас приїхали. Так вона забезпечувала бодай якусь дисципліну: їй не можна було нас бити чи взагалі якось карати, хай що ми виробляли, і ми це знали.

Від думки про те, що копи стріляли по дітях, я занервувалася, та перш ніж устигла спитати тата, чи приїдуть поліціянти до Боксбурга, щоб постріляти ще й по нас, він відповів, піднісши голос:

— Їм пощастило, що в них узагалі є школи, і саме там вони мали бути сьогодні вранці замість того, щоб шукати хрін зна чого на вулицях.

Мама прийшла на кухню, цокотячи черевичками з ремінцями на високих підборах, накинула на себе пальто й укинула до сумочки помаду.

— Хто там шукав хрін зна чого?

— Оті негренята, що влаштували сьогодні заворушення. В Совето розбушувалися діти дванадцяти-тринадцяти років. Через отих малих дикунів довелося викликати армію з танками і взагалі. Хіба ти не чула в офісі, як пролітали гвинтокрили?

— Ні, машинописне бюро так торохтить, що нічого не чутно. А що з копальнею? Ви, хлопці, в безпеці там, під землею? Там же сила-силенна шахтарів. Що там? Один білий десь на сотню чорних?

Тато почав був відповідати, та його відповідь заглушила Мейбл, стукаючи по каструлі дерев’яною ложкою, щоб зрушити з місця липку кашу. Він штурхнув її в руку, воліючи це припинити.

— Казали, що нам нема через що перейматись, але відзавтра в копальні просто про всяк випадок буде більше охорони. Ці падлюки ріжуть людям горлянки, ледве на них поглянувши.

Мейбл зірвала каструлю з плити і прикрутила конфорку.

— Ну, а хіба можна ставити це їм на карб? — запитала мама.

Тато сердито зиркнув на неї й зачекав, коли Мейбл вийде з кімнати.

— Ти говориш достоту так, як твоя сльозлива сестричка. Сьогодні, Джолін, усе було амбець як серйозно. Подейкують, що такого повстання не бачили ще ніколи. Чорні нахабнішають із дня на день, а урядові дедалі важче їх контролювати. Нинішній день просто збурить тих, що залишилися. Ти хочеш жити в країні, де всі кафіри бігатимуть на волі, робитимуть що заманеться й почуватимуться так, ніби їм усе можна? Звідси до Совето лише п’ятдесят кілометрів. Це ніщо!

Тим часом уже вийшла з нашої кімнати Кет, яку, либонь, привабив підвищений голос батька, і стала поруч зі мною. Вона смикнула мене за лікоть, хоча в цьому не було потреби: я вже знала, що вона думає. Коли батько так розмовляв, Кет лякалася. Вона боялася, що якось уночі до нас у хату прослизне чорний і вб’є нас або ще гірше — забере нас із певною метою, про яку й говорити не можна. З того, що казали мій тато й Пітів тато, було очевидно, що чорні небезпечні, хоча Мейбл була не така вже й жаска. Я казала Кет, що, мабуть, не всі чорні лихі, а лише чорні чоловіки, і тому вона жила в постійному страху перед ними; а втім, правду кажучи, вона жила в страху майже перед усім на світі.

— Я не хочу, щоб ви сьогодні їхали. Прошу, не треба.

— Тут, із Мейбл, усе буде гаразд із вами, не тривожся.

— Але Кет боїться.

Мати зітхнула.

— Це Кет боїться чи ти боїшся й просто говориш за неї?

Я зиркнула на Кет, шкодуючи, що вона не говорить за себе сама.

— Вона боїться.

— Чого?

Кет усе одно рішучо мовчала, дивлячись на свої ноги, а не на нашу матір, і я висловилася за неї.

— Вона боїться пожежі у велді. Що буде, як пожежа наблизиться до будинку?

— Я їхала повз неї дорогою додому. Вона зовсім невеличка, і вона далеко, аж біля головної дороги. Там уже були пожежні машини, що її гасили.

— А ще вона боїться, що ви не повернетеся.

Мама засміялася.

— Не мели дурниць: звісно, ми повернемося.

— Обіцяєш? — одночасно запитали ми з Кет.

— Обіцяю.

Я вже знала, що, коли настане час лягати спати, Кет сяк-так удаватиме, ніби спить у нашій кімнаті. Залізе до себе в ліжко, скаже мені «на добраніч» і вимкне світло, та, подумавши, що я заснула, втече до кімнати батьків і залізе в їхнє велике ліжко. То було єдине місце, де вона почувалася в безпеці за їхньої відсутності, й так вона першою дізнавалася про їхнє повернення.

Мама нагнулася, щоб обняти нас на прощання. Вона оббризкалася парфумами «Charlie»; хоч мене і треба було підбадьорювати, їхній квітковий аромат був нестерпний, отож я випручалася з обіймів. Вона взяла з кухонної стільниці ключі від машини й кинула їх батькові.

Мама обізвалася до Мейбл:

— Ми, напевно, повернемося додому близько опівночі, тож якщо втомишся, просто поспи на підлозі у вітальні.

Я побачила, як тато вивів маму за двері, тримаючи її за лікоть. Послав нам рукою по цілунку, а тоді повернувся до Мейбл:

— Замкни всі двері, Мейбл. Ця срана країна сьогодні збожеволіла.

Це були останні слова, які я від нього чула.

Розділ сьомий

Робін

16 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Гупання у двері почалося незадовго до опівночі. Я різко прокинулася — сама, як і очікувала: Кет утекла до кімнати наших батьків, щойно я заснула. Навшпиньках пройшовши до дверей спальні, я визирнула й побачила, що Мейбл застигла на місці у вітальні.

— Maak die deur oop! Відчиніть двері!

Бух, бух, бух.

«Це пожежники йдуть нас рятувати. Пожежа у велді дісталася хати, і вони приїхали нас визволяти».

Перш ніж я встигла озвучити цю думку Мейбл, крики почалися знову, тепер уже англійською із сильним акцентом.

— Це поліція. Ми знаємо, що ви там. Впустіть нас.

Мейбл підкликала мене, змахнувши тремтливою рукою, і я кинулася до неї. Поліція на пожежі не приїздить. Вона міцно пригорнула мене до себе, а я обхопила руками її стегна. Ми причовгали до дверей; Мейбл їх відімкнула й відчинила, а тоді відступила, пропускаючи поліціянтів. Я визирнула з-за Мейбл і побачила на вулиці поліційні фургони. Блимання їхніх фар освітлювало наше подвір’я та навколишні будинки, наче диско-куля, надаючи знайомому приміському краєвиду дивовижно святкового вигляду.

У передпокої стовбичили двоє поліціянтів у характерній блакитній формі Південно-Африканської поліції та з пістолетами в кобурах на боці. Один із них був високий і худий із коротко підстриженим рудим волоссям і бородою, що закривала більшу частину обличчя й шиї. Його напарник був старший, мав темніше обличчя, блакитний кашкет він насунув на лоба. Кашкет відкидав на його лице глибоку тінь, тим часом як золота бляха над козирком виблискувала на світлі.

Високий рудий поліціянт був агресивніший і більше розмовляв.

— Чому ти не відчиняєш дверей, побачивши поліціянтів?

— Вибачте, баас.

Голос Мейбл був канатом, на якому ледь-ледь утримувалися її слова, сказані з дрожем.

— Що ти робиш у цьому будинку? Спиш?

— Ні, баас. Мем і баас поїхали, а я сиджу тут і стежу за дитиною.

— Ворушися, ми повеземо тебе до поліційної дільниці.

— Не можна залишати цю дитину саму, баас.

Він нетерпляче підніс голос:

— Вона поїде з нами.

— Але мем і баас — вони стривожаться, як приїдуть додому й побачать, що її тут нема.

— Мем і баас не приїдуть додому, — різко відказав поліціянт. Він не бажав терпіти відповідей Мейбл — вочевидь, тому що звик до покори.

— Чому, баас? Де вони?

— З ким ти, по-твоєму, розмовляєш, кафірська курво? Га? Це я тут ставлю запитання, а не ти.

Він тицьнув пальцем у носа Мейбл, а коли їй на щоку бризнула його слина, вона здригнулася, хоч і не спробувала її витерти. Поліціянт зробив крок уперед і поглянув на неї згори вниз. Мейбл не відступила й не відвела погляду. Він хотів її залякати, а вона не бажала жахатися.

«Не роби цього, Мейбл, — подумала я. — Він хоче, щоб ти була налякана. Покажи йому, що ти налякана».

Вони так і дивились одне одному в очі, не ладні відвести погляд першими, і я заговорила, щоб відвернути їхню увагу, а ще — через те, що вже не могла тримати запитання при собі.

— Де мої мама й тато? Ми їх зустрінемо?

Другий поліціянт звернувся до мене лагіднішим тоном:

— Іди вже й не розпитуй.

Він потягнувся до моєї руки, та Мейбл відступила й потягнула мене за собою.

— Ви не заберете цієї дитини.

Удар тильним боком долоні влучив Мейбл по скроні, і вона, незграбно позадкувавши на мене, клацнула щелепою. Я не змогла спинити її падіння, і вона звалилася на підлогу, вдарившись головою об начищене дерево. Приголомшена Мейбл, стогнучи, пролежала там кілька секунд, а відтак підвелася, спершись на лікті.

— Вставай, — наказав чоловік, але Мейбл не ворухнулась.

Я потягнулася донизу й спробувала її підвести, та вона виявилася вантажем, який не піддавався моїм зусиллям.

— Негайно встань! — іще раз гарикнув поліціянт.

Я аж ніяк не могла зрушити Мейбл силою чи затулити її своїм тілом, бо була замала й заслабка. Та все ж я її смикнула.

«Будь ласка, Мейбл. Допоможи. Підводься!»

Щойно я запанікувала, як до мене долинув материн голос, пробиваючись крізь туман мого жаху й заспокоюючи мене.

«Годі зациклюватися на негативі. Спробуй вигадати якісь рішення», — наказувала вона.

Мені спало на думку: якщо я не можу зрушити Мейбл силою, то, можливо, зумію зрушити її словами. Присівши, я зашепотіла їй на вухо:

— Давай, Мейбл. Будь ласка, підводься. Будь ласка. Просто ходімо. Все гаразд. Ми поїдемо разом. Мама з татом нас знайдуть.

Мейбл на мить глипнула на мене порожніми очима, а тоді її лице проясніло. Вона кивнула й ледве зіп’ялася на ноги, а я взяла її за руку. Побачивши, як сплелися наші пальці, поліціянт насупився.

— Де мої мама й тато? — знову запитала я. — Я хочу їх побачити.

— А дзуськи, — сплюнув рудий поліціянт. — Знаєш, чому?

Я заперечно хитнула головою.

Він кивнув на Мейбл.

— Запитай свою подружку, чому. Вона тобі розповість.

Мейбл стиснула мою руку. Я поглянула на неї й зачекала, коли вона щось скаже, та вона не сказала нічого. Тільки стиснула мою руку ще дужче.

— Ти не можеш їх побачити, бо чорні покидьки розрізали їм горлянки від вуха до вуха й мало не обезголовили, мов курей, — сказав поліціянт. — Твої мати й батько мертві.

Розділ восьмий

Робін

17 червня 1976 року. Брікстон, Йоганнесбург, Південна Африка

«Кет!»

Поки нас запихали в задню частину поліційного фургона, я нарешті згадала про сестру. Я про неї не забула — просто через усі ці події не думала передусім про неї.

— Мейбл, — прошепотіла я. — А як же Кет?

Служниця кліпнула, та не сказала нічого; очі в неї були розплющені, проте вона була схожа на сновиду.

— Кет спала в ліжку мами з татом. Нам треба повернутись і…

— Ні.

Її голос був як пустельний краєвид — рівний і понурий.

— Але ж нам треба їм сказати…

— Ні, — повторила вона, цього разу вже з більшим натиском.

— Але…

— Я сказала «ні»!

Так я вперше побачила, як Мейбл утратила рівновагу. За шість років, які вона на нас працювала, я часом бачила її роздратованою, збентеженою й нетерплячою, та ніколи не бачила її направду сердитою.

— Не говори про неї з цим чоловіком. Чуєш мене?

Вона зиркнула на мене, і її очі спалахнули завзяттям. У виразі її обличчя було щось дике, щось таке, чому я не бажала кидати виклик, а тому я просто кивнула.

— Не говори про неї! — повторила вона, і я кивнула знову. Якщо Мейбл думає, що Кет удома безпечніше, то там ми її й залишимо.

«Твої мати й батько мертві». Слова поліціянта шкрябали мою свідомість, наче малесенький ножик.

«Це не може бути правдою, просто не може. Він, напевно, або заплутався, або бреше», — у відчаї подумала я.

Про смерть я знала лише те, що це — таємнича сила, яка приходить по пташенят, хом’ячків і таких людей, як моя Ouma 25. Смерть — це те, що стається з хворими, кволими чи старими, а мої батьки такими не були: вони були молоді, сильні та здорові.

«Вони ще мають бути на своїй вечірці. Просто хтось щось переплутав».

Мій тато був жартівником, здатним ради сміху утнути майже що завгодно, хоча люди не завжди розуміли, що він жартує. Мама часто казала, що його дивне почуття гумору розуміють не всі, а поліціянти не скидалися на людей, що полюбляють сміятися. Вони просто не тямили того розіграшу, до якого вдався мій батько.

«Звісно, вони не мертві. Звісно, що ні».

Думка про смерть була просто сміховинна, і навіть припускати таке було підступом. Тож я викинула лиху ідею з голови й натомість оглянула салон фургона. Вздовж нього тягнулися дві лави навпроти одна одної; на одній сиділа я, а навпроти мене — Мейбл. Метал сидіння холодив мені стегна крізь піжаму. Скло в бічних віконцях і задніх дверцятах перетинали хрест-навхрест металеві ґрати, схожі на решітки для брааю . Між тим місцем, де сиділи ми, та передніми сидіннями, де перебували поліціянти, містилася клітка, а коли я ковзнула до неї, всередині щось заворушилося.

Це був пес — судячи з вигляду, німецька вівчарка, — і, коли він став на ноги, разом із ним піднявся й мій настрій. Я обожнювала собак, але мені не дозволяли їх заводити. Я потягнулася, щоб спробувати його погладити.

— Ні, — застерегла Мейбл, ляпасом прибравши мою руку від клітки.

Вона мало не спізнилась. Я вже встигла просунути крізь металеві ґрати два пальці, а собака швидко зреагував. Він кинувся вперед саме тоді, коли я відсмикнула руку, і його гаряче дихання обдало мій зап’ясток. Пес люто загавкав, і я позадкувала від клітки тієї самої миті, коли рудий поліціянт загрюкав по перегородці спереду.

Фургон із гуркотом ожив, підлога в мене під ногами заторохтіла, і ми, хитнувшись, поїхали. Ззаду фургона світла не було — тільки широкі дуги від вуличних ліхтарів, під якими ми проїздили, і з кожним новим сплеском світла, що падав на Мейбл, набряк у неї на обличчі збільшувався. Щоразу, як ми натрапляли на вибоїну в дорозі, нас підкидало на лавах, і я пересіла до Мейбл, аби ми могли спиратись одна на одну й мені не доводилося на неї дивитися.

Натомість я визирнула з вікна й побачила, як на мене ніби витріщаються з пітьми тисячі малесеньких червоних очок. Лише за мить до мене дійшло, що то — останні жаринки пожежі у велді. Мама мала рацію: пожежа була досить далеко від нас, щоб становити загрозу, і пожежні машини її приборкали.

Ще за кілька хвилин я помітила, що ми проминули поворот до Боксбурзького відділку поліції.

«Куди вони нас везуть?»

Не встигло це запитання сформулюватись у мене в голові, як один із копів повідомив по рації, що ми на шляху до Брікстона.

«Брікстон! Відділ убивств і пограбувань. Вони везуть нас до команди “Патрульних машин”».

Мейбл затремтіла. Я відчула її дрож плечем і подумала, що їй, напевно, холодно. Притулилася до неї, щоб зігріти її своїм тілом.

— Не тривожся, — прошепотіла я. — Команда «Патрульних машин» відшукає маму й тата. Все буде гаразд.

Однак Мейбл тривожилася, бо знала те, чого не знала я. До неї доходили чутки про відділок, сумновідомий тортурами над чорними, і тієї миті вона, мабуть, відчувала, що чекає її попереду, в тривалі години перед світанком. Дорогою туди вона тремтіла без упину.

Згодом — я точно не знала, скільки часу минуло, — ми прибули до відділку та ввійшли до великого відкритого приміщення, що смерділо цигарками. Високий коп відвів Мейбл убік і забрав її геть, щойно ми прийшли, а тим часом його напарник повів мене до довгої дерев’яної лави.

— Посидь тут і зачекай на мене, згода?

— Згода.

Я сіла на лаву, як мені й наказали, звісивши ноги над зеленим лінолеумом. Коп підтягнув темно-сині штани й сів навпочіпки, щоб наші очі були на одній висоті.

— Куди ви ведете Мейбл? — запитала я.

— Ми просто поставимо їй кілька запитань.

— А мені з нею можна?

— Ні, ти не повинна нікуди йти звідси, ясно?

— Ясно.

— Навіть на кілька кроків відходити. Ти маєш залишатися на цьому самому місці.

Я кивнула, показуючи, що зрозуміла, і він погладив мене по голові, а тоді підвівся, щоб піти, але завагався і знову обернувся.

— Я знаю, що зараз ти почуваєшся дуже самотньою, але хочу, щоб ти знала: не треба так почуватися, бо твої батьки тут, із тобою.

Його слова підтверджували мої думки.

«Мама з татом тут! Команда “Патрульних машин” розгадала таємницю, з’ясувавши, що сталося з ними насправді, і тепер ми всі зберемося під заключні титри програми».

Я витягнула шию, а мої очі забігали по приміщенню.

Поліціянт, напевно, усвідомив свою помилку, бо хутко виправився:

— Я маю на увазі, що твої батьки тепер у раю, з Богом, і вони дивляться на тебе згори і пильнують. Ти ніколи не будеш самотньою, бо вони будуть із тобою. Завжди.

— Але де команда «Патрульних машин»?

— Хто?

— Хлопці з радіо. Добірна команда детективів, які тут працюють.

Поліціянт перестав спантеличено супитись і всміхнувся:

— Та ні. То просто вигадка. Тих хлопців не існує в реальному житті. Вони — лиш актори, що вдають із себе детективів.

І він зник, помахавши рукою.

Захисна сітка заперечення, яку я сплела для себе, поволі розпліталася, та я все одно відмовлялася припускати, що поліціянти сказали про моїх батьків правду. Мої стосунки з матір’ю й батьком цілком ґрунтувалися на вірі — безумовній, усеохопній, непохитній вірі — в їхню непогрішимість.

Якщо вони справді завжди знали, як краще, якщо вони могли кермувати машиною, ходити на роботу, вживати алкоголь і курити цигарки, якщо вони могли приходити та йти коли заманеться, не питаючи дозволу, якщо вони могли ухвалювати сотні рішень щодо мого життя та своїх життів, а для виправдання їм завжди досить «тому що я так сказав(ла)», то я мала вважати їх гідними цього високого становища. Без сліпої віри вся ілюзія стосунків дитини з батьками розпадалася, бо ким передусім є мати чи батько, як не богом дитини? Я не бажала втрачати віру у своїх богів. І тому чекала, коли вони по мене прийдуть.

Раз по раз десь відчинялися двері, із-за них вихоплювалися брязкіт металу, сердиті крики й жалібний плач. Згодом добрий офіцер, повернувшись, воліючи побачити, як я там, приніс мені ковдру. До почекальні на початку ранку завели кількадесятьох чорних людей і проштовхнули в ті самі двері, за якими зникла Мейбл. Чимало з них були схожі на підлітків, і в більшості точилася кров чи були якісь ушкодження на тілі.

На одній дівчині були тільки ліфчик і трусики, прикриті чоловічою сорочкою з довгими рукавами. Всі ґудзики з неї були зірвані, і сорочка доходила їй лише до середини стегна; вона схрестила руки на грудях і дрижала. Коли я нахилилася до неї й простягнула їй ковдру, вона дико глипнула на мене, наче скажений собака, якого я одного разу бачила на сміттєзвалищі. Попри холод її шкіру вкривав лискучий піт, і вона блищала у флуоресцентному освітленні. Під губами в неї починалася білувата пляма — чи то слід від опіку, чи то родима пляма, — що тягнулася її підборіддям і зникала під коміром сорочки. Пахло від неї кепсько, потом і димом, і мені довелося кілька секунд махати перед нею ковдрою, доки вона не зрозуміла мого наміру. Вона забрала в мене ковдру. Кілька секунд — і вона закуталася в неї, наче в сукню, а тоді її повели геть.

Минула ще година.

«Кет уже прокинулася? — замислилась я. — Чи знає вона, що сама-самісінька в хаті? Чи налякана вона? Можливо, мама й тато вдома, з нею. Коли випустять Мейбл?»

Мені відчайдушно кортіло попісяти, та мені сказали не рушати з лави.

«Я вже не дитина. Мій вік майже дійшов до двозначного числа. Я можу потерпіти».

Утім, я не могла терпіти, і по лаві розійшлося мокре тепло, тим часом як повітря наситилося кислотним запахом сечі. Я зашарілася від сорому. Поки моя сеча крапала з лави та збиралася в калюжу в мене під ногами, за ріг завернула моя тітка Едіт. Захекана й несамовита, вона бігла, обшукуючи натовп. Не побачивши мене, вона розвернулася, щоб піти назад.

Я пронизливо гукнула до неї:

— Едіт!

Вона обернулася: її стривожене обличчя було бліде та змарніле. Тітка пропхалася крізь юрбу людей, а діставшись мене, звалилася на мою лаву та притиснула мене до грудей.

«Едіт тут. Вона тут, і все буде гаразд».

Коли вона нарешті мене відпустила, я пошукала на її обличчі відповідей. Уже хто-хто достоту не міг мені брехати, так це Едіт. Я відкрила рота, щоб поставити запитання, а потім закрила його, бо побачила: запитання тут непотрібні. Правду було видно в її опухлих від сліз очах і набряклому носі. Правда була в похмурості її погляду та сірості її шкіри. Едіт не личив відчай, і раптом мені розхотілося щось чути. Кілька секунд тому я хотіла лише правди, та тієї миті збагнула, що не можу її витримати.

Я забелькотіла:

— Едіт, нам треба поїхати по Кет.

— Що?

— Кет спала в ліжку мами й тата. Вона спала, коли приїхали поліціянти, і не прокинулась, а я хотіла сказати їм привести її, але…

— Робін…

— Вона там сама-самісінька, і нам треба поїхати по неї…

— Робс, сонечко…

«Не кажи мені, що мама з татом мертві».

— Вона злякається. Ти ж знаєш, яка вона.

«Не кажи мені, що мама з татом мертві».

— Вона дуже сильно злякається, і вона не повинна бути сама, і ми маємо по неї поїхати. Зараз! Негайно. Ми маємо її забрати. Ходімо! Кет думатиме, де ми…

— Робін! — вигукнула Едіт, схопивши мене за плечі, щоб зупинити. — Кет насправді немає, — заплакала вона. — Кет насправді немає; ти знаєш, що її насправді немає. Твоєї сестри насправді немає.

Так, звісно, її не було.

25 Бабуся (афр.) (Надалі слова, перекладені з африкаанс, не маркуються.)

Розділ дев’ятий

Б’юті

17 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Вранішнє сонце силкується проникнути крізь імлу диму, що нависла над нами, як спільний смуток. Я сиджу надворі, на старому пні на ділянці подвір’я, що належить Анділе, й вітаю день. Цей ритуал я проводила щосвітанку, відколи себе пам’ятаю; він допомагає мені забути, що я ходжу в позиченому одязі в чужому місті та що моя дитина зникла.

— Molo, sisi 26.

Позаду мене стоїть Анділе з двома кухлями в руках. У холодне вранішнє повітря здіймається пара, закриваючи його лице. Коли вона розвіюється, я бачу мішки в нього під очима і розумію що він спав так само мало, як і я.

— Я приніс тобі чай. Із трьома грудочками цукру, як я полюбляю. Сподіваюся, ти теж такий любиш.

Звичайно, мій брат не знає, скільки цукру я кладу до чаю, бо в нашій культурі чоловіки нічого не подають жінкам. Від доброти незвичного діяння та незграбності, з якою він його виконує, мені хочеться плакати. Він передає один кухоль мені та ставить другий на землю, а тоді повертається всередину. За кілька секунд він виходить знову, несучи іржавий білий садовий стілець, і ставить його поряд зі мною.

— Сідай сюди. Пень — це мій стілець.

Це теж прояв доброти, та брат намагається вдати, ніби таким чином заявляє свої права на те, що йому належить. Я знаю, що, якщо йому подякувати, він тільки знітиться, тому й не кажу нічого. Ми міняємося місцями, і я охоплюю руками кухлик. Його тепло — справжній бальзам. До моїх пальців повертається чутливість, а коли я трохи надпиваю з нього, тепло проходить крізь мене й лягає у шлунок. Його солодкість надає мені сили.

Так ми з Анділе вперше змогли нормально поговорити, опинившись на самоті. Вчорашній день минув у постійному русі: ми розділилися в пошуках Номси. Ми були певні, що її знайдемо — треба лише пошукати в потрібному місці. Я шукала по школах і місцях зборів, до яких відступили діти, коли спалахнуло насильство. Анділе й хлопці пішли по домівках Номсиних друзів та однокласників. Ліндіве, дружина Анділе, шукала по лікарнях і клініках.

Попервах я ставила всім дітям, яких зустрічала, те саме запитання:

— Ти знаєш Номсу Мбалі?

Я очікувала, що повторю це запитання кількадесят разів, перш ніж дістану ствердну відповідь, але навдивовижу багато дітей кивали.

— Так, я знаю Номсу.

— Ту Номсу Мбалі, що ходить до школи Морріса Айзексона? Їй сімнадцять років.

— Так, матінко.

— Знаєш, де вона зараз?

Вони заперечно хитали головами й поверталися до своїх розмов.

До наступних дітей я спробувала звернутися з іншим запитанням:

— Коли ти востаннє її бачив/бачила?

Одна дівчинка, замислившись над цим, наморщила лоба.

— Я бачила її сьогодні вранці, матінко. Вона роздавала плакати декому з учнів.

— А потім?

— Вона однією з перших вийшла за ворота після дзвінка на збори, а ми всі рушили слідом. Після Мпуті-стріт, коли до нас приєдналися діти з інших шкіл, я її не бачила.

За кілька годин пошуків і запитань я знайшла ще багато дітей, які розповідали про ранок щось подібне, та не зуміла знайти нікого, хто бачив би Номсу після зіткнення з поліцією. Коли вже минуло кілька годин по тому, як стемніло, я припинила свій безтямний рух і змусила себе завмерти й подумати. Я так зосередилася на пошуках Номси, що мені не спало на думку, що вона може чекати на мене вдома в Анділе.

«Ну звісно, — подумала я, — там вона і є. Вони знайшли її, і вона чекає там».

Пройшовши пішки годину, я дісталася будинку Анділе, а коли відчинила ворота, мені назустріч вибігли хлопці.

— Вона тут? Ви її знайшли?

Я проштовхнулася повз них і кинулася всередину, шукаючи на обличчях присутніх риси своєї доньки. Побачивши Анділе, я збагнула: вони її не знайшли. Вони очікували мого повернення, сподіваючись, що я приведу Номсу.

Тоді я звалилася, геть-чисто позбавлена надії й сил, і Анділе кинувся мене підтримувати. Ліндіве облила мене холодною водою, поки я сиділа на своєму матраці, паралізована тривогою. Я молилася, поки вона стирала з мого обличчя засохлу кров. Молилася й тоді, коли вона знімала з мого тіла брудний, пошарпаний одяг і натягала на мене через голову власну бавовняну нічну сорочку, підіймаючи мої руки та просовуючи їх у рукави, наче я була дитиною. Гіркий чай, який вона заварила, допоміг мені поринути в глибокий сон без сновидінь, щоб я могла віднайти забуття на кілька годин.

Тепер я сильніша. Я готова.

— Скажи мені, — прошу я. — Розповідай мені все.

Анділе прокашлюється.

— Кілька тижнів тому до мене прийшов Ланґа. Він сказав, що його дещо тривожить і йому треба поговорити зі мною віч-на-віч.

Я киваю — мовляв, говори далі.

— Номса запросила його на збори Представницької ради учнів Совето, і там він почув про один протест, який планувала рада. Номса взяла з нього слово мовчати, та, почувши, скільки дітей візьме участь у заході, він стривожився. Він знав, що будь-який марш такого масштабу приверне увагу поліції.

— Рада учнів? Номса — її членкиня?

Анділе супиться.

— А ти не знала?

— Ні. Коли вона благала в мене дозволу приїхати сюди на останній рік навчання, я змусила її пообіцяти, що вона не лізтиме в політику чи якусь із цих організацій. Вона дала слово.

— Але ж вона щомісяця писала тобі листи. Вона не казала тобі тоді?

— Ні, вона розповідала, що старанно навчається й насолоджується школою. — Почувши мою відповідь, брат супиться ще більше. — Bhuti 27, ти хочеш сказати, що вона брехала?

Анділе зітхає й потирає собі підборіддя.

— Номса говорила, що розповіла тобі про це та що ти дала їй дозвіл.

— Отже, вона мені брехала. Вона була членкинею цієї ради?

Анділе хитає головою.

— Не просто членкинею, sisi, а однією з лідерів, які організували марш. Однією з головних організаторів.

Його слова камінням лягають мені на груди. Вчора, здавалося, всі діти знали, хто така Номса, і в моїй голові лунають слова дівчини: «Вона однією з перших вийшла за ворота після дзвінка на збори, а ми всі рушили слідом». Я думала, що Номсі не поталанило опинитися попереду групи, та це було не нещасливим збігом — так склалося навмисно. Вона йшла на чолі.

— Що сталося далі? — питаю я.

— Ланґа спробував обговорити з Номсою свої побоювання щодо пов’язаних із цим небезпек, але вона обізвала його боягузом і сказала, що їй соромно бути його родичкою. Опісля вона не дозволяла йому ходити на збори й не розповідала більше нічого. Коли до нього почали доходити чутки у школі, він знову прийшов до мене, а тоді я поговорив із нею.

— Що вона сказала?

— Вона не заперечувала, що вони дещо планували, проте не стала розповідати мені подробиці. Вона була зухвала, і саме тоді я тобі написав. Я мусив бути обачним із добором слів на той випадок, якщо листа перехопить служба безпеки. Обережність зайвою не буває.

«Зухвала». Це слово відлунює в мене у вухах, і я палаю від сорому, думаючи, що моя донька так зневажала свого дядька й опікуна.

— Увечері перед маршем у вівторок, — веде далі Анділе, — Ліндіве підслухала розмову Номси з подругою, Фумлою Ндлову, і зрозуміла, що марш відбудеться наступного дня. Тому ми з Ліндіве й не пішли вчора на роботу. Ми залишилися вдома на той випадок, якщо Ланґа мав рацію й діти наразяться на небезпеку, та Номса вбралася до школи так, наче то був звичайний день. Вона сказала, що має написати контрольну й рішучо налаштована впоратися добре, тож ми її відпустили. Ми не думали, що вона спершу піде до школи, а тоді — на марш. Ми думали, що Ліндіве не так їх зрозуміла.

Анділе опускає голову.

З розмов із учителями та іншими батьками я знаю, що більшість старійшин не знала про плани. Вчора, коли ще навіть не зійшло сонце, вони стояли в чергах на зелені автобуси Putco, що мали повезти їх на роботу до міста, подалі від маршу, а також подалі від будь-якої можливості захистити своїх дітей. Коли вони почули, що відбувається, і з боєм прорвалися додому, обрій уже затягнуло їдким димом і сотні дітей були мертві.

— Я тебе підвів, sisi. — У голосі Анділе добре відчуваються емоції. — Я обіцяв приглянути за твоєю дитиною та подбати про неї, і я тебе підвів. — Йому уривається голос. — Якщо з нею щось трапилось, я ніколи собі не пробачу.

26 Привіт, сестро (мова коса).

27 Брате (мова коса).

Розділ десятий

Робін

17 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Шпигуючи якось за дорослими в шість років, я підслухала розмову, якої ніколи не повинна була почути, і в ту мить сорому народилася моя сестра-близнючка Кет.

Я знала, що вона витвір моєї уяви. Насправді я не бачила, як вона стоїть поряд, як бачила б реальну людину; не можна сказати, що в мене були галюцинації. Навпаки, для її оживлення знадобилося багато часу й тренувань; на її створення пішло чимало зусиль.

Попервах для її існування були необхідні дзеркала. Кет була моїм відображенням, і вона жила там, замкнена в люстрі. Я ходила до нього, щоб знайти її, і ми вели тривалі розмови, що різко обривалися, коли я вимушено відверталася. Втім, невдовзі стало задосить будь-якої дзеркальної поверхні. Маючи змогу мигцем побачити себе у вікні, в калюжі чи на нещодавно навощеній дерев’яній підлозі, я могла побачити Кет. Так вона виходила за мною з люстра у світ.

Батьки спершу мені потурали. Батько казав, що це — ознака творчої натури та що він у дитинстві постійно розмовляв зі своїм псом.

— Чудово, що тут бігають два такі личка, — казав він, щипаючи мене за носа. — Ти ж знаєш, як сильно я люблю твоє ластовиннячко.

Того-таки дня обличчя Кет дивом стало чистим, без жодної веснянки. Моє лице залишилося таким, як і було.

Кожну з нас визначала інша сестра: коли я хотіла плакати, Кет проливала мої сльози; коли я мала бути сміливою, Кет ставала боягузкою; коли я робила щось не так, Кет брала провину на себе. Минуло зовсім небагато часу — і мої батьки втомилися від нудної Кет, а я стала їхньою улюбленицею. Не можна бути улюбленою дитиною, коли ти єдина дитина в сім’ї, і тому Кет виконувала своє призначення — так само, як виконала б його тієї миті у відділку поліції, якби Едіт лиш їй дозволила.

— Робс, Кет насправді не існує! — скрикнула Едіт і шарпнула мене так, ніби намагалася втрусити в мене трохи розуму. — Чому ти досі вдаєш, ніби вона існує?

Це було хороше запитання, та я не могла на нього відповісти — ні тоді, ні, звісно, ще багато років, доки врешті-решт не зрозуміла, як сильно розкололася в намаганні стати симпатичною. В намаганні стати саме тим, чим хотів мене бачити кожен із моїх батьків, я розчленувала себе, щоб вилучити все неприйнятне. Я позбувалася клаптиків самої себе — нездорових, несимпатичних рис своєї особистості — і, як Франкенштейн, створила монстра.

Проте в мене тоді не було слів для того, щоб пояснити це Едіт, а позаяк вона не дозволяла мені скористатися Кет як щитом, я замість цього набралася духу, щоб розібратися з тим, чого вже не можна було відкладати.

— Мама й тато мертві.

Я вимовила ці слова якомога спокійніше, оцінюючи їхню вагу.

Едіт узяла мене за руки й нахилила голову; коли вона кивнула, на мене крапнула сльозинка.

— Чорні порізали їм горлянки, — сказала я.

Едіт рвучко підвела голову. Очі в неї були червоні, такі самі червоні, як і ніс, із якого несимпатично текло. Вона витягла з кишені зіжмаканий носовичок і легенько витерла собі ніздрі.

— Господи. Хто це тобі таке сказав?

— Поліціянт, — відповіла я.

— Ох, Робс, дуже прошу, вибач. Я не хотіла, щоб ти так про це дізналася. Що ще він казав?

— Він сказав, що «Патрульних машин» насправді не існує.

Едіт скривилася. Вона знала, як сильно я люблю цю програму, бо щоразу, коли вона приїздила до нас у вихідні, я змушувала її слухати «Патрульні машини».

— Мейбл теж мертва?

— Ні, — сказала Едіт. — Вона десь тут, і ми її знайдемо.

Згодом я довідаюся, що того дня Едіт мала полетіти до Китаю й за графіком мусила бути відсутня понад два тижні. Люта шлункова інфекція, про яку вона розповідала телефоном моїй матері, змусила її відпроситися за станом здоров’я, й авіакомпанія знайшла їй заміну. Я постаралася не думати про те, що могло би статись, якби поліціянти того ранку не відшукали Едіт, і як довго вони тримали б мене там. Або що вони зробили би з Мейбл.

Едіт відкрила свою сумочку й вийняла з неї стосик паперових носовичків. Висмикнула кілька штук для себе, а тоді спробувала вручити один мені. Я заперечно хитнула головою й залишила носовик у її руці. Едіт поглянула на носовичок, а тоді — на мене. Вона ніби бачила мене, по-справжньому бачила, вперше, відколи приїхала.

— Робс, я знаю, що ніч була жахлива; ти, певно, злякалася до нестями, але тепер я тут. Тобі більше не треба бути сильною.

Співчуття Едіт потягнуло за вузол смутку, що зав’язувавсь у мене в горлі, доки з нього не вийшов такий величезний згусток емоцій, що мені навіть стало важко ковтати. Адреналін вичерпався, шок розвіявся разом із ним, і тепер я почувалася порожньою всередині. Мої батьки справді мертві. Не сталося жодного непорозуміння, і це не був якийсь пришелепкуватий жарт. Від цієї думки в мене замкнулася трахея і стало дуже важко дихати. Мої очі запекло від сліз, і я стала очікувати, що мені полегшає, та з ними прийшов спогад про слова поліціянта.

— Едіт.

— Так, мала?

— А правда, що мама з татом у раю, що вони наглядають за мною та що вони постійно поруч?

Едіт трохи помовчала, і я помітила, як вона все обдумує. За мить вона кивнула.

— Так, однозначно.

«Батьки за мною стежать. Вони бачать мене зараз, як і завжди». А тоді мені спало на думку дещо бентежне: «Тепер мені ніде сховатися».

Раніше я, не маючи змоги стримати сльози, бігла до себе в кімнату, щоб поплакати там, де мене не побачить мати. Тепер такого варіанту не було. «Мама постійно може мене бачити, тож я більше не можу бути нюнею». Тут я вперше в житті позаздрила невидимості Кет.

Едіт оглянула мене, намагаючись зрозуміти, чи не потрібен мені таки носовичок, та мої очі залишилися сухими.

— Мені потрібна Мейбл, — сказала я.

Едіт кивнула.

— Тоді ти її отримаєш.

Мейбл проштовхнули до почекальні годину по тому, як Едіт пригрозила начальникові відділку, що зв’яжеться з «Rand Daily Mail», щоб дати інтерв’ю про те, як тутешні офіцери зі мною повелися. Коли ми вибігли надвір, кривлячись від різкого зимового сонця, нам особливо ніколи було звертати увагу на зовнішність Мейбл. Опинившись досить далеко від відділку, щоб почуватися в безпеці, Едіт сповільнилась і зупинилася на автостоянці. Ми повернулися до Мейбл. Побачивши її, я охнула. Вона мала ще гірший вигляд, аніж попередньої ночі.

Праве око в Мейбл розпухло так, що аж заплющилось, і мало б яскравий бузковий колір, якби її шкіра була біла. На носі в неї засохла кров, а губа була розсічена й припухла. Найбільше ж мене приголомшив вигляд волосся Мейбл, якого я ще ніколи не бачила: воно завжди було покрите щільно зітканим дуком. Усе воно, крім кількох пасем, які висмикнулись і стирчали навсібіч, було заплетене в «кукурудзяні ряди» 28.

Едіт кинула цигарку, яку збиралася прикурити, й потягнулася до обличчя Мейбл, але Мейбл здригнулась і відсахнулася від її дотику. Єдине її зряче око, що було налите кров’ю, швидко оглянуло стоянку.

— О господи, Мейбл, що з тобою сталося?

Мейбл не слухала. Вона споглядала своє оточення, явно посміливішавши через те, скільки чорних людей юрмилося на стоянці.

— Ходімо, Мейбл, я відвезу тебе до лікарні. Тебе має оглянути лікар.

Мейбл заперечно хитнула головою й сахнулася. Від цього руху їй стало боляче.

— Ти постраждала. Не знаю, що ті покидьки з тобою зробили, але тебе треба полікувати.

— Ні, — прохрипіла вона. — Ні.

Едіт розпачливо змахнула руками.

— То що ти хочеш удіяти?

— Я їду додому. До свого гомленду.

— До свого гомленду? А де він?

— У Кваква.

Зазвичай я насолоджувалася вибуховими кліксами 29 мови сото. У вустах Мейбл певні слова могли звучати так, ніби то виривається корок із пляшки шампанського, а мій язик, хоч я часто намагалася її наслідувати, був лінивий і неслухняний. Цього разу те, як вона вимовила назву гомленду, розмовляючи діалектом свого народу, не викликало жодних позитивних емоцій — лише безіменний жах.

— Така подорож надто далека для тебе в цьому стані.

Едіт, судячи з вигляду, хотіла посперечатися ще, та бачила, що це безнадійно. Мейбл уже визначилась, і зупинити її буде неможливо.

Перш ніж хтось устиг сказати щось іще, я вийшла вперед, щоб обняти Мейбл. Я піднесла руки, бажаючи обвити ними її талію, щоб вона змогла пригорнути мене до свого міцного, заспокійливого тепла, та вона відступила так, що я не змогла до неї дотягнутись. Я здивовано глипнула на неї. З її порожнього обличчя я збагнула, що за ті довгі самотні години, коли ніч обернулася на день, між нами щось змінилося.

Мейбл завжди знала, як зарадити моєму болю, а мені ще ніколи в житті не було так боляче. Щоразу, як я уявляла собі розрізані горлянки батьків, із яких фонтаном б’є кров, мені теж хотілося бути мертвою. А якщо я не могла бути мертвою, то забрати моє горе могла лиш одна людина — Мейбл.

Я знову потягнулася до неї, вискочивши вперед, поки вона не встигла відійти, і якомога міцніше охопила руками її стегна. Вдихнула знайомі втішні запахи (вазелін, тютюн, мило й цибуля), та були серед них і інші запахи, нові запахи, що накладалися на старі, образливий сморід страху та поту. Мейбл потягнулася собі за спину, щоб звільнитися з моєї хватки, та я вчепилася ще міцніше. Мені було треба, щоб вона обробила мої рани. Було потрібно, щоб вона мене поцілувала й усе минулося.

Натомість вона смикнула мене за руки, при цьому викрутивши шкіру в мене на зап’ястках; це було боляче, і я вимушено ослабила хватку. Так Мейбл уперше завдала мені болю. За кілька секунд вона стала недосяжна для мене й почала несамовито роззиратися в пошуках виходу.

— Мейбл. — Я знала, що зараз буде. — Мейбл, будь ласка, не йди.

Вона повернулася і глянула в інший бік, шукаючи когось у натовпі.

— Мейбл.

Її ім’я зачепилося за відчай, що збирався у мене в горлі, і я ледь-ледь стримала сльози.

— Будь ласка, не кидай мене.

Едіт спробувала притягнути мене до себе, та я вирвалася.

Коли Мейбл повернулася назад, я спробувала ще раз озватися до неї, відчайдушно намагаючись утримати її коло себе.

— Я люблю тебе, Мейбл. Будь ласка. Ти мені потрібна.

Не озираючись, Мейбл попрямувала до юрби людей, які розбігалися перед поліційним фургоном, що заїздив на автостоянку. Мить — і вона вже поглинута натовпом, оточена своїм народом і затягнута в його гущу. Я безпорадно споглядала, як вона теж щезає з мого життя.

28 «Кукурудзяні ряди» — традиційна африканська зачіска, що складається з великої кількості тоненьких кісок, заплетених дуже близько до шкіри голови.

29 Клікси — так звані «клацальні» звуки. Наразі існують у низці мов Південної та Східної Африки. Згідно з поширеним стереотипом, людина, для якої така мова не є рідною, нездатна чи майже нездатна вимовляти клікси.

Розділ одинадцятий

Робін

17 червня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Едіт жила на одинадцятому поверсі хмарочосу в Йовіллі, одному з центральних передмість Йоганнесбурга, і ця будівля, хоч і була стара й занедбана ззовні, вирізнялася тихою шляхетністю. Досвідчена й горда, вона стояла, наче голова родини, що наглядає за молодшими багатоквартирними будинками, а також за справами мешканців району. Ця будівля, яку хтось із потужною манією величі назвав Корал-Меншнз, ділила землю із зеленим парком з одного боку й невеличким гастрономом із другого.

Так я вперше побувала в Едіт удома, і доступ до святая святих її життя надав мені необхідну змогу зосередити всю свою увагу на зовнішньому світі. Підсвідомо я чомусь знала, що, зациклившись на жаху останніх кількох годин, впаду до прірви втрати, що в мені розверзлась, а ще я підозрювала, що відволіктися буде набагато легше, ніж поводитися сміливо.

Якщо ця стратегія подолання й не була здорова, то принаймні Едіт могла доповнити її запереченням на свій кшталт. Вона гадки не мала, як утішити дитину, що побивається. Не знала навіть, як дати раду власним відчуттям болю та втрати, бо все її життя завжди ґрунтувалося на пошуку насолоди. Едіт переборювала свої сердечні рани й розчарування, не приймаючи та не опрацьовуючи їх, а тамуючи алкоголем, чоловіками, вечірками та пригодами. Якщо я була емоційною сорокою, то Едіт була найблискучішою та найяскравішою річчю. Завдяки своїй неправильності ми ідеально підходили одна одній.

— Ось і все, — прощебетала Едіт, відчинивши двері. — Я завжди казала, що колись візьму тебе до себе переночувати, чи не так?

Вона сказала це з такою впевненістю, що я мало не повірила, що приїхала до неї в гості.

І так розпочався спектакль.

— Ого, — промовила я, граючи свою роль, щойно ввійшла до квартири Едіт, — справжнісінької печери скарбів, як в Аладдіна.

Одна довга стіна, що тягнулася вздовж усієї квартири, була вкрита поличками, рясно заставленими книжками, платівками й сувенірами з усього світу. Синьо-зелені павичеві пера з металевим полиском, привезені з Індії, ниділи поряд із засушеною й кощавою рибою голкобрюхом із Філіппін. Червоно-золотий скляний годинник із Венеції мирно цокав поряд із чудернацькою глиняною скульптурою з Гани. Мені не спадало на думку, який світ величезний, доки я не побачила його сліди в оселі Едіт. Протилежна стіна була обвішана плакатами в рамках, настінними килимами, масками, гобеленами й картинами; подекуди вони наповзали одне на одне краями, змагаючись за простір. Уся стіна нагадувала клаптеву ковдру, зшиту з яскравих спогадів Едіт.

У самісінькому кінці кімнати, ліворуч від великого вікна, стояла вигадлива золота клітка, схожа на Собор святого Павла в мініатюрі. Вона складалася з трьох окремих кліток, сплавлених докупи, і центральна клітка, найбільша з них, сягала мені вище голови, закінчуючись великим склепінчастим дахом. Це був величний пташиний особняк, у якому мешкав улюбленець Едіт, жако Елвіс, названий на честь її кумира.

Коли я підійшла ближче, Елвіс привітав мене першими рядками пісні «Are You Lonesome Tonight?», завзято киваючи маленькою голівкою. Я потягнулася до мініатюрних дверей.

— Можна його випустити? — Я не бачила Елвіса, відколи Едіт востаннє в нас гостювала, а то було кілька місяців тому. Цей птах жив у неї, відколи я себе пам’ятала; його Едіт подарував один із її численних багатих залицяльників. — Він може посидіти в мене на плечі.

— Ви з Елвісом можете поспілкуватися згодом. Упевнена, що ти все одно більше захочеш побути із сестрою.

— Із сестрою?

— Так. — Едіт усміхнулась. — Я послала одну свою подругу забрати її з вашого будинку. Вона чекала тут на нас.

Едіт відвернулася від мене й гукнула в бік своєї спальні:

— Кет! Виходь!

Я була зворушена як готовністю Едіт удавати, ніби моя сестра існує насправді, так і її співчутливістю: вона відчула, як сильно Кет мені потрібна. Цей маленький прояв доброти здійняв несподівану хвилю вдячності й заразом викликав пекучий біль від сліз.

«Не плач. Не плач. Не плач».

Едіт урятувала мене, провівши нас із Кет до санвузла, де почала наповнювати величезну ванну на лев’ячих лапах і продемонструвала дві різні пінки для ванни.

— Лаванда чи троянда?

Я не змогла визначитися.

— А можна і те, й те?

— Чому б ні? Ми зробимо власну суміш і назвемо її «Одебордель».

— До речі, ти стоїш на Кет, — зауважила я. Насправді це було не так, але я просто не могла не заповнювати тишу балачками. Викладений кахлем вологий простір підсилював звук так, що він відбивався в мені, наповнюючи груди, а вони від цього здавалися не такими порожніми.

— Вибач, що так сталося, Кет, — промовила Едіт, пафосно й демонстративно відступаючи вбік. — Тепер, коли я стою тут, уже краще?

— Так.

— Добре! — Едіт вилила чимало пінки з кожної пляшечки в потік води. — Поїхали. Це має спрацювати. Бульбашки, бульбашки та знову бульбашки. Я просто вийду за двері, щоб дати вам роздягнутися на самоті. Як залізете до ванни, покличте мене.

Я зачекала, поки Едіт вийде з маленького приміщення, а тоді швидко зиркнула на Кет. Вона була ледь помітна, була більше спогадом, аніж видінням, і в мені здійнявся панічний жах, зашкрябавши зсередини по ребрах, наче пташеня, що випробовує свої крила.

«Кет?»

Я не могла втратити ще і її, тим паче тепер, коли вона була як ніколи мені потрібна.

— Лише поглянь у дзеркало, — кволо прошепотіла вона — так тихо, що я ледве її розчула, і від цієї слабкості я теж занервувалася.

Я повернулася й глянула у дзеркало. Ось вона, я: кощаві груди, довге каштанове волосся, блакитні очі й веснянкуваті ніс і щоки; я була бліда і з пурпуровими колами під очима. Спершу я бачила лише себе й більш нічого, а згодом, коли скло стало каламутним від пари з гарячої води, ластовиння дівчинки у дзеркалі почало блякнути, і цього було досить, щоб усе стало на свої місця. Дівчинка у дзеркалі була мною, а ще вона була Кет. Я кліпнула, і вона теж кліпнула. Я скорчила гримасу, і вона теж скорчила гримасу.

— Привіт, — сказала вона чистим, як завжди, голосом.

— Привіт, — озвалась я й узяла її за руку, коли ми залізли до ванни. Звикнувши до жару, ми занурились у воду так, що пінисті бульбашки сягнули нам до маківок.

— Едіт!

Едіт увійшла досередини й підібрала з підлоги мою піжаму, трусики та шкарпетки.

— Я навіть не намагатимусь їх випрати. Геть їх!

Лише тоді, коли я вибралася з ванни, до нас дійшло, що мені зовсім нічого вдягнути, але Едіт відмовилася прати замараний кров’ю й сечею одяг. Натомість вона порилась у своїй величезній шафі і знайшла маленьку футболку.

— Ось. Це може підійти.

Футболка кумедно звисала з мого тендітного тільця.

— Вона завелика.

— У ній можна буде спокійно спати. Уяви, що це нічна сорочка.

— А як же спідня білизна?

— Спідня білизна? Пф-ф. Кому потрібна спідня білизна для спання? Я сама полюбляю обходитися без трусів.

— А як же одяг для Кет? — запитала я.

— А ти хіба не можеш розіграти «Нове вбрання короля» навиворіт і уявити на ній одяг?

Я ненадовго замислилася.

— Гаразд.

— Чудово! Я рада, що ми розв’язали цю маленьку головоломку. А тепер стрибай у ліжко, а я тим часом підігрію тобі скляночку молока.

Я зачекала, поки Едіт піде, а відтак, замість лягти, повешталася її кімнатою. В ній не було гідного принцеси ліжка з балдахіном, як я завжди собі уявляла, проте кімната все одно була дуже жіночна. Під стіною навпроти вікна стояло велике двоспальне ліжко з вигадливим різьбленням на узголів’ї. На стінах не висіло нічого, крім двох великих портретів Елвіса (кумира, а не птаха) в рамках; обидва були чорно-білі.

Найбільше місця в кімнаті дісталося велетенському туалетному столику, що займав увесь простір перед вікном, у яке крізь білу сітку, що злегка ворушилася на вітерці, проникало денне сонце. Поверхню дерев’яного столика вкривало тонке скло, що захищало її від десятків ємностей, вишикуваних, наче косметична армія. Я ще ніколи не бачила стільки різних кольорів лаку для нігтів, помади, олівців, рум’ян та тіней для повік, і всі вони були охайно розкладені по окремих спеціальних відділеннях.

Я навмання відсунула одну з шухляд і зазирнула всередину. Вона була заставлена різноманітними пляшечками з парфумами, зволожувачами та іншими кольоровими рідинами; їхні аромати здіймалися напахченими привидами. Дослідження ще однієї шухляди виявило щітки для волосся, бігуді та шпильки, і я водила пальцями по їхніх колючках, насолоджуючись тим, як мені лоскотно, доки це не нагадало мені про батькові вуса; тоді я відсмикнула руку.

Моя мама ніколи не мала туалетного столика: всю свою косметику вона тримала в одній торбинці в шафці у вбиральні, тож зілля та еліксири, які Едіт застосовувала в алхімії своєї вроди, мене зачарували. Едіт була не така гарненька, як моя мама. Врода мами була м’якіша, тим часом як Едіт складалася з точених граней і мала більш видовжене, суворіше обличчя. Її волосся, яке вона зазвичай зачісувала вгору, було яскравого відтінку, що його вона називала вогненно-рудим, а макіяж вона завжди наносила дуже ретельно. Едіт була і мисткинею, і творивом, а спальня являла собою її студію.

Коли вона вимкнула світло на кухні, я зіскочила з лави й тихенько повернулася до ліжка, на якому вже міцно спала Кет. Едіт сіла на край матраца й віддала мені гаряче молоко, дивлячись, як я дмухаю на нього, щоб остудити. Коли я надпила його, вона не відвела від мене очей, і це змусило мене занервуватись. Я тицьнула в тоненьку шкірку, що плавала на молоці, і злизала її з пальця.

— Робс.

— М-м-м?

— Ти в нормі? Ну, я знаю, що не в нормі, але мене бентежить, що…

— Що я вдягну завтра?

Я знала, що сказала б Едіт, якби я їй дозволила. Вона збиралася спитати мене, чому я не плакала, і я знала, що засмучуся, спробувавши їй це пояснити. Я не відчувала в собі достатньо сили, щоб знову стримати сльози, а ще була незадоволена нею, бо вона зламала наше таємне правило. Якби ми бодай на мить зупинили спектакль, уся ілюзія розвіялася б, і мене знову покликала б безодня.

Моє запитання спрацювало — відвернуло її увагу. Едіт ляснула себе долонею по чолу, підхопилася й пішла до свого комода.

— Мало не забула! Я дещо купила в мандрах і збиралася подарувати це тобі при нагоді.

Я поставила кухоль на тумбочку. Мені завжди дуже подобалось отримувати подарунки від Едіт, а востаннє я їх отримувала вже давненько. У своїх мандрах вона мала доступ до широкого асортименту дорогих товарів, яких не було в Південній Африці через санкції чи цензуру. Вона завжди була щедра, а мені подобалося, коли мене балували, одначе тепер подарунки слугували ще вищій меті: вони також відвертали мою увагу, коли я потребувала цього найбільше.

Едіт витягнула шию, ставши навшпиньки, і зняла з верхньої полиці великий пакунок.

— Не можу достоту згадати, що купила — лише по кілька дрібничок на мандрівку, — але впевнена, що дещо з цього стане у пригоді.

Вона передала пакунок мені.

— Дякую. — Торба була напхана під зав’язку, і я різко її розкрила. Першою з неї вивалилася м’яка іграшка.

— Песик!

— Не просто песик, а Лессі.

— А хто такий Лессі? — Я потерла його довге хутро об свою щоку.

Едіт, зіткнувшись із моїм невіглаством, захитала головою.

— Вибач, я все забуваю, у якій ми тут ізоляції без телебачення. Лессі — це знаменита собака, і про неї зняли кілька фільмів і серіалів. Вона колі.

— Я в захваті від неї. Дякую.

Я відклала іграшку і знову сягнула в пакунок.

— Пропоную просто все висипати, — сказала Едіт, забрала в мене торбу й перевернула її так, що весь її вміст вивалився на матрац. — Добре, це — AM-приймач Багза Банні. Він персонаж із «Веселих мелодій», — пояснила вона, демонструючи пластмасового кролика, що жував морквинку. — Він каже фрази на кшталт: «Як справи, Доку?» А це — Чарлі Браун, Снупі та Лінус. Вони з мультиків «Дрібнота». — Едіт передала три м’які іграшки, схожі на олівцеві малюнки. — Я хотіла роздобути тобі Люсі, бо вона найкрутіша, та її розпродали. А, поглянь іще, це — годинник із Мікі Маусом. Мікі — славнозвісний на весь світ персонаж Діснея.

Я не знала, хто такі ці персонажі та хто такий Дісней, але це не завадило мені бути в захваті від подарунків. Я надягнула годинник, чудуючись тому, як рухалися лапки миші, показуючи час.

— Ага, я ж знала, що купила тобі трохи одягу. — Едіт щось підхопила. — Це джинсовий комбінезон-кльош. Бачиш? Верх і низ з’єднані, і поглянь, як розширюються штанини. Це останній крик моди.

— Це що, робочий одяг?

— Ні! У робочий одяг вбираються фермери, Робс. Комбінезони вдягають дев’ятирічні діти, що стежать за модою.

Я кивнула, та, перш ніж як слід до нього придивитися, відволіклася на два блискучі предмети, що лежали під усім іншим.

— А це що таке?

— Ой, я про них забула! Це ж черевички на платформі у стилі диско під зміїну шкіру. Подобаються?

Я вже зіскочила з ліжка і взувалася в них. Вони були трохи завеликі, тож я дуже туго затягнула шнурки й підвелася.

— Досить круто, еге ж? Я купила їх, воліючи знетямити твого батька…

Едіт замовкла, а я занервувалася від цього мовчання. Мені кортіло, щоб теревені почалися знову, бо теревені заповнювали час. Кожна хвилина, протягом якої я не плакала, не думала й не згадувала, була досягненням, і я знала: якщо протриматися достатньо хвилин поспіль, далі ставатиме чимраз легше, бо так має бути.

— Я від них у захваті!

Едіт захитала головою, наче прочищаючи її, а тоді всміхнулася.

— Гаразд, знімай їх і лягай назад у ліжко. Можеш узути їх під комбінезон завтра, а я позичу в сина своєї подруги футболку та светр. Усе одно зараз усе у стилі «унісекс», отож це навряд чи має значення. Після цього нам, на жаль, доведеться повернутися до тебе додому, щоб забрати твої речі.

Едіт більше не розпитувала мене про мої відчуття, а я не стала розпитувати натомість. Кожна з нас сиділа самотою в бульбашці свого горя, і хоча правда, що страждати разом краще, ніж наодинці, смуток анітрохи не вщухає й не меншає, навіть якщо його поділити.

Розділ дванадцятий

Б’юті

17 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Коли ми зачиняємо за собою ворота на засув, із темряви будинку гукає якась дитина. Голосок у неї тонесенький і тремтливий.

— Ufuna ntoni? Чого треба?

— Це я, твій батько, — пошепки озивається Анділе, і парадні двері рвучко відчиняються.

Прожогом вибігає одинадцятирічна Буїсва. Вона кидається на батька та обвиває руками його стан.

— Я чекала на тебе. Мені було лячно.

— Тепер я тут, — запевняє її Анділе, м’яко ослаблюючи її хватку. — Де мати?

— Пішла перевіряти клініки, щойно повернулася додому. Сказала мені нікому не відчиняти.

Хлопці йдуть усередину першими, а ми — за ними.

— Чому тут так темно?

— Я боялася засвітити свічку: а раптом хтось побачить, що я сама? — У Буїсви тремтить голос. — Я сиділа на підлозі за дверима. Мене настрашив шум.

Навіть тут, на Нкосі-стріт у Зонді, немає спочинку від гамору. Крізь ніч прориваються приглушені звуки вибухів та криків. По всьому містечку орудують мародери, і звук битих шибок став у цьому місті страждань так само звичайним, як пташиний спів серед пагорбів мого гомленду. Я не бачила жодного птаха, відколи сюди приїхала, і розумію чому.

Якби Господь дав нашому народу крила, хіба не полетіли б ми всі звідси?

Я сумую за домівкою й хочу повернутися до сільського краєвиду та зелених пасовиськ Транскею. Тужу за своїми синами, своєю хижею та школою, у якій учителюю. Сумую за «ці-чі-чі» птаха умветшана, чий щебет дуже схожий на посвист пастушка, і сумую за повітрям, яке не здається обпаленим. Ніяк не минає біль у грудях. Так і буває, коли розбивається серце?

Коли ми всі опиняємося всередині, Думі веде мене до вітальні й допомагає сісти.

— Буїсво, сходи по свічки, — наказує сестрі Ланґа, а тоді повертається до мене з запитанням: — Ufuna into yokusela? Щось вип’єш?

Коли я пристаю на його пропозицію, Ланґа киває Думі:

— Принеси udadobawo 30 склянку холодної води. — Бере в сестри свічку й наближає її до мене, щоб оглянути поріз у мене на лобі. Відучора він розпух, і з нього знову тече. — Тітко, вам треба накласти шов.

— Усе буде гаразд. Треба просто знову його очистити та прикрити.

Ланґа віддаляється, щоб зазирнути мені в очі.

— А що, як рана нагноїться?

— Вона не нагноїться. Принеси гарячої води.

За десять хвилин вода закипає на грубці, а хлопці обробляють поріз. Коли Ланґа лагідно обтирає мою шкіру ганчіркою, а Думі старається не крапнути на мене воском, я відчуваю непереборну ніжність до цих хлоп’ят, майже ровесників моїх двох синів, які зосталися вдома.

Буїсва нарізає хліб, відкриває дві бляшанки м’ясних консервів і роздає всім їжу на подряпаних олов’яних тарілках. Мене надто сильно нудить, щоб їсти, і я віддаю свою частку Анділе, проте він відставляє її і знову виходить у ніч шукати дружину.

Доївши, діти лягають на свій матрац на підлозі, підтягують ковдри до підборідь і невдовзі починають хропіти. Хлопці принесли із собою в хату запах вогню та протистояння. Їм, як і мені, слід викупатися, щоб змити накопичений за день сморід, але, щоб накачати достатньо води в маленьку цинкову ванну, треба буде п’ять разів сходити до громадської колонки за півкілометра звідси. Ще годину воду доведеться підігрівати, щоб один із нас скупався в літеплі. Це просто нереально.

Ланґа бурмоче вві сні, а я тривожуся через те, що снитиметься хлопцям цієї ночі та в усі наступні ночі. Діти ніколи не повинні бачити того, що побачили ці малі: пітьму в людських душах, невичерпну здатність до ненависті.

Останні сорок годин я шукала свою доньку всюди, де тільки можу додуматись, але це те саме, що шукати привид. Вона не залишила по собі нічого, геть анічогісінько, крім брехні, яку я часто чула від неї останні кілька місяців. Мені боляче визнати, яким масштабним виявився її обман, але я буду чесною із собою, хоч моя донька й не вважала мене гідною правди.

Зараз я спробую поспати кілька годин, а прокинувшись, умиюся й розпочну пошуки заново.

30 Тітка по батькові (мова коса).

Розділ тринадцятий

Робін

18 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

За два дні після смерті моїх батьків — два дні невпинних балачок, під час яких ми з Едіт товчемо воду в ступі, — ми вперше та востаннє повернулися до будинку мого дитинства.

На підлозі у вітальні лежала бордово-блакитна ковдра, яку відкинула Мейбл, а ковдри з мого ліжка лежали там, куди я їх шпурнула. Передпокій, у якому поліціянти притягнули в наше життя бруд і горе, був усіяний слідами.

Едіт поводилася пильно, готова помітити будь-яку ознаку того, що я не витримую, та я була насторожена навіть більше за неї. Якщо батьки могли глядіти мене в місцях, де ніколи не бували, як-от у відділку поліції та у квартирі Едіт, то вони однозначно мали бути присутні у власній оселі. Я не могла ризикувати, розслабившись навіть на секунду.

Мені страшенно кортіло зайти до їхньої кімнати, відімкнути їхні комоди та вдихнути властиві їм запахи, полежати на їхньому ліжку, пригорнувшись до їхніх подушок. Я безліч разів шукала там утіхи, коли мене будили кошмари і жах не давав мені заснути знову. Якщо вони мене бачать, може, їм не так уже й важко буде потягнутися й торкнутися мене.

Я згадала вечір їхньої смерті, коли мама обняла мене востаннє. Якби я знала, що це — останні її обійми в моєму житті, я наблизила б її до себе й пригорнулася б до неї, приросла б до її шкіри, щоб нас ніколи не змогли розлучити. Коли мене почав дражнити спогад про мою легковажну відмову, мій зрадливий ніс змок, віщуючи сльози, і я чітко зрозуміла, що залишитися в їхній кімнаті довше, ніж на одну-дві секунди, буде нестерпно. Тож я ухвалила зважене рішення.

«Побіжу щодуху й візьму її».

Я зняла свої черевички на платформах у стилі диско.

— Я хочу піти з тобою, — сказала Кет і теж потягнулася донизу, щоб роззутися.

— Ні, зачекай на мене тут.

Я глибоко вдихнула й щодуху помчала до їхнього санвузла. Материна туш лежала саме там, де я й очікувала, — на стільниці, де вона її залишила. Я схопила рожево-зелений тюбик, не наважуючись видихати, доки знову не опинилася за дверима.

Едіт заварювала каву на кухні й почула тупіт моїх кроків.

— Робс! Ти в порядку?

— Так. У мене все гаразд!

— Справді?

— Так!

Я хутко засунула туш до кишені комбінезона, а тоді, подумавши, що не слід збирати речі в новому вбранні, зняла комбінезон, а також позичену футболку та светр, і вдягнулась у вельветки й сорочку з довгими рукавами. Знову ходити у спідній білизні було приємно. Коли туш опинилася у мене в кишені, я змогла розслабитись і дозволити своєму диханню сповільнитись, а вже тоді стала до роботи.

Доки я пакувала валізи та пхала в пакети для сміття все від капців до старих взуттєвих коробок, у яких колись тримала шовкунів, Едіт курила цигарку за цигаркою, намагаючись не потрапляти мені під ноги в маленькій кімнаті. Перебувати там їй, безперечно, було нелегко, та вона трималася стійко до кінця візиту. Вона більше не намагалася порушити нашу угоду й не плакала переді мною після перших кількох секунд у відділку поліції. Приклеїла до обличчя усмішку і вкрила свої слова нервовою веселістю. Я спробувала вчинити так само. Що більше годин минало, то легше це мені було це робити.

Торби збирались, і Едіт не раз сходила до своєї машини — навіть дуже демонстративно перетягнула разом із моїми речами речі Кет.

— Це останнє, — сказала я, вивівши свій велосипед із його місця в гаражі.

Розгублена Едіт відвела погляд від торби, яку запихала на заднє сидіння, й пильно придивилася до нього.

— Велосипед?

Я кивнула.

— Але ж, Робс, машина вже й так напхом напхана. Куди ми його покладемо?

Я стенула плечима.

— На дах?

Тато завжди знаходив місце всьому. Він казав, що для цього й винайдено мотузку.

Едіт, чухаючи голову, перевела погляд із велосипеда на дах і назад.

— Якби дах у машини був нормальний, то, може, й так, але цей дах вигнутий, бачиш? Велосипед упаде.

Я мовчки витріщилася на неї. Вона ж не сподівається, що я покину свій круїзер?

— А ще, Робс, у місті вулиці не такі, як у передмістях. Їздити на ньому в Йобурзі для тебе небезпечно. Тебе збив би автобус абощо. Ті хлопці їздять, як укушені.

У мене затремтіли губи.

— Гаразд, може, поки що сховаєш його в гаражі, а потім ми заплануємо приїзд по нього іншим разом? Коли машина буде порожня і ми зможемо його запхати.

— Обіцяєш?

— Так, звісно.

— Гаразд.

Я відвела велосипед назад, швидко поцілувала його в сідло й прошепотіла, що скоро повернусь і що йому не треба боятися.

Коли ми вже приготувалися їхати, Едіт замкнула двері запасним ключем, який їй дала мама на екстрені випадки, а я, дослухавшись безупинного наполягання Кет, попрямувала до кімнати Мейбл.

— Може, вона повернулась і ховається там, бо поліції боїться, — сказала Кет.

Я посмикала за двері, та вони були замкнені.

— Вона б нас не покинула. Просто не покинула б.

Я зазирнула в замкову шпарину; всередині нічого не ворушилося.

Кет усе одно не вірила доказам того, що нас покинули, й захотіла посидіти ще на той випадок, якщо Мейбл повернеться згодом, але я сказала їй, що нам треба йти. Ми розвернулися до машини й побачили, що коло воріт зібрався гурт дітей. Вони невпевнено тупцювали на місці, і серед них я розгледіла більшість членів «Die Boerseun Bende», а також Елсабе з Пітом. Піт стояв із пафосним виглядом за кілька футів перед ними й щось тримав. Тепер він був не в шкільній формі, а в темно-сірих шкарпетках до колін і дочиста вимитих білих кросівках. Це було незвичним видовищем, позаяк африканерські діти майже завжди ходили босі. Його білосніжне волосся було мокре й зачесане набік, ніби він підготувався до офіційного візиту.

Зазвичай Піт просто пробирався до нашого саду, тож його вагання мене спантеличило, а тоді я згадала, що він бачив Едіт лише в обличчя й, мабуть, не знав, як вона його сприйме. Культура африканерів була чудернацькою сумішшю офіціозу й привітності, безцеремонності та ґречності. Вони могли то бути грубими, як наждачний папір, то приголомшувати люб’язністю й милосердям.

Едіт за хвилину помітила дітлахів і поглянула на мене, сподіваючись на підказку.

— Це Піт. Його тато працює… — Я зупинилася й виправилася: — …працював із моїм татом.

Едіт кивнула й простягнула руку, яку я взяла, коли ми пішли до воріт. Діти припинили тупцятись і виструнчилися, глипаючи на Піта як на свого речника. Більшість із них не взулась, як він, і їхні стопи й гомілки були вкриті шаром пилу. Очі вони опустили, тож я не могла зрозуміти, що виражають їхні обличчя. Жоден із них не дивився мені в очі.

Піт передав термостійку тарілку, яку тримав у руках, хлопчикові позаду себе, нахилився, щоб підтягнути шкарпетки, а тоді обернувся й забрав тарілку.

— Привіт, Tannie, — звернувся він до Едіт, однією рукою притиснувши до грудей тарілку, а другу простягнувши для офіційного рукостискання. Едіт узяла його маленьку долоньку й потиснула її.

Піт зашарівся, і його великі відстовбурчені вуха набули темно-червоного, майже багряного кольору.

— Туше приємно познайомитись, Tannie. Я звати Беккер, Петрус Беккер, і ми живемо отам нат торогою.

Я знала, що Піт не любить розмовляти англійською, і те, що він приготувався зганьбитися, перекручуючи нашу мову, хоча міг урятувати свою репутацію, просто висловлюючись рідною, було зворушливо. Позаяк він явно мучився, мені закортіло його обняти, і натомість я обняла себе.

Едіт привіталася з ним і відрекомендувалася самим лиш іменем, не сказавши попередньо Tannie, себто «тітонька». На це компанія в Піта за спиною здивовано забурмотіла, і він обернувся й цитьнув на них. Коли формальності з дорослою людиною закінчилися, Піт повернувся до мене. Він мав приголомшливі сині очі, обрамлені довгими білими віями. Контраст між ними бентежив.

— Привіт, Робін.

До мого імені він долучив звук «г», заразом розчленувавши його. «Роб Гін».

— Привіт, Піте. Що це? — запитала я, показуючи на контейнер.

— Моя мама зготувала топі печеню, — затинаючись, промовив він, а тоді потягнувся, щоб передати її мені через паркан. — Тут мнясо blouwildebees 31, туше lekker 32.

Я подякувала йому, незграбно тримаючи тарілку в руках. Я гадки не мала, хто такий «блоувільдебеєс», але вирішила, що то якась бідолашна тварина, вбита його рідними на полюванні. У Піта в хаті було повно трофеїв, що доводили їхню майстерність як видатних мисливців. На всіх стінах у вітальні та їдальні висіли голови тварин, а шкури зебр і леопардів стелили замість килимів. Від усіх цих мертвих очей, що стежили за кожним моїм рухом, мені ставало лячно. В них було двоє білих бультер’єрів, і я думала, чи не долучаться колись їхні голови до химерного зоопарку на стінах.

Вочевидь, кваплячись переказати своє повідомлення, щоб мати змогу піти, Піт промовив:

— Нам туше прикро було почути, що сталося. С твоїми мамою й татою. — Він мав серйозний вигляд, що обмаль пасував до його веснянкуватого обличчя. — Вони були хороші люди й не заслужили, щоб їх убили кафіри.

Одного разу я чула, як Пітів батько розводився про численні причини, з яких кафірам не можна довіряти, і найголовнішою з них було те, що вони зробили на початку дев’ятнадцятого століття. Судячи з усього, Дінґане, король зулусів, запросив бурів і Піта Ретіфа, ватажка фуртрекерів 33, до зулуського королівського краалю на учту з нагоди щойно підписаного ними договору. Бури з найкращими намірами та на прохання Дінґане облишили зброю. Коли учта була в розпалі, Дінґане підскочив із криком: «Bambani abathakathi!», що зулуською, вочевидь, означало «Хапай біляків», — і відтак усіх бурів стратили.

Тоді промова пана Беккера збила мене з пантелику, бо він виголосив її перед Саарті, чорною служницею своєї родини, яка тим часом кивала, погоджуючись із усім, що він казав. От лиш усі знали, що Саарті доручали доглядати їхню домівку та все, що в ній було, щоразу, як сімейство Беккерів їхало на відпочинок до Дурбана. Ще вона похвалялася перед усіма служницями в районі, наскільки більше їй платять і як добре дбає про неї родина. Коли я згодом спитала про це Піта, він не зміг уторопати, що мене спантеличило. Він просто стенув плечима і сказав:

— Саарті — не кафір. Вона член сім’ї.

— Дякую за печеню, — мовила Едіт. — Вона має апетитний вигляд. Будь ласка, перекажи мою подяку своїй мамі за чудовий жест.

— Так, перекажу, Tannie. Ше фона каже, що їй шкода. Фони будут на похороні, і фона пече на його торти.

Очевидно, задоволений виконаним обов’язком, Піт простягнув руку для нового рукостискання. Тоді повернувся й ледь помітним порухом голови скомандував своїй банді йти слідом.

На вулиці було приготоване все для чергової їхньої денно-вечірньої гри в крикет; вуличні ліхтарі мали правити їм за прожектори після настання темряви. Посеред дороги замість нормальних ворітець стояв металевий сміттєвий бак, а на нього спиралася в очікуванні відбивальника битка для крикету. За цим краєвидом здіймався відвал, який поглинав світло так, що здавалося, ніби воно виблискує золотом ізсередини. Піт скинув із себе взуття і, знявши шкарпетки, заходився ділити хлопців на дві команди. Дівчата посідали під деревами, де мали стати галасливими глядачками й підбадьорювати вигуками своїх братів, рідних і двоюрідних, або хлопців, за якими потай зітхали. Посів своє місце позаду сміттєвого бака воротар, і Піт узяв битку, сповістивши подавальника команди суперників, що готовий до першого м’яча.

Коли гра розпочалася, я подумала: якби життя було справедливе, на вечірку замість мого батька поїхав би Пітів тато, Генні, і загинули б його батьки, а не мої. Та мої батьки завжди мали рацію. Життя несправедливе, і все, на мій превеликий подив, залишилося таким, як завжди. Тільки-от мій світ змінився до невпізнанності.

31 Блакитного гну.

32 Смачне.

33 Фуртрекери — учасники переселення бурів у першій половині XIX ст. з Капської колонії до внутрішніх районів нинішньої Південної Африки.

Розділ чотирнадцятий

Б’юті

18 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Відколи Совето почало палати, минуло два дні, а я ще не знаю, де Номса й чи жива вона взагалі.

Сьогодні п’ятниця, вже стемніло, і чоловіки з громади зібралися в домі Анділе для обміну інформацією. Вони старалися не привертати уваги й приходили один за одним що десять хвилин. Поліціянти бояться зборів і без вагань заарештують кожного, кого запідозрять у їх проведенні з метою змовитися проти уряду.

Ліндіве та діти вийшли. Я б мала вийти разом із ними, але була надто втомлена, щоб увесь вечір розмовляти з рідними Ліндіве в Медовлендс. Не заведено, щоб жінка сиділа сама в кімнаті, де повно чоловіків, але вони не звертають уваги на моє вторгнення, бо я гостюю в братовому домі й тому що моя донька також зникла.

Із напханих тютюном люльок спіралями виходить дим, а дехто з чоловіків попиває пиво з принесених із собою пляшок. Усе просякнуте кислим сопухом, потужнішим за запах поту; мені пропонують випити пива із сорго, та від запаху умквомботі мене починає нудити. Світять тут лише підпалені кінчики цигарок і нечисленні свічки, які я засвітила там, де їх не зачеплять, шаркаючи ногами й розмахуючи руками.

— Правильно, що повстало саме наступне покоління, — співучо, ніби читаючи проповідь, говорить Одва, — бо це все було для них.

Він виріс разом із нами, в нашому селі у Транскеї, та завжди полюбляв слухати власний голос.

Сусід Анділе, Мадода, погоджується:

— Для того стільки років і тривала боротьба, щоб колись у наших дітей з’явилося майбутнє в цій країні.

— Майбутнє!

— Вони заслуговують на майбутнє, що не занурилось у копальню й не вимірюється годинами тяжкої праці.

— Амінь!

— Віват свободі! — гукають кілька інших чоловіків.

Я кажу: до біса їхню свободу, якщо заради неї треба пролити кров моєї першої дитини. Коли Номса сім місяців тому покинула нашу безпечну хижу в Транскеї, я не хотіла, щоб вона їхала. Номса, яка завжди, від дня свого народження, була дуже особливою, дарунком предків. Вона, що пережила розлив річки, під час якого пішли за водою навіть худоба та її любий брат, Мандла. Вона, яка слухала на колінах у старійшин поетичні оповіді імбонґі про наші війни й наші перемоги. Її очі палали вогнем помсти, і це мене жахало. Я не хотіла, щоб вона вела бої, які треба було вести.

Я хотіла, щоб донька зосталася вдома зі своїми братами та мною. Не хотіла, щоб Номса поїхала, як батько, до Йоганнесбурга, позаяк боялася, що вона, як і він, повернеться хіба що в труні. Намагалася вберегти її, та для Номси безпека завжди була в’язницею. Я все життя намагалася замкнути її в хаті, а вона казала, що я замикаю від неї світ. Тож я здалася. Дозволила їй поїхати до цього міста вчитися за умови, що вона пообіцяє не лізти у щось небезпечне, та я мала би знати, що вона збреше. Войовниця нездатна боротися лише з власною шаленою природою.

А тепер Совето в облозі. Армія влаштовує патрулі на танках, вогонь зрівняв будівлі із землею, а сморід сльозогінного газу постійно нагадує про війну, яку ведуть проти нас. Угорі кружляють гвинтокрили — армійські грифи, що шукають людської мертвечини, тим часом як по всьому містечку спалахує, наче пожежа у велді, насильство.

— Я чув, що служба безпеки полює на ватажків повстання, — каже Одва.

— Хай вона порпається в темряві, як сліпа свиня, намагаючись винюхати слід наших героїв. Вона їх не знайде.

Одва веде далі, не помічаючи намагання Мадоди перешкодити таким розмовам у моїй присутності:

— Кажуть, їх тягнуть до таємних місць, а там катують і…

Анділе уриває його, і я за це йому вдячна:

— Ходять чутки, що декого зараз захищають, переховують, доки не випаде нагода перевезти їх через кордон до Родезії, Мозамбіку, Анґоли й Ботсвани та відправити у вигнання.

Я всім серцем сподіваюся, що до цих людей належить і Номса. Якщо ні, ми знайдемо її в морзі.

— Ти маєш пишатися. — Одва повертається до мене. Поправляє окуляри й киває, підкріплюючи свої слова. — Маєш дуже пишатися Номсою. Відлуння їхніх дій тут чути по всій країні. — Його голос то підноситься, то знижується, неначе він читає проповідь. — Завдяки тому, що вчинили наші діти, люди прокидаються й дають відсіч.

Він каже «наші діти», але Одва не батько, хоч я й не нагадую йому про це.

— Це правда, — додає Ксолані. Він живе за три будинки від нас, і його двоє синів узяли участь у марші, але вони обидва спокійно повернулися додому. — В усіх провінціях молодь докладає всіх зусиль, щоб збурити країну. Всюди розгоряються бунти, і подейкували, що багато наших сприйняли це повстання як заклик узятися до зброї.

— Час балачок минув, — проголошує інший чоловік, ляскаючи кулаком по долоні. — Тепер ми говоритимемо кулаками та списами!

— А ще — ножами й вогнем!

— Може, тепер вони послухають!

Чоловіки радісно гукають, і Анділе хутко підводиться:

— Ми повинні розмовляти тихо.

Гучність зменшується, та в голосах чоловіків палахкотить вогонь.

Я не маю права тут говорити. А якби й мала, то безглуздо казати цим людям, що я не терплю насильства. Я завжди вірила й вірю дотепер, що насильство породжує нове насильство. Ми, прибічники пасивного опору, — пережитки минулої епохи. Ті, хто молодший, не вважають, що лагідні успадкують землю. Вони твердять, що боротьба мусить бути збройною, позаяк повалити білу меншість, яка тримає чорну більшість у ланцюгах, можна лише силоміць.

Та що то буде за свобода, якщо здобути її кров’ю? А далі? Хіба ми, коли наш гнів закипить і це позбавить життєвої сили наших ворогів, не станемо отими людьми, з якими боролися, отими, хто застосовує до нас насильство? Якщо ми коли-небудь скуштуємо перемоги, наші борці опустять кулаки і стануть жити в мирі чи завжди шукатимуть нового протистояння? Мені страшно, що ми всі, як чорні, так і білі, перетворюємося на вбивць і що ми ніколи не зможемо змити з рук цю кров. Я молюся про те, щоб мої думки виявилися хибними.

Молодь співає пісню, яку супроводжує бій тисячі барабанів і від якої моє серце калатає. Однак, хоч як мені кортить підспівати, я не знаю її слів. Може, в цьому й полягає суть старіння: треба дозволити молодим співати власних пісень.

Розділ п’ятнадцятий

Б’юті

19 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Коли до мене дійшли чутки про те, що сталося в церкві, я подумала, що вони мають бути неправдивими. Хоч який лихий білий уряд, немислимо, щоб його поліція могла погнатися за дітьми, що тікали, до церкви й відкрити по них вогонь усередині.

Та ось я сиджу на лаві в церкві Цариці Світу в Роквіллі, найбільшій римо-католицькій церкві Південної Африки, і мене оточують докази атаки, що сталася тут три дні тому. Мармуровий вівтар тріснув посередині, дерев’яна статуя Христа розколота, а цегла надщерблена. Шестеро жінок повзають рачки з відрами води й жорсткими щітками, намагаючись змити кров із підлоги.

Як уряд апартеїду може виставляти себе таким релігійним? Як він може стверджувати, що Південна Африка — християнська держава, якщо її поліціянти скоюють замахи на чужі життя в церкві? Що за люди стріляють кулями по нажаханих дітях у Божому домі?

Тут я сподівалася знайти відповіді, проте замість них знайшла те, чого потребувала значно більше, ніж інформації: я знайшла притулок. Саме тому я затримуюся під її двосхилим дахом і світлом, яке щедро ллється всередину, намагаючись відшукати якийсь спокій посеред цієї зони бойових дій.

Тут є на що подивитись, але мій погляд досі вабить портрет Чорної Мадонни. На ньому зображена блаженна чорна Діва Марія, що тримає на руках чорне немовля Ісуса; від їхніх голів розходяться ореоли світла. Думка про те, що Месія міг бути чорним, чудова, та це — просто казка. Якби Ісус був чорний, ми, діти Африки, точно не потерпали б так сильно.

Я починаю молитися. «Господи, прошу, позбав мене цієї ненависті. Гнів — це отрута, яку ми даємо собі самі, а я не хочу зазнавати її згубного впливу».

— Ваша дитина була серед потерпілих?

Голос лякає мене й відриває від молитви. Ті з нас, хто тут сидить, переважно мовчали, втішаючись негласним відчуттям спільності. Я повертаюся до жінки, що заговорила. Вона, як і всі інші матері, молодша за мене. Так буває, коли ти чи не єдина з-поміж своїх здобуваєш освіту, перш ніж створити сім’ю. Вона тримає на колінах світлину дівчинки, судячи з вигляду, десь дванадцятирічної, і я намагаюся не витріщатися на неї.

— Не знаю, — кажу я. — Моя донька зникла й досі не знайдена.

— До якої школи вона ходила?

— До школи Морріса Айзексона.

— Скільки їй?

— Сімнадцять. — Я намагаюся не плекати надій. Жінка поцікавилась і просто підтримує розмову, от і все.

— Як її звати?

— Номса Мбалі, — відповідаю я й починаю сподіватися, що ім’я моєї доньки буде ключиком до інформації, що виллється з вуст цієї жінки.

Вона мовчить і, здається, думає. Врешті-решт, вона заперечно хитає головою. Я встаю, готова піти — не здивована тим, що цей похід не приніс нових відомостей, але все одно розчарована, — та молодиця тягнеться до мене й бере за руку.

— Вам треба піти до моєї сусідки, Нотандо Ндлову. Її дитина, Фумла, ровесниця вашої доньки, і вона ходила до тієї самої школи. Вона теж зникла. Може, в Нотандо є відомості, здатні вам допомогти.

Розділ шістнадцятий

Робін

20 червня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

За кілька днів після того, як Піт і діти з нашого району відступили від заднього вікна машини Едіт, умови мого життя змінилися так разюче, що я стала в ньому чужинкою.

У мене більше не було власної кімнати чи власного санвузла: тепер ми з Едіт разом користувались її спальнею, а також її ліжком. Вона намагалася звільнити простір у комодах, щоб мені було куди покласти всі свої речі, але це було нелегко, бо шафи Едіт уже тріщали по швах від її численного одягу, взуття, сумочок і аксесуарів.

Мені пощастило знайти собі одне малесеньке місце — таємне відділення внизу туалетного столика Едіт, куди я поклала материн тюбик із тушшю. То був єдиний простір, який цілком належав мені та який я не повинна була ділити з Едіт або Кет.

Едіт вирішила, що не поведе мене до школи, доки все не владнається, а я із цим не сперечалася: мені сходило з рук те, про що більшість дітей лише мріяла. Я ще не усвідомила сповна, що саме. Позаяк Едіт мешкає в центрі Йовілля, за багато миль від Боксбурга, мені не повернутися до своєї початкової школи, яку я радо відвідувала і сприймала це як належне протягом останніх трьох із половиною років. У мене було кілька друзів серед однокласників, і, якби я знала, що вже їх не побачу й навіть не зможу з ними попрощатися, то більше б нервувалася.

Не буде уроків — не буде й позакласних занять. У спорті в мене ніколи не було великих успіхів, тож я не мучилася докорами сумління через те, що підводжу якусь свою команду. Утім, для мене було дуже важливо відвідувати бібліотеку, і рожевий читацький квиток — одна з найдорожчих для мене речей. Думка про те, що мене не возять до бібліотеки, де я годинами оглядала полиці, непокоїла мене.

До того ж книжки завжди допомагали мені осмислювати світ і відповідали на мої запитання, коли я цього потребувала.

— Едіт!

— М-м-м?

— Можна поїхати до бібліотеки? Будь ласка!

— До бібліотеки? Але ж тут безліч книжок.

Вона махнула рукою на свої полиці, на яких стояли всі її книжки про мандри.

Я не знала, як їй сказати, що ці книжки стануть у пригоді лише тоді, коли я раптом вирушу в навколосвітню подорож, а я натомість нараз опинилася в новій реальності без батьків, яку мені вкрай потрібно усвідомити.

— Мені не дуже подобаються книжки з картинками, — сказала я.

— Книжки з картинками? — Едіт явно засмутилася. — То не книжки з картинками. То подорожні щоденники, створені найчудовішими авторами й фотографами, що змальовують подорожі.

Я зрозуміла, що заради маленького шансу отримати бажане муситиму їй підіграти й потішити її. Підійшла до полиць і стала витягати книжки й гортати сторінки, гучно зітхаючи раз на кілька хвилин, доки Едіт не спитала, у чім проблема.

— Ці книжки прекрасні, — хутко запевнила її я. — Просто в них, здається, немає сиріт.

— Сиріт, так? Ти шукаєш саме їх?

Я кивнула.

— Гаразд, я тебе розумію. Ми невдовзі дістанемося бібліотеки, обіцяю.

Я хотіла дослідити своє нове середовище, та Кет не бажала виходити надвір. Ми виросли у Вітпарку, крихітному передмісті в дідька на рогах, де не відбувалося майже нічого. Кет не звикла до міського життя. Вона була приголомшена його метушнею й колотнечею, постійною активністю й гамором, виттям сирен, смородом сміття і скупченням будівель, вищих навіть за відвал. Тисячі людей із різним кольором шкіри, що снували сюди-туди, як мурахи, її лякали, і тому я вирішила сидіти з нею вдома.

Того тижня Едіт не раз телефонували керівники копальні, оповідаючи їй останні новини про розслідування. Вони загалом погоджувалися, що вбивство не мало особистих мотивів і що планів убити саме мого батька не було. Їхні запевнення діяли на Едіт, але не на мене. Я бачила, яке обличчя було в нашого хлопця-садівника, коли мій батько якось обізвав його «нікчемним кафіром, дурнішим од мула» за те, що той викопав хризантеми, переплутавши їх із бур’янами. Як батько розмовляв із чорними на роботі, я не знала, та якщо він розмовляв із ними так само, як із садівником, неважко було уявити, що вони його ненавиділи.

Коли я висловила свої сумніви, Едіт сказала, що такі вбивства того самого дня відбулися по всій країні: певні групи чорних сприйняли повстання в Совето як початок революції.

— Робс, твоїм мамі й татові просто дуже, дуже сильно не поталанило. Вони опинилися не в тому місці не в той час. Поліція робить усе, щоб упіймати їхніх убивць.

Дізнавшись правду про команду «Патрульних машин» і здобувши жахливий особистий досвід спілкування з поліцією, я вже менше була впевнена в її здатності розшукати вбивць моїх батьків.

— Ми можемо поїхати туди, де загинули мої батьки? — спитала я Едіт.

— Навіщо? Ти хотіла б покласти там квіти?

— Квіти? Ні, я хочу пошукати зачіпок.

— Зачіпок?

— Так, того, що вбивці лишили по собі й що могло б допомогти нам їх відшукати.

Едіт зітхнула.

— Наприклад?

— Прикладів багато. Носовичок із монограмою, запальничка з гравіруванням, візитівка, недопалок рідкісної сигари або монокль, виготовлений лише в кількох екземплярах.

— Дитинко, ти ж розумієш, що ми не в Англії дев’ятнадцятого століття?

Я не могла осягнути скептицизм Едіт, позаяк детективи у книжках весь час відшукували такі зачіпки, і сказала їй про це.

— Робс, люди, що вбили твоїх батьків, майже напевно бідні, як церковні миші, й неосвічені, тож не могли б дозволити собі носовички, сигари чи моноклі.

— Йой, — сказала я, на мить замислившись над цим. — Але там можуть бути сліди від ґумових чобіт дуже великого розміру чи тютюн певного ґатунку, який нюхає дуже мало шахтарів.

— Гм-м, ну, такі речі шукати доцільніше, та поліція вже оглянула місце злочину.

— Утім, може, вона щось пропустила. А якби ти тільки відвезла мене туди, я могла б скористатися лупою…

— Робін, ні! Це не гра, і таке сталося не в радіопередачі або книжці. Це реальне життя, а ті люди небезпечні, а ти — лише дитина…

— Але…

— Ніяких «але»! Я не дуже часто так говоритиму, бо це робить мене схожою на мою матір, а, правду кажучи, для мене нема нічого гіршого, проте тут мені, на жаль, доведеться наполягти на своєму. Ми залишимо пошук убивць професіоналам і однозначно не пхатимемо туди носа. Чуєш?

Я промимрила щось нерозбірливе.

— Я спитала: чуєш?

— Так, — зітхнула я, — чую.

За кілька телефонних дзвінків копальня також повідомила Едіт, що товариство взаємодопомоги ERPM організує похорон моїх батьків і покриває витрати на нього, а вона погодилася з тим, що це — найменше, що воно може зробити. Якось увечері Едіт зателефонувала жінка з товариства, що відрекомендувалась як місис ван дер Вальт і хотіла обговорити приготування до похорону. Вона розмовляла так голосно, що Едіт тримала слухавку подалі від вуха, а я чула кожне слово, яке вимовляла ця жінка.

— Може, спершу визначмося з гімнами? Більшості людей подобається «Чудова ласка», та я особливо небайдужа до «Ранок настав».

— Кіт і Джолін не були релігійними людьми, — промовила Едіт, — а я — агностик. Чи не могли б ви замість цього поставити Елвісову «Crying in the Chapel»?

Місис ван дер Вальт обурено вигукнула:

— Церква — не місце для рок-н-ролу!

— Перепрошую, та Елвіс Преслі також записав дуже багато пісень у стилі госпел!

— Ах, ці пісні ще гірші за рок-н-рол. Не можна по-справжньому недооцінити зло кафірської музики…

Едіт урвала її:

— Гаразд, облишмо. Обирайте будь-який гімн на свій розсуд, що завгодно, крім «Господь то мій Пастир» 34.

Судячи з усього, коли Едіт і моя мати були дітьми, вони мали двох служниць, що щипали й били їх завжди, коли думали, що це може зійти їм з рук. Їх звали Ґуднесс і Мерсі; Едіт казала, що від думки про те, що вони супроводжуватимуть її до кінця її днів, у неї починалась істерика, і вона не сумнівається, що з моєю матір’ю було те саме 35.

Покінчивши із цим, вони перейшли до квітів.

— Як щодо жовтих троянд у церкві? Вони веселі, та й Джолін любила їх найдужче, — запропонувала Едіт.

— Але ж жовтий колір не жалобний, — зауважила місис ван дер Вальт. — Гадаю, замість них краще б узяти білі лілії.

— Не знаю, чому ви взагалі надумали зі мною радитися, — в’їдливо мовила Едіт, накручуючи шнур від телефона на вказівний палець.

— Я просто намагаюся допомогти, місис Вон…

— Міс. Міс Вон.

Що місис ван дер Вальт сказала після цього, я не чула, бо вона так стишила голос, що Едіт довелося знову піднести слухавку до вуха. На мить, поки Едіт слухала, запала тиша, а тоді вона роздратовано заговорила, підвищивши голос:

— Звісно, Робін буде на похороні. Вона ж їхня донька.

Знову запала тиша. З піднятих брів Едіт і з глибокої зморшки, що розітнула їй чоло, я вирішила, що їй не подобається те, що вона чує. Вона застукала своїми довгими нігтями по столу в їдальні й глибоко затягнулася цигаркою. Зрештою скидалося на те, що вона більше не зможе витримати ні слова.

— Мене не обходить, що ви думаєте, ніби дітям не можна на похорони. Вона їхня донька, їхня єдина дитина, і я не буду, чуєте? Я не буду позбавляти її поїздки на похорон рідних батьків. Те, що сердешній дитині доводиться терпіти всю цю муку, вже кепсько, однак не мати змоги попрощатися з ними — це цілковитий, однозначний абсурд. Вона буде там, а ви, щиро кажучи, можете запхати свої святенницькі контраргументи у свою велику голландську сраку!

Едіт кинула слухавку, й Елвіс зарепетував:

— У свою велику голландську сраку! У свою велику голландську сраку!

Тітка востаннє затягнулася цигаркою, люто загасила її та звеліла мені вдягатися для поїздки на закупи до похорону.

— Господи, чи можна бути ще більшими консерваторами та святенниками? Що ж, нам просто доведеться їм показати, чи не так? Ми обидві прийдемо в найяскравішому жовтому одязі, який зможемо відшукати. Тож до сраки місис ван дер Вальт і її улюбленого коня, на якого вона захоче сісти.

Думка про жовте вбрання мені не сподобалася: воно здавалося надто схожим на мою шкільну форму, та почувши про коня, я звеселилася.

— Думаєш, вона приведе його із собою? — запитала я.

— Кого?

— Коня. Як гадаєш, місис ван дер Вальт приведе коня до церкви?

Якусь мить Едіт мовчала, а тоді розсміялась:

— Ну яка ж бо ти чудна, мала.

Я не знала, що в цьому було смішного, та все ще сподівалася на коня.

34 Популярний в англомовних країнах протестантський гімн на основі псалму 22.

35 Гра слів: goodness — добро (англ.), mercy — милосердя (англ.). Ці слова наявні в останньому вірші псалму: «Тільки добро й милосердя мене супроводити будуть по всі дні мого життя, а я пробуватиму в домі Господньому довгі часи!» (Переклад І. Огієнка.)

Розділ сімнадцятий

Б’юті

21 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Мої очі кілька секунд пристосовуються до темряви в кімнаті. Спершу після яскраво освітленого подвір’я я бачу лише світлові кола, та згодом ореоли гаснуть і їм на зміну приходять обличчя — стривожені обличчя, — що набирають чіткості. Вони сидять рядком навпроти дверей, у які я ввійшла; вони неначе влаштували чаювання.

З того, як кімната затихає, коли переступаю поріг, я здогадуюся, що урвала розмову, у якій згадували моє ім’я. В африканців так не заведено. Ми розмовляємо, розмовляємо та сміємося. Наші голоси завжди накладаються один на один; навіть у жалобі ми говоримо, квилимо чи голосимо. Тиша нам чужа — вона для білого чоловіка, а не для чорної жінки, — тож, якщо в десятка людей, що побачили ваше обличчя, застрягають у горлянках голоси, це достоту не є доброю ознакою.

Я по-традиційному вітаюся з усіма в кімнаті, Molweni, — а тоді проходжу й сідаю поруч із господинею дому, Нотандо Ндлову.

Це та жінка, про яку мені розповіли в церкві Цариці Світу, мати зниклої дівчини. Коли парафіянка згадала ім’я дівчини, я второпала, що воно мені знайоме. Дорогою до братового дому я пригадала нашу з ним розмову вранці після повстання, коли він назвав Номсину подругу. Анділе підтвердив, що Фумла Ндлову — найкраща подруга Номси та що вона теж зникла, коли поліціянти почали стріляти. Її теж не знайшли ні в лікарнях, ані вдома в когось із інших дітей.

Я вітаюся з Нотандо Ндлову й себе рекомендую:

— Molo. Igama lam ndinguBeauty.

— Ndiyakwazi.

Нотандо каже, що знає, хто я така. Я тягнуся до її руки, щоб узятися за неї самотужки, та вона міцно тримається за папірець, який простягає мені. Я підіймаю його так, щоб на нього падало світло з вікна; це світлина гарненької сімнадцятирічної дівчини з білою родимою плямою, що відходить із-під її губ до шиї. Вона всміхається із закритим ротом, неначе соромиться своїх зубів, але очі в неї жваві від сміху.

Перш ніж я встигаю сказати Нотандо, що її донька гарна та що я не зупинюся, доки ми її не знайдемо, кімнату пронизує зболений стогін. Усі переводять очі в куток, у якому пітьма скупчилася так щільно, що туди майже не проникає світло. Я вдивляюся в морок і розрізняю постать, що лежить на матраці на підлозі; вона вкрита численними ковдрами, а проте тремтить. Згорток стогне ще раз, тепер уже гучніше, і я дивлюся на господиню, чекаючи пояснення.

— Це Сіфо, син моєї подруги Лунґіле. Поліціянти вистрелили йому в ногу.

Я йду до ліжка й відгортаю ковдри, щоб поглянути на обличчя хлопця. Все так, як я й думала.

— Йому дуже боляче.

Цей голос заскочив мене зненацька: я не бачила хлопця, що сидить на другому боці ліжка, притулившись до стіни й завмерши, мов статуя. Його подібність до хлопця в ліжку вражає. Я неначе дивлюся на віддзеркалення тієї самої людини.

— Ти його брат?

Він киває.

— Його близнюк.

Судячи з вигляду, хлопцям років по тринадцять. Обличчя в них досі янгольські, як у малечі, зате голос цього хлопця вже набирається мужності.

— Як тебе звати?

— Асанда, — відповідає він. — Я мав бути там, із ним, щоб його захистити.

— Вас розділили?

— Ні, я не ходив на марш. Я думав, що це буде занадто небезпечно, та брат мене не слухав. Він наполіг на тому, що піде, після того як його примусили до цього залякуванням. — Якусь мить хлопчик мовчить, а тоді додає: — Я просто досі думаю про те, що, коли його підстрелили, він лежав там, на вулиці, довго стікаючи кров’ю. Він був сам, а близнюк ніколи не повинен бути сам. — У його голосі бринить біль і жаль. — Я мав бути там, — повторює Асанда.

— Він був не сам.

— Звідки ви знаєте?

— Я була там із ним.

Я одразу впізнала хлопця. Він став одним із дітей, що приплив до мене річкою крові і з яким я поговорила.

— Ви? Ви були там із ним?

Його недовіра мене не ображає. Мені досі в голові не вкладається, що я там була. Це здається схожим на сон.

— Так, я шукала свою доньку, якої не могла знайти. А натомість знайшла його. Він сказав мені, що його звати Сіфо, і я потримала його за руку й погладила його чоло. Він сказав, що ніколи не бачив свого батька, а я відповіла, що його мати його любить і невдовзі прийде.

Тут хлопчина починає мовчки плакати, і я повертаю обличчя до юрби жінок у кімнаті. Я бачу, що він гордий і не хоче, щоб я уздріла його сльози.

— Поліціянти наказали лікарям у лікарнях повідомляти про всіх, хто звернеться щодо лікування вогнепальних ран, щоб їх можна було арештовувати за участь у протесті, — пояснює Нотандо. — Тому його й не могли відвезти до лікарні. Його принесли сюди, адже будинок Лунґіле занадто далеко.

— Я чула, що лікарі відмовляються робити такі повідомлення, — кажу я, кладучи руку хлопцеві на чоло. Він палає жаром сотні багать. — Йому потрібне медичне обслуговування.

— Ви сподіваєтеся, що служба безпеки не заходитиме до лікарень, аби витягати цих дітей із ліжок? Гадаєте, білим лікарям можна довіряти?

Жінка каже те саме, про що я думала, коли щойно прибула до Совето й ми їхали повз Бараґванатську лікарню.

Дитина знову скрикує, закочуючи очі, і я встаю перед Нотандо:

— Я думаю, що в цього хлопчика інфекція, і йому треба до лікаря.

— Тут був ньянґа 36. Він вийняв кулю та приготував припарку до рани.

— Припарка не працює. Його лихоманить.

— Для цього ми заварили трави ньянґи. І щогодини даємо їх йому.

— Скільки чаю він не вибльовує?

Нотандо відводить очі, підтверджуючи мою підозру.

— Якщо ви не відвезете хлопчика до лікарні, він помре до настання ночі, — завважую я. Ці слова смаком нагадують мені пісок, але я мушу сказати правду. — І хто буде в цьому винен?

Якась жінка заходить у двері й кидається до ліжка. Я відразу розумію, що це Лунґіле, мати хлопців.

— Якщо він помре, в цьому буде винна ваша донька. Саме вона підбила на бунт наших дітей. Саме в неї кров на руках, а ви, її мати, її не зупинили. Якщо він помре, ви будете в цьому винні так само, як Номса.

Звісно, вона має рацію. Якщо за гріхи батьків і справді розплачується дитина, то за гріхи дитини, напевно, вдесятеро розплачується мати.

36 Ньянґа — цілитель (передусім травник) у низки народів Південної Африки.

Розділ вісімнадцятий

Робін

22 червня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Едіт вручила мені щойно випрані футболку й кофту.

— Піди віднеси Ґолдманам до триста другої й подякуй Моррісові та його матері за те, що вони тобі це позичили.

— А ти не можеш піти?

— Нє-а, я збираюся годинку повалятись у ванній і почитати свіженьку Джекі Коллінз.

— Як називається книжка?

— «На світі повно розлучених жінок».

— Можна я почитаю її після тебе?

— Ти трохи замала для цього.

— А коли я до цього доросту?

— Поговорімо знову, коли тобі буде тринадцять і я вчитиму тебе надягати ліфчика.

Я наморщила носа. Нізащо не стала б його надягати!

— Ходімо, Кет, — гукнула я, прямуючи до дверей.

— Ні, облиш Кет.

— Чому?

Едіт зітхнула.

— Робс, я намагалася виявити розуміння, справді намагалась, але хіба ти не занадто доросла для уявної подружки?

— Вона мені не подружка, вона моя сестра.

— Згодна, та хіба ти не занадто доросла для уявної сестри?

Я замислилася над цим, а тоді, згадавши, як батько одного разу жорстко висловився про одержимість Едіт рок-легендою, запитала:

— А хіба ти не занадто доросла для уявного хлопця?

— Ха! Ти мене впіймала. Твоє зверху! — Якусь хвильку Едіт посміялась, а відтак знову посерйознішала. — Мені просто цікаво, чому… Ну, тобто звідки вона взялась. Я пам’ятаю, що якось приїздила до вас у вихідні й Кет не було, а потім, наступного разу, коли я тебе побачила, вона несподівано з’явилася. Її… її появу викликала якась подія?

Я згадала підслухану розмову Едіт із моєю матір’ю, ту, що назавжди змінила моє сприйняття самої себе, та згадала, яке здивоване обличчя було в мами, коли тиждень по тому народилася цілком дорослою Кет.

Спершу вона була налякана, потім дещо звеселилася; роздратування надійшло вже згодом, коли проявилась істинна природа Кет.

— Ні, — збрехала я. — Вона просто вирішила піти. Чому я не можу взяти її із собою зараз?

— Обсяг божевілля, який ти показуєш людям під час першої зустрічі з ними, варто обмежувати. Перші враження важливі. Свою сестру ти можеш їм представляти, коли вони знатимуть тебе краще.

Я зітхнула й повернулася до Кет, щоб їй пояснити.

— Я ненадовго, гаразд?

Кет усміхнулася й кивнула.

— Розумію.

А це й було особливістю Кет: вона завжди розуміла.

— Бувай, — сказала я й повернулася, щоб піти.

Зачекавшись на ліфт, я спустилася на вісім поверхів пішки. На третьому поверсі я побачила хлопчика, який сидів на сходах, понуро дивлячись на вміст розкритого пластикового контейнера в себе на колінах. Зазирнувши йому за плече, я помітила брунатну субстанцію, нарізану кубиками й не дуже апетитну на вигляд. Запах у неї теж був непривабливий. На серветці праворуч від нього лежали розкладені крекери та ніж для масла, а ліворуч — великий кострубатий наплічник.

— Що це?

Почувши мій голос, хлопчина різко розвернувся, а я обігнула його, стараючись не наступити на його речі. Зітхнувши надто стомлено для такої юної душі, він сказав:

— Це мій обід.

— Чому ти їси його тут?

У відповідь він стенув плечима.

— Що це?

— Рублена печінка із цибулею.

— У неї жахливий вигляд.

— Вона не така страшна, як маринований оселедець.

Я гадки не мала, що таке маринований оселедець, але звучало це так само жахливо.

— Ти збираєшся її з’їсти?

— Не знаю. Я міг би її викинути, та насправді я досить голодний.

Він потицяв у їдло так, ніби очікував, що воно завдяки чарам перетвориться на морозиво.

Не встигнувши зупинити себе, я наважилась:

— Якщо хочеш, я б могла роздобути тобі бутерброд із арахісовим маслом і джемом.

Хлопцеве обличчя проясніло.

— Справді?

Я зітхнула.

— Ну, не можу ж я дати тобі померти з голоду?

Зі слів Едіт я знала, що Моррісові Ґолдману одинадцять років. Отже, він був на два роки старший за мене, хоча зовні здавався на два роки молодшим. Був оливково-смаглявий і незграбний, мав пишне неслухняне волосся, що, зачесане вгору, здіймалося чорним вихором; воно найбільше привертало увагу до його занедбаного вигляду. На ньому були довгі брунатні штани, що скидалися на офіційний одяг для ходіння до церкви, а також білосніжна футболка (така сама, як та, яку я повертала) та шкіряні сандалі.

Морріс мав не лише дивний вигляд, а й голос — глибокий, не схожий на жоден інший. Маючи таку зовнішність, він мусив би сюркотіти, як цвіркун, але замість цього з його крихітної грудної клітки вихоплювався потужний глухий звук. Отож перешіптуватися з ним було би практично неможливо. Здатність розмовляти пошепки, так само як і зберігати таємниці, бути дівчиною, а не хлопцем — це те, на що я, передусім, сподівалася, вибираючи друзів. Морріс ні за якими ознаками не міг стати моїм другом. Але я вирішила, що не можу надто перебирати.

— Хочеш бути моїм другом? — запитала я.

Морріс усміхнувся й кивнув:

— Я не маю друзів, тож ти була б моїм першим другом.

— Ти не маєш друзів?

— Ну, моя мама мені друг, тож, мабуть, один у мене є. Тато каже, що не може бути моїм другом, бо він мій тато й підтримує дисципліну в сім’ї, тож мені треба його поважати.

— А як же школа? Хіба ти не маєш друзів там?

— Я не ходжу до школи. Мене навчають удома.

— Чому?

— Один хлопець ще в першому класі обізвав мене брудним єврейчиком і вбивцею Ісуса, тож батьки мене забрали. Тато каже, що школа в цій країні — інкубатор фашистів.

Більшість слів, що виходили з Моррісових вуст, збивала мене з пантелику.

— Хто такі фашисти?

— Достеменно не знаю. Гадаю, це щури чи щось таке. Мій тато ненавидить щурів.

Я не бачила щурів у школі, проте не збиралася сперечатися з його батьком.

— А як же родина? Ти що, не маєш кузенів, які могли б бути тобі друзями?

— Я маю двох кузенів; їм дванадцять і шістнадцять. Вони живуть у Кейптауні, і я бачу їх лише на свята, та вони теж не хочуть зі мною дружити, бо кажуть, що я дивний.

— Ой леле, а я ще думала, що мені кепсько.

— Бо твої батьки мертві?

— Хто тобі сказав?

Він стенув плечима.

— Я чув, як розмовляли мої батьки. — Хлопчик офіційно простягнув руку для рукостискання. — Мене звати Морріс.

— Так, я знаю.

— Якщо хочеш, можеш звати мене Моррі.

— Я Робін.

— Так, я чув, але думав, що це не може бути правдою.

— Чому?

— Тому що Робін — це хлопчаче ім’я.

— Ні!

— Так. Робін Гуд був хлопчиком.

— Хто такий Робін Гуд?

— Хлопак, який крав у багатих, щоб віддавати бідним.

— Чому?

Моррі почухав потилицю.

— Не знаю.

— Здається, він був дурний. Красти неправильно, це всі знають. Він твій друг?

— Ні, він мені не друг. Хіба я не сказав тобі зараз, що не маю друзів?

— Ой, так. Вибач.

— Хай там як, він має твоє дурнувате ім’я.

— Це дівчаче ім’я!

— Гої дивні.

Я не збиралася тішити його ще одним запитанням, тож удала, ніби погоджуюся.

— Дурні гої. Тож ходімо.

Моррі зібрав усі харчі й закинув рюкзак на плечі. Те, що в ньому лежало, напевно, важило цілу тонну, бо він спершу трохи захитався, а вже тоді повернув собі рівновагу й пішов за мною. Повернувшись до квартири, ми голосно привіталися з Едіт, яка вже була у ванні. Кет сиділа у вітальні й усміхнулася мені, а я їй підморгнула. Побачивши, що непотрібна мені, вона помахала рукою та зникла у спальні.

Моррі перекинув контейнер над сміттєвим відром, і з нього вивалилася вся рублена печінка. Якусь мить він дивився на неї — на брунатне місиво, що лежало на застиглій білій каші, яку вранці спалила на плиті Едіт, — а тоді потягнувся до свого наплічника. Витягнув щось велике та громіздке й заходився вовтузитися з ним, піднісши до обличчя.

— Що це?

— Kodak EK6.

— Що?

— Камера моментального друку.

Я була вражена, хоч і не виказала цього.

— Де ти її взяв?

— Мені її дід подарував наприкінці грудня. Домовився з Едіт, щоб вона привезла її з Америки.

— На Різдво?

— Ні-ні, не на Різдво! Просто на кінець грудня.

Морріс був дуже категорично налаштований стосовно цього й припинив вовтузитися з камерою, просто щоб гнівно зиркнути на мене, і я достоту це второпала.

— Гаразд.

— Він фотограф і навчав мене, бо каже, що геній слід плекати змалечку.

Моррі почепив щось на камеру, а тоді знову повернувся до відра й відкрив кришку. Підніс квадратну сріблясту камеру до обличчя й глянув у отвір, наставивши його на сміття.

— Що ти робиш?

— Збираюся зробити світлину.

— Того жахливого місива?

— Так.

— Але чому? Чому б тобі замість цього не зробити світлину чогось симпатичного?

Мій батько мав камеру й дуже ретельно добирав предмети для фотографій: захід сонця, млисті гірські хребти, моя причепурена мати. Він казав, що плівка дорога, а тому, перш ніж робити знімок, треба бути на сто відсотків упевненим, що знайшов добрий кадр із чимось красивим; інколи він змушував матір і мене позувати по півгодини, всміхаючись до болю в щелепах, аж поки не задовольнявся достатньо, щоб натиснути на замикач.

— Мій зайде каже…

— Твій хто?

— Мій дід. Він каже, що світ — жорстоке місце і що наша справа — фіксувати його потворність.

Я подумала, що його дід божевільний, але Моррі так жадав сфотографувати огидне відро, що я вирішила не висловлювати своєї думки про його родичів. Кухню освітив яскравий спалах, а згодом із камери знизу вийшов якийсь квадратик. Моррі висмикнув його, а тоді помахав ним і обережно поклав на чисту поверхню. Тим часом я розклала перед нами віялом кілька скибок хліба, і Моррі поглянув на них так, ніби вмер і потрапив до раю.

— У вас кошерна кухня? — запитав він.

— Звісно, хіба не в усіх так?

Він начебто цим задовольнився, відтак сів і подивився на мене, очікуючи, що я буду його обслуговувати. Я ж неспроста була небогою Едіт: вона мене дечого навчила.

— Сам роби собі бутерброда, хай йому грець. Я ж тобі не конкубіна.

— Хто такі конкубіни?

Я не раз чула, як Едіт казала це моєму батькові, та не знала, що це означає й не хотіла в цьому зізнаватися. Натомість я закотила очі й зітхнула.

— Це маленькі тваринки, що стріляють у людей голками. Це ж усі знають.

— А…

Хай навіть Моррі й не міг збагнути, який стосунок тваринка, що стріляє голками, має до самодостатності, а таки не зізнався. Натомість він заходився готувати собі бутерброд, лізучи одним ножем до слоїків із арахісовим маслом і джемом і роблячи в’язке місиво.

Півгодини по тому, доївши бутерброди й зібравши речі, Моррі взяв цупкий папірець, який дістав із камери, і поглянув на нього, піднявши на світло. Він поводився зі знімком, як зі святинею; його обличчя виражало благоговіння.

— Дивись.

Він простягнув мені світлину.

— Вона вже проявилася? В мого тата знімки зазвичай проявлялися два тижні.

— Я ж тобі казав. Цей — миттєвий.

Поглянувши на світлину, я сказала:

— Це мотлох.

Моррі зітхнув:

— Критикувати може кожен.

Розділ дев’ятнадцятий

Б’юті

23 червня 1976 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Сьогодні вісімнадцятий день народження Номси, а ми з Анділе, замість святкувати її появу на світ, стоїмо в черзі під моргом Південно-Африканської поліції, очікуючи на можливість опізнати її тіло. Ми чекали під потворною будівлею з облицювальної цегли від четвертої ранку і попри ранню годину надійшли не першими: попереду нас щонайменше десять сімей.

Температура трохи нижче від нуля. Я закутала голову і плечі у дві ковдри, та все одно тремчу — однаково від жаху й від холоду. Хтось розпалив багаття в металевій діжці, і полум’я відкидає рухливі тіні на обличчя людей довкола мене. Ми схожі на бідолашні прокляті душі, послані до пекла страждати. Може, ми саме в пеклі.

Анділе відходить від мене, щоб поговорити з жінкою, яка стоїть у черзі перед нами. Я впізнаю її. Нотандо Ндлову прийшла сюди в пошуках своєї доньки Фумли. У нас із нею принаймні є якась надія, слабенька, як захист найтоншої ковдрочки, а проте за неї можна триматись, і це більше за те, що є в Лунґіле. Я чула, що її син Сіфо помер. Ніколи так сильно не бажала помилитись, як тоді, коли поглянула на ту дитину й відчула, як її життя згоряє. Я не можу дивитися Нотандо в очі. Не можу поглянути на муку в них і відвертаюся, чекаючи на повернення Анділе.

Повертається він із новинами.

— Брат-близнюк Сіфо, Асанда, порозпитував декого в пошуках інформації. Він сказав Нотандо, що з Номсою й Фумлою регулярно бачили якогось чоловіка.

— Якого чоловіка?

— Він не знає. Дехто гадає, що він із Африканського національного конгресу, тоді як інші кажуть, що з Панафриканістського конгресу. Його не бачили від самого маршу. Хлопчина твердить, що цей чоловік живе в Мофоло. Ми відрядимо когось перевірити це.

Я киваю й намагаюся не тішитися надією.

За кілька годин після сходу сонця чергою пробігає гомін, і Анділе кладе руку мені на плече. Морг ось-ось відчиниться. Невдовзі ми дізнаємося, чи є серед численних тіл, які чекають усередині на ідентифікацію, труп Номси.

Двері відчиняються, і зсередини гукає голос:

— Заходимо по одній родині. Чекайте, доки вас не покличуть.

Зараз лише дев’ята ранку, а ми вже прочекали п’ять годин. Черга так виросла, що звивається довкола будівлі. Цей день буде тривалим.

Усередину заходить перша родина. Справа просувається повільно, а ті, хто стоїть попереду черги, ще чекаючи на можливість увійти, й ті, хто виходить із дверей, завершивши свої справи, не розмовляють між собою. У словах немає потреби. Одні матері ридають; їхні очі нічого не бачать від жаху та шоку. Інші німі: потрясіння від утрати для них завелике. Деяких доводиться виносити: їх не тримають ноги під непосильною вагою знання про те, що їхні діти не повернуться додому більше ніколи. Нотандо виходить із дверей із сухими очима. Вона хитає головою, дивлячись на Анділе. Тіла Фумли не знайшли.

Коли черга доходить до нас, Анділе силкується обійняти мене за плечі однією рукою, та я лагідно відхиляюся від нього. Я триматимуся гідно. Я заходжу всередину та прямую до столу. За склом стоїть, опустивши голову, білий поліціянт. Я прокашлююсь, але він не підводить очей. Здається, він не знає, що я там.

— Доброго ранку, сер, мене звати…

Не підводячи голови, він підіймає руку.

— Я ще до вас не звернувся. Чекайте, поки не буду до вас готовий.

Він хитає головою, а тоді бурмоче:

— Geen fokken maniere, hierdie kaffirs.

Я розумію африкаанс. Це одна із шести мов, якими я володію. Дідько, жодних манер у цих кафірів!

Я замовкаю. Він пише щось на папірці, неквапом виводячи кожне слово. Він зупиняється між реченнями, а я, читаючи їх догори дриґом, бачу, що три слова він написав неправильно. Виправити його я не наважуюся. Годинник угорі відмірює хвилину, а потім іще дві, тим часом як він і далі пише з черепашачою швидкістю.

Коли з документом начебто покінчено, поліціянт сягає по штемпельну подушечку й ще хвилину ставить на документі печатку та підпис.

Нарешті він зітхає та кладе папірець у теку. Підводить погляд, хоч і не наважується зустрітися поглядом зі мною. Його очі зависають просто наді мною.

— Ім’я?

— Я Б’юті Мбалі.

— Кого шукаєте?

— Номсу Мбалі, вона моя…

Він знову підносить руку. Витягає з шухляди у своєму столі ще один папірець і починає писати. На блідій плоті його пальців зростають схожі на павуків темні волосини. Перш ніж чоловік знову підводить погляд, минає ще хвилина.

— Вік?

— Мій вік?

— Та ні, вік зниклої людини.

— Вісімнадцять років.

— Стать?

— Жіноча.

— Зовнішній вигляд?

— Чорне волосся, карі очі…

Поліціянт пирхає.

— Ага, ага. У вашого брата завжди так. Ми знаємо, що вона чорна, ясно? У що вона була вдягнена? В неї є якісь особливі прикмети — скажімо, шрами чи родимі плями?

— Вона була у своїй шкільній формі. Сіра спідниця, біла сорочка й сіра кофтина. Панчохи та чорні черевики, — описує її зовнішність Анділе.

— Ще в неї мали бути срібні сережки-гвіздки, — додаю я. — А на шиї — срібний хрестик на ланцюжку.

— Гаразд, ідіть сядьте. Ми покличемо вас, якщо знайдемо когось, хто підходить під цей опис.

Ми йдемо у віддалений кінець зали й сідаємо на жовтогарячі пластикові стільці. Чекаємо. Кожна хвилина розтягується до вічності. Від католицьких місіонерів я чула про місце, що зветься чистилищем. Таким я його собі й уявляю.

Півгодини по тому відчиняються двері, і всередину заходить високий чоловік у військовій формі. Його начищені чорні черевики риплять об підлогу. Він жестом наказує мені рушати за ним.

— Ходімо, ми знайшли дівчину, що підходить під опис.

Зала та все в ній хилиться й сунеться, втрачаючи чіткість. Я вже не стою ногами на землі, а пливу над нею, над потворною залою з її потворними стільцями, над собою, Анділе й тим чоловіком. Стеля тримає мене всередині, я б’юся головою об її широку білизну й хочу зубами прогризти в ній дірку. Хочу поплисти геть.

— Ходімо! Покваптеся!

Нетерпляча команда чоловіка повертає мене до тями, і я попри запаморочення встаю, а зі мною підводиться й Анділе.

— Ні, тільки вона, — грубо промовляє чоловік. Він уже відвернувся і знову йде за двері.

Анділе намагається запротестувати, та я гладжу його по руці й киваю на стілець: хай знову сяде. Я крокую за чоловіком довгим світлим коридором, у якому тхне хлоркою. Моє взуття теж рипить об підлогу, і я намагаюся зосередитися на цьому звуці, а не на болі, що зростає й розширюється у мене в грудях. Вояк доходить до ще одних дверей, і я проходжу в них після нього.

Я ще ніколи не бувала в морзі. У нашому селі мертвих готують до поховання, а тоді виконують ритуали умкафо. Я достеменно не знаю, чого очікувати, але точно не численних рядів столів, на яких лежать десятки тіл, займаючи кожен квадратний дюйм поверхні. Столи підсунуті так близько один до одного, що здаються схожими на велике ліжко, на якому сплять усі трупи.

Чоловік протискується між столів, бурмочучи щось про товстозадих африканок, нездатних проходити у вузьких місцях. Повертається й уперше бачить мене як слід. Киває, вочевидь, задоволений тим, що мій чорний зад зможе спокійно подолати тісний маршрут за ним. Зрештою він зупиняється перед одним зі столів і жестом наказує мені підійти до нього.

Я намагаюся не помічати тіл обабіч і зосереджуюся на силуеті під білим простирадлом. Те, що це може бути Номса, моя єдина донька, дитина, що принесла в моє життя стільки світла й радості, чомусь видається неможливим. Як вона справді може бути мертвою? Якщо це так, я більше ніколи не побачу її усмішки. Ніколи не насолоджуся розумною суперечкою з її метким розумом, водночас удаючи, ніби лаю її за неповагу до матері. Якщо вона мертва, я ніколи не побачу, як вона стане дружиною. Ніколи не побачу, як її вагітний живіт округлиться. Здається неможливим, що я не стану свідком її життя, не поділятиму її радощів і тріумфів і не втішатиму її в горі.

Я не готова, та чоловікові байдуже. Він тягнеться до простирадла, і я бурмочу молитву Богові та предкам одночасно, тим часом як він відтягує простирадло. Світло відбивають срібні сережки-гвіздки, я відводжу очі, і мені підломлюються ноги. Я глибоко вдихаю, ігноруючи різкий біль у грудях, і змушую себе поглянути на її обличчя.

Судомно видихаю. Ця дівчина — чиясь донька, але не моя.

Розділ двадцятий

Робін

23 червня 1976 року. Боксбург, Йоганнесбург, Південна Африка

Похорон відбувся в аскетичній церкві в Боксбурзі. Всі чоловіки там були в сорочках із довгими рукавами, костюмах і краватках і крутились у піджаках, які купували собі на весілля. Дуже багато ґудзиків ледь трималися, силкуючись прикрити черева, що збільшилися за останні десять років.

Жінки були в сукнях темних відтінків, і повітря тріщало від статичної електрики тканин із поліестером, що терлись одна об одну. Дужче за їхні синтетичні матерії могло вразити хіба що обурення, яке викликала Едіт, прибувши в пошитому на замовлення соняшниково-жовтому брючному костюмі із сумочкою й черевичками на підборах того-таки кольору. Ще вона хизувалася жовтим капелюшком-таблеткою з вуаллю, отороченою жовтою тасьмою. Дивитися на неї було однаково, що дивитися простісінько на сонце.

Я була в жовтому сарафані в горох. У моєму волоссі, накрученому кучерями, що підскакували, коли я хитала головою, була стрічка, теж жовта. Жовтих черевичків до мого вбрання ми знайти не змогли, тож я була взута у блискучі чорні «мері-джейн» із коротенькими білими шкарпетками з рюшами. Позаяк надворі була середина південноафриканської зими, сарафан був не надто практичний і до нього довелося долучити плетену кофтинку з довгими рукавами. Іще Едіт примусила мене нести вишукану жовту парасольку, хоч я й зауважувала, що на небі жодної хмаринки, а якщо і є, то в церкві дощу не буде. Вона пояснила, що парасолька — це аксесуар, який носять суто заради ефекту, та пообіцяла, що, якщо мені стане нудно, її можна буде застосувати як шпагу.

Ми приїхали саме тоді, коли мала розпочатися служба, бо Едіт хотіла з’явитись ефектно.

— Безглуздо витрачати стільки грошей на вбрання, якщо ми не дамо всім добрячої нагоди на нього повитріщатися!

Ми йшли вистеленим червоною доріжкою довгим проходом між лавами у велелюдній церкві, а серед присутніх залунало бурмотіння. Воно котилося позаду нас і затихло лише за кілька хвилин після того, як ми сіли. Коли Едіт ледь помітно всміхнулась у відповідь на зневагу на свою адресу, я усвідомила, що їй не властива одержимість моєї матері чужою думкою про себе. У центрі уваги вона мала чарівний і цілковито розслаблений вигляд.

У мене не було влади над своїм одягом, позаяк Едіт вирішила зробити з мене зброю у своїй «війні зі скутістю», і я знала, що батькові було б осоружне моє до смішного дівчаче вбрання. Бодай якось виявити свій смак я могла тільки через Кет, і тому я вдягнула її у джинси, кросівки та червоно-білу регбі-сорочку, позаяк «Transvaal» був улюбленою батьковою командою Кубку Каррі 37.

Із передніх лав нам помахав, сидячи, якийсь чоловік.

— Еді! Я тут тобі місце зайняв.

У нього була блискуча лиса голова і янгольське обличчя, й був він бездоганно вбраний у костюм-трійку: жоден із його ґудзиків не погрожував розстебнутися.

— Робін, — сказала Едіт, сівши поруч із ним, — це мій друг Віктор.

Віктор потиснув мені руку, простягнувши мені її повз Едіт.

— Люба, мені страшенно прикро, що ти втратила батьків. Прошу, прийми моє щире співчуття.

Він мав добрі карі очі й злегка стиснув мені руку, перш ніж я її відсмикнула. Я замислилася, чи не є він хлопцем Едіт, і постежила за ними, щоб побачити, чи будуть вони цілуватись або триматися за руки, та вони просто близько схилились одне до одного й заговорили пошепки, хоча я все одно їх чула.

— Як вона тримається?

— Гадаю, добре. Важко сказати.

— А ти як тримаєшся, Еді? — запитав Віктор.

— Взяла із собою флягу. Це має про щось тобі сказати.

— Моя дівчинка, — промовив Віктор. Він трохи помовчав, а тоді знову нахилився: — Хіба тобі не здається весь час, що, зайшовши до церкви, ти спалахнеш?

Едіт засміялась, а я здогадалася, що цього Віктор і хотів. Він, певно, був їй дуже добрим другом, бо розумів, що не треба ні підлещуватися до неї, ні зосереджуватися на негативі.

— А Майкл прийде? — запитав він, витягуючи шию, щоб поглянути на ряди позаду нас.

— Ні, — відповіла Едіт.

— Чому?

— Він у Китаї, та навіть якби не це, не думаю, що донжуани взагалі часто відвідують похорон родичів своїх коханок.

Голос Едіт став надто тихим, щоб я розчула щось після цього, і тому я перестала зважати на їхній шепіт і оглянула своє оточення. Церква була простора. Доти найбільшою будівлею, відомою мені, була актова зала нашої школи, а порівняно із цією вона здавалася крихітною. Повітря тут пахло сосновою поліроллю та квітами.

До нас підбігла кощава жінка, повністю зодягнена в чорне. В неї були маленькі поросячі очиці та несхвально стиснений тонкогубий рот. Вона нагадала мені шкільних знайомих, які не могли розмальовувати щось, не виходячи за контури, бо її жовтогаряча помада була нанесена далеко за межами природних контурів її губ.

— Доброго ранку, міс Вон. Я місис ван дер Вальт, і я саме хотіла вам повідомити, що ми затримали службу до вашого прибуття. Зараз ми почнемо.

— Де її кінь? — запитала Кет. — Едіт сказала, що вона в’їде на коні.

— Не знаю, — сказала я. — Можна спитати її пізніше.

Тут дрібна жіночка, що сиділа перед величезним органом, який займав більшу частину однієї стіни, заграла незнайому мені мелодію. Я запанікувала та смикнула Едіт за штани.

— Що таке?

— Я не знаю цієї пісні. Нас у школі такої не навчали.

— Робс, у будь-якій незрозумілій ситуації просто чини, як я. Мугикай, якщо не знаєш слів.

Темп мелодії почав пришвидшуватись, і присутні сприйняли це як сигнал, що вимагав поволі озирнутися на віддалений кінець церкви, а ми з Кет розвернулися разом із ними. Співати, на щастя, ніхто не почав — пісня була з тих, які не мають слів, — і тому я змогла зосередитися на тому, що відбувалося. Між лавами посунула юрба чоловіків, ледве тримаючись під вагою великих ящиків із дубу й латуні в себе на плечах. На ящиках лежали вінки з лілій, і, коли їх пронесли повз нас, я вдихнула їхній солодкавий запах.

Я впізнала кількох чоловіків, які натужно дихали, переносячи свій вантаж, і помахала їм рукою, хоча жоден із них не помахав у відповідь. Oom 38 Генні, Пітів тато, який мав бути на вечірці того вечора, підморгнув мені, йдучи повз мене. За ним ішли Oom Ганс, Oom Віллі та дядько Чарльз, які працювали разом із моїм татом у копальні.

Ще я впізнала містера Мюррея й містера Кларка з маминого офісу та кілька інших облич, але дітей не було. З дітей там були тільки ми з Кет.

Коли чоловіки заледве опустили ящики на стійки, Кет смикнула мене за кофту й запитала:

— А що в ящиках?

Я знизала плечима, а тоді нахилилася до Едіт і повторила запитання.

— У яких ящиках? — спитала вона.

Я кивнула в їхній бік.

— Отих.

У Едіт округлились очі.

— То не ящики, Робс, — то труни.

— Труни?

Я покрутила слово в голові, сподіваючись витрусити з нього значення. Я ще ніколи не бувала на похороні, а позаяк ми не мали телевізора, ще ніколи не бачила похорону в якійсь програмі. Втім, раптом до мене дещо дійшло.

Батьки не дозволяли мені слухати страшні радіопередачі й посилали мене спати, перш ніж вони починались, але Мейбл, коли вони виходили, поводилася не так суворо. Я згадала одну з прослуханих передач — про чоловіка, якого хибно оголосили мертвим, а тоді поховали живцем у труні. Від того, як він дряпав у віко та кликав на допомогу, мені не один тиждень снилися кошмари.

Я зиркнула на труни, а потім — на Кет; її нажахане обличчя показувало, що вона усвідомила те саме, що й я.

«Там наші батьки».

Едіт розвернулася до мене всім тілом, узяла мене за руки і схилилася до мене, наполегливо зашепотівши:

— Ми про це говорили, пам’ятаєш? Як робили закупи. Я сказала, що ми купуємо вбрання для похорону, щоб ти змогла попрощатися.

— Так, але ти не сказала, що вони будуть у трунах, — різко підвищила я голос.

Едіт цитьнула мене, хоча в церкві досі розходилася луною органна музика.

— Звісно, вони у трунах. Саме туди кладуть людей перед похованням. Я думала, ти це знаєш.

— Їх не можуть поховати, — рішучо прошепотіла Кет.

Я передала цю думку Едіт.

— А що, як вони досі живі, як отой дядько в передачі? Той чоловік, якого поховали живцем?

Я запручалася, вириваючись на свободу, і Едіт міцніше взяла мене за руки. Я бачила, яка вона збентежена, й вирішила, що вона теж щойно усвідомила: зараз, можливо, станеться жахлива помилка.

— Ми повинні витягнути їх звідти. Тебе послухають — ти доросла.

Наш стривожений шепіт починав привертати увагу людей, що сиділи поряд із нами, й органістка повернулася, кинувши на нас сердитий погляд.

«Перестань так шуміти, — подумала я, глянувши у відповідь на неї. — Я не чую власних думок, а мені треба вигадати план. Як я можу це зробити, коли ти отак лабаєш?»

Труни нарешті встановили на стійках одну біля одної, і чоловіки прямували до своїх місць. Oom Генні, сівши коло своєї дружини, Tannie Гертруди, послав мені повітряний поцілунок. Його дружина спробувала кволо всміхнутись і злегка помахати рукою, та я не помахала їй у відповідь.

«Ви сказали мамі, що я — кепський приклад. Ви сказали, що мені більше не можна гратися з Елсабе».

Місис ван дер Вальт, яка перед цим крутилася довкола трун, вийшла вперед, щоб поправити вінки та стерти з лакованого дерева відбитки пальців. Я штурхнула Едіт, спонукаючи її до дії, а вона приклала долоню до мого вуха, щоб я почула її слова, а наші сусіди їх не підслухали.

— Робс, вони вже не живі. Вони пішли з життя, і там лежать тільки їхні тіла. Це й роблять, коли люди помирають: ховають їх. Можу тебе запевнити, що вони мертві.

На той час музика вже остаточно стихла, і з-за лаштунків вийшов високий чоловік із величезним пузом, що нависало над його паском. Він був одягнений у чорний костюм, але піджак на ньому залишався незастебнутим: таке черево просто не могло дозволити себе сховати. В руках він ніс велику чорну Біблію; краї її сторінок були пофарбовані в золотий колір, що заворожило б мене в будь-який інший час, але я не збиралася дозволяти собі відволікатися.

Поки священник вітався з присутніми, Едіт повернулася до Віктора й зашепотіла, а я панічно злякалася, що розмову закінчено. Спробувала ще раз звернутися до неї:

— Ти їх бачила? На власні очі?

Жінка, що сиділа позаду нас, зашипіла на мене:

— Тс-с!

Я зігнорувала її й додала:

— Якщо ти їх бачила і скажеш, що вони справді мертві, то я тобі повірю.

— Тс-с, — знову подала голос жінка, приклавши палець до губ.

Віктор різко розвернувся.

— Це похорон її батьків, і вона може розмовляти стільки, скільки захоче! Шикніть на неї ще раз — і той палець опиниться там, де сонце не світить. Чуєте мене?

Жінка відсахнулася.

Почувся голос священника, і він заговорив низьким, глибоким тембром, роблячи довгі тремтливі паузи після кожного речення.

— А Ной витверезився від свого вина й довідався, що йому був учинив його син наймолодший. І сказав він: Проклятий будь Ханаан, він буде рабом рабів своїм браттям 39! І Бог, проклинаючи Ханаана, сина Хама, благословляє Яфета.

Отже, Біблія дуже чітко каже нам, що ми, білі, — благословенні нащадки Яфета, а чорні — прокляті нащадки Хама. Вони — «раби рабів». Тому вбивство двох благословенних дітей Божих, Кіта і Джолін, скоєне рабами, є особливо мерзенним в очах Господа.

Я геть не могла зрозуміти того, що казав священник, але більшість присутніх кивала, слухаючи його. Тільки знала, що не можу дозволити Едіт відволіктися.

— Ти їх бачила? — не вгавала я, волаючи до Едіт, щоб мене було чути за проповіддю.

Коли мій голос луною розійшовся по залі, священник від збентеження впустив свою Біблію. Він витріщився на мене, і решта присутніх, побачивши його розгубленість, перевели погляд із нього на мене.

Едіт опустила голову на підняту долоню, і крізь сітку в неї на капелюшку я побачила, що її очі заплющені.

— Ні, Робін, я їх не бачила.

Я подумала, чи не зашепотіти, та тепер по всій церкві було так тихо, що я чула стрімке калатання власного серця; моя кров із шумом текла повз барабанні перетинки, і я почула, як зарипіли лави, коли кілька допитливих людей нахилилися вперед, витягнувши шиї, щоб краще нас розгледіти.

— Тоді як ти можеш бути впевнена? В тій передачі всі думали, що впевнені, а потім чоловік прокинувся і…

Едіт зітхнула:

— Чого ти від мене хочеш, Робс?

— Нам треба пересвідчитися, — промовила Кет. — Скажи їй!

Я глибоко вдихнула й заговорила як за Кет, так і за себе.

— Нам треба відкрити труни й побачити самим.

Усі разом охнули. Один чи двоє людей забурмотіли до своїх супутників, але їх негайно зацитьнули люди довкола.

— Якщо ми відкриємо труни, я подивлюся і скажу тобі, що вони мертві, ти дозволиш нам поховати їх?

Я замислилася над цим і над можливістю того, що Едіт мені збреше. Вона явно хотіла, щоб похорон тривав далі, та я знала, що вона не дозволить поховати свою сестру живцем, просто щоб я замовкла. Я була не надто впевнена в тому, чи думатиме вона так само про мого батька, зважаючи на її ставлення до нього, і вирішила, що він, якби був живий, волав би як різаний, а я б його почула.

— Що думаєш? — запитала Кет.

— Думаю, ми можемо їй довіряти.

— Тоді добре, зробімо це, — сказала Кет.

Я знову повернулася до Едіт і серйозно кивнула.

— Обіцяєш, що після цього дозволиш нам їх поховати? — знову спитала Едіт.

— Так, обіцяю.

Едіт, поволі підвівшись, розвернулася до присутніх. Прокашлялась, а тоді голосно й чітко заговорила:

— Щиро перепрошую за незручність, але нам, на жаль, треба відкрити труни. Лише на мить, а після цього можна буде поновити службу.

Після похорону, коли всі, хто товкся надворі на сходах, почали роз’їжджатись і до нас уже підійшли висловити співчуття останні гості, Едіт відтягнула мене вбік.

— Зараз Віктор відвезе тебе назад до квартири.

— Чому?

— Я щойно згадала про одне доручення, яке маю виконати.

— Я піду з тобою.

— Ні, мала, не цього разу. Це я мушу зробити сама, гаразд? Я повернуся додому, щойно зможу.

Віктор простяг руку, і я взяла її. Долоня в нього була м’якша, ніж у мого тата — він геть не мав мозолів, — і я дозволила йому відвести мене від церкви до свого зеленого «ягуара». Коли я озирнулася, труни саме вантажили в задню частину дивної чорної машини; їхнє відшліфоване дерево виблискувало на сонячному світлі.

— Куди ви їх везете? — запитала я.

— Гм-м… ну… — Віктор шукав слів, таких слів, які мене не засмутять, і я бачила, як ця боротьба відображалася на його обличчі. — Вони їдуть на цвинтар, Робін.

Він зізнався в цьому з такою неохотою і з такою добротою, що його слова колючкою вп’ялися мені в серце.

— Їх поховають, — із дрожем у голосі сказала Кет.

Я наважилася поглянути на неї у дзеркало заднього огляду. Вона притиснула кулак до губ, придушуючи схлип. Мені не сподобалось, як мертвотно вона поблідла і як яскраво на цьому тлі вирізнялися її червоні очі.

— У тебе все гаразд, Робін? — запитав Віктор, знову взявши мене за руку. — Еді сказала, що я маю тобі збрехати, та, чесно кажучи, думаю, що від брехні стане тільки гірше. А ти?

Я кивнула.

— Їх покладуть у землю, — сказала Кет.

— Знаю, — шепнула я, — та ми дали Едіт дозвіл, пам’ятаєш?

— Так, але…

— Не думай про це, — прошепотіла я. — Просто не думай про це.

Я на той час уже вирішила, що найкращий спосіб упоратись із ситуацією — не зациклюватися на ній, бо мені здавалося, що ми можемо або товкти воду в ступі, або в ній потонути. Згодом, ознайомившись із підручниками з психології, я з подивом довідалася, що моєму досвіду присвячено цілу галузь досліджень; це не була така непізнанна чорна яма, як я тоді вважала.

На світі були експерти, які визначили, що існує п’ять стадій горювання: заперечення, гнів, торг, депресія та прийняття, — але дев’ятирічна я, залишаючись у тому вирі бурхливої скорботи, нічого не знала про механізми подолання та опрацювання болю для того, щоб виринути, дихаючи, з того боку.

Я знала одне: якщо ми лиш позирнемо на свою втрату краєчком ока, якщо вперто залишатимемо її на краю свого поля зору, не розбираючись із нею безпосередньо, якщо ми будемо її обходити, а не опрацьовувати, я зможу стримати сльози Кет. Це стало моєю єдиною метою щогодинно й щоденно. Маючи змогу давати раду її спустошенню, я могла дати раду і своєму.

Коли ми від’їздили від церкви, повз нас промайнуло обличчя Едіт. Сидячи у своєму «жучку», вона долучилася до процесії машин, що їхали у протилежний бік. Капелюшок-таблетку вона вже зняла, а з рота в неї звисала незапалена цигарка. По її обличчю струменіли сльози. Я приклала руку до скла у вікні — мені хотілося її торкнутися, страшенно кортіло витерти її сльози, — аж тут вона зникла.

Дорогою додому Віктор зупинився купити морозива в «Milky Lane» у Гіллбров. Я запхала в себе шоколадний сандей 40 і всміхнулася його дурним жартам. Віктор, як і Едіт, явно не звик до спілкування з дітьми та всіляко намагався мене підбадьорити. Я ж із чемності вдавала, ніби потураю його жартам.

Коли ми повернулися до квартири, Кет зникла там, вона куди йшла, коли я хотіла бути в центрі уваги. Мені подобалося думати, що в неї самостійне внутрішнє життя, чарівне й недоступне мені, і я старалася не почуватися винною через ті випадки, коли вона припиняла існувати. Не можна сказати, що я її проганяла: вона сама відчувала, коли була потрібна, а коли ні.

— Гаразд, у що ти воліла б погратися? — запитав Віктор, щойно я повитягала всі ігри у вітальні. — В доміно, «Змії та сходи», шашки, «Стару діву»?

— «Змії та сходи»?

— Добрий вибір! І, між нами кажучи, «Старої діви» тобі, можливо, варто позбутись. Я цілком певен, що вже саму її присутність у домі Едіт сприйме як виклик феміністським принципам.

Минали години, ми грали спершу в одну гру, а тоді в іншу, аж поки денне сонце не пішло тишком-нишком і не залишило нас сидіти в мороці. Коли я навчала Віктора грати в пікап на п’ятдесят дві карти, Едіт нарешті повернулася додому. Вона мала жахливий вигляд — у неї потекла вся туш, а помада стерлась, — але більше не плакала. Елвіс хутко спустився зі свого місця на верхній полиці й, замахавши крилами довкола неї, привітався різким криком.

Вечеря, на якій ми всі пощипували приготований Віктором кіш, була тиха. Дорослі спілкувалися між собою, перезираючись, підіймаючи брови та знизуючи плечима, і я знала: якщо піду до ліжка, вони нарешті поговорять. Я відпросилася рано, сказавши, що втомилася.

Коли Едіт півгодини по тому прийшла глянути, як я там (жовтогаряче світло з кінчика її цигарки здавалося маяком у темряві), я вдала, ніби сплю, рівно дихаючи й намагаючись прибрати спокійного вигляду. Я зачекала кілька хвилин після того, як вона пішла, а тоді обережно зняла із себе перину, вилізла з ліжка й навшпиньки підступила до дверей, а просто за мною подалася Кет. Ми сіли в темряві, втиснувшись між дверима й тумбочкою Едіт, щоб нас не побачили, якщо хтось із них піде до санвузла.

Едіт і Віктор говорили стишеними голосами, і мені довелося напружитись, аби розчути їхні слова. Певний час вони розмовляли про дрібниці, а тоді в розмові настала пауза. Мовчання порушив дзенькіт келиха та смішок Едіт. Щойно я подумала, що вони обоє заснули, заговорив Віктор:

— То скажи мені. Як воно минуло?

Едіт засміялася; звучало це безрадісно й різко в тиші квартири.

— Господи, це було жахливо. Жахливо! Ніколи не думала, що побачу, як мою меншу сестричку опускають у землю, розумієш? Завжди вважала, що це я помру молодою. Дякувати Богові, що наші батьки до цього не дожили. — Едіт зітхнула. — А ще дякувати Богові, що ти був там і забрав Робін, бо інакше я б не змогла поїхати на цвинтар. Неправильно я вчинила, взявши її на похорон, хіба ні?

— Ні, Еді, ні. Якщо Робін цього хотіла, то ні.

Едіт зойкнула:

— Я навіть не питала її, чого вона хоче! Розумієш, я просто ненавиджу, коли мною попихають, ненавиджу, коли мені кажуть, що робити, особливо такі, як ота скута, зверхня африканерська сучка. Дехто з них аж зі шкури пнувся, щоб перетворити життя Джолін на пекло, і я хотіла дати невеличку відсіч, тому просто сказала, що Робін поїде, та й по всьому. Господи, я з неї хрінзна-що зроблю, так?

Віктор заспокійливо забурмотів:

— Ні, не зробиш. Ти зробила те, що вважала за найкраще. Це єдине, що взагалі можна робити.

— Ну, дещо владнати я таки не спроможна.

Віктор зітхнув.

— Що ще треба владнати?

— Копальня вже знайшла Кітові заміну, і новий начальник зміни хоче в’їхати в будинок, отож я сказала їм, що вони можуть самі спорожнити його к бісовій матері. Принаймні нам не треба туди повертатися. Не думаю, що могла б піддати цьому Робін.

— То що ти робитимеш тепер? Ітимеш уперед?

— Господи, Віку, я не знаю. Я ніколи не хотіла чоловіка, дітей і всієї тієї хріні, що до цього додається. Мій спосіб життя не годиться дитині. Я в роз’їздах більше, ніж тут, і мені так подобається.

— Хіба її не може взяти хтось інший? Я знаю, що твої батьки померли, але невже немає когось із його боку родини?

— Ні. Я її єдина родичка.

— Як ти впораєшся?

— У них був поліс, за яким будуть виплати, і це стане у пригоді, та я не знаю, як чинити з роботою. Вона замала, щоб лишати її саму, поки я буду не вдома, а підтримати мене, взагалі-то, нікому. Ситуація — повне лайно, і я гадки не маю, що з нею вдіяти.

Біля мене ворухнулася Кет.

— Нас відішлють деінде.

— Ні.

— Ми їй не потрібні. Ти сама чула.

Я раптом втратила жагу до інформації. Залізла назад у ліжко, радіючи, що не повинна плакати, бо підозрювала, що, заплакавши, не зупинюся взагалі. За хвилину-дві я знову вибралася з ліжка й попрямувала до своєї таємної схованки. Засунула руку й витягнула тюбик із тушшю, який став найдорожчою мені річчю, а відтак повернулася до ліжка й там притиснула його до грудей.

Кет накрила мою руку своєю, і ми разом почали черпати сили з однієї з останніх речей, яких наша мама торкалася в нас на очах.

37 Кубок Каррі — головний внутрішній турнір Південної Африки з регбі.

38 Дядько.

39 Буття 9:25—27. (Переклад І. Огієнка.)

40 Сандей — десерт із морозива з різними топінгами.

Розділ двадцять перший

Робін

24 червня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

У двері постукали, і я відчинила їх, думаючи, що то, напевно, Моррі прийшов запитати про похорон. Він хотів поїхати зі мною, щоб познімати перебіг церемонії, але мати йому не дозволила, сказавши, що похорон не належить до тих подій, які треба увічнювати.

Замість Моррі на порозі стояла незнайома людина. Це була жінка з великим, схожим на дзьоб носом, що згинався під очима з важкими повіками; її довге загострене підборіддя випиналося вперед, підкреслене коротко стриженим сивим волоссям.

Її суворе обличчя було повністю позбавлене макіяжу — на жінці не було навіть помади, — а з прикрас вона мала лише золотий кулон на ланцюжку.

— Привіт. — Гостя всміхнулась. — Едіт Вон удома?

— Ні, — відповіла я, а тоді згадала, що незнайомцям у жодному разі не можна зізнаватися, що ви вдома самі. — Вона щойно пішла крамницями, тож невдовзі має повернутися додому.

— Ти, напевно, Робін, — сказала вона. — Донька Кіта і Джолін. Я — Tannie Вільгельміна.

У жінки був африканерський акцент, і він, хоч і набагато менш помітний, ніж у Піта, здавався схожим на гравій, вплетений у шовк. Я не впізнала в ній знайому батьків за копальнею чи з похорону.

— Так, я Робін.

Запрошувати її всередину я не збиралася. Навіть якщо вона знала моїх батьків, мені вона таки була чужа.

— У тебе все гаразд, liefling 41? Увесь цей gemors 42, напевно, дуже тебе засмучує, nе` 43?

Вона простягнула руку й обхопила нею моє обличчя, шукаючи на ньому якогось підтвердження своїй думці, що я не справляюся з усією цією «колотнечею».

— Так, — погодилась я.

— Отже, ти тепер живеш тут, із тітонькою? Із материною сестрою?

Я кивнула.

— Вона тобі подобається?

Я стенула плечима.

— Ну ж бо, — підбадьорила мене пані Вільгельміна, — ти можеш мені сказати.

— Вона мила. Торік на Різдво вона дозволила мені випити бренді з колою, — зізналась я.

— Liewe hemel! Regtig? 44

— Так, справді. І ще вона сказала, що покаже, як надягати ліфчика, коли мені буде тринадцять.

Перш ніж я встигла сказати щось іще, позаду Вільгельміни хтось прокашлявся, і вона відступила вбік, відкриваючи Едіт.

— Чим можу допомогти? — запитала Едіт.

— Добридень. Ви, певно, місис Вон.

Жінка простягнула Едіт руку для рукостискання.

— Міс Вон, — виправила Едіт, розтягнувши звук «с-с-с» наприкінці. — Я ніколи не була заміжня. А ви, дозвольте запитати, хто така? І чому ви стоїте тут, розпитуючи про мене мою ж небогу?

Жінка зашарілася.

— Я Вільгельміна Лабушань із «Товариства добробуту дітей Йоганнесбурга».

Раптом біля мене з’явилася Кет. Очі в неї були круглі від страху.

— Я ж тобі казала, — прошепотіла вона. — Я казала тобі, що Едіт ми не потрібні. Ця жінка прийшла нас забрати!

— Добробуту дітей? — перепитала Едіт.

— Так, нас сповіщають у разі виникнення таких ситуацій, і ми намагаємося зробити добру справу, надавши допомогу новій сім’ї.

Вільгельміна зробила наголос на словах «ситуацій» і «добру», і вони раптом набули загрозливого звучання.

— Гм-м. — Едіт здавалася налаштованою так само скептично, як і ми з Кет. — Ви робите добру справу чи пхаєте носа в чужі справи?

— Я кваліфікована соціальна працівниця, міс Вон, а також дипломована медсестра, а не місцева пліткарка, що зазирає за фіранки.

— Не можу сказати, що бачу якусь велику розбіжність. Завжди вважала, що соціальним працівником може стати лише людина певного штибу, яка не має власного життя. З якого ще дива вони були б такі зачаровані чужими життями? — На відповідь Едіт чекати не стала. — А тепер прошу, коли ваша ласка, пропустити мене у двері власної оселі.

Вільгельміна хутко вийшла в коридор.

— Наступного разу я б рекомендувала вам зателефонувати та призначити зустріч, а не просто прийти. До побачення.

Перш ніж Едіт зачинила двері перед носом у Вільгельміни, я встигла побачити вираз її обличчя. Було очевидно, що груба відмова Едіт не припала їй до душі.

Едіт трохи зачекала, притулившись до дверей, доки не почула, як віддаляються кроки Вільгельміни, а тоді заходилася діяти.

— От лайно! — вигукнула вона й кинулася на ряд порожніх пляшок із-під вина й переповнених попільничок, які досі стояли, вишикувані на журнальному столику після попередньої ночі. — Дідько, треба було прибрати це діло, коли Віктор пішов, але я була надміру втомлена, а потім, уранці, у мене сильно боліла голова, щоб давати цьому лад. Тому я й пішла до крамниці. По таблетки від головного болю.

Едіт віднесла пляшки до сміттєвого відра на кухні.

— Господи, уявляєш, що було б, якби вона це побачила?

— Та пані мене лякає, — сказала Кет.

— А мене вона не лякає, — відповіла я.

Проте, звісно, це не було правдою.

41 Люба.

42 Безлад.

43 Так; еге ж.

44 Святі небеса! Справді?

Розділ двадцять другий

Б’юті

7 липня 1976 року. Гоутон, Йоганнесбург, Південна Африка

Потрібну вулицю в заможному передмісті Гоутон я знаходжу набагато пізніше, ніж сподівалася туди потрапити. Сонце сідає, і я зла на себе, бо так довго шукала адресу, наґрамуздляну на зім’ятому клаптику паперу, що його мені передали в Совето кілька днів тому. Це адреса Білого Янгола, жінки, що буцімто допомагає чорним, які шукають прихистку від служби безпеки. Тишком-нишком розповідають, що вона підтримує нашу справу й допомогла десяткам наших людей, яким знадобилося щезнути.

Будинок у Мофоло, що про нього хлопець розповів Нотандо, виявився порожнім, а чоловік, якого востаннє бачили з Номсою та Фумлою, зник. Цей слід тепер захолов, і Білий Янгол — моя єдина надія.

Мене попереджали, що тут уночі патрулі — поліція, яка захищає майновитих білих від загрози чорних дикунів, — після того, що сталося в Совето, пильнують тепер більше, ніж доти. Кажуть, білі неспокійно сплять у своїх великих ліжках, навіть за високими мурами особняків: знають, що на землі лише за тридцять кілометрів від їхньої утопії повстали чорні. Скидається на те, що вони почуваються спокійніше, знаючи, що люди з пістолетами можуть захистити від ворога за брамою, та мені б кортіло знати, як вони ставляться до ворога всередині.

Як щодо служниць, садівників, кухарів, няньок? Як щодо всіх тих чорних, які так необхідні їм для підтримки чистоти в їхніх великих будинках і полірування їхніх шикарних автівок? Як щодо їхніх працівників, які сплять на їхніх землях у малесеньких кімнатках для слуг? Вони думають, що вбога платня, кепське поводження та вчорашні недоїдки забезпечують безперечну відданість? Навіть найдурнуватіший йолоп знає: якщо людина морить свого пса голодом і б’є, тварина рано чи пізно кинеться на господаря.

Прямуючи вздовж вулиці з її бездоганно підстриженими моріжками й ретельно доглянутими садками, я сподіваюся, що форма, у яку я вдягнена, надасть мені такого вигляду, ніби я цілком маю право тут перебувати. Я позичила її у своєї подруги Ліндіве. На кілька шарів кофтин і панчіх надягнула світло-блакитну сукню, що застібається спереду, й долучила до неї білий фартух і дук. Я рада, що Номса мене зараз не бачить.

Поки білі їдуть додому своїми блискучими автівками, починають спалахувати вуличні ліхтарі. Я проминаю кількох чоловіків, схожих на садівників, і вітаюся з кожним із них за звичаєм:

— Molo. Unjani?

Якийсь чоловік заводить розмову й каже, що йому не пощастило жити на території свого роботодавця й тому він повертається додому, до Совето. Я бажаю йому безпечної дороги:

— Hamba kakuhle.

Опинившись метрів за двісті до свого пункту призначення, я чую вищання шин автівки, що їде занадто швидко. Цей звук загрозливий, схожий на високий мисливський клич хижого птаха. Я розвертаюся й відчуваю, як мені забиває дух: це страшний жовтий автомобіль, фургон «квела-квела», про який мене попереджали, той, яким поліціянти їздять ловити тих, хто не має перепусток. Я не маю дозволу від поліції на перебування за межами бантуського гомленду Транскей. У Йоганнесбурзі я нелегально, без паперів. Якщо вони мене впіймають, то заарештують.

Фургон зупиняється поруч із садівником, із яким я щойно привіталася. З фургона вискакує поліціянт, за ним скрадається чорний пес, і поліціянт світить садівникові в очі яскравим ліхтариком. Його голос розходиться луною вздовж вулиці, та я не можу розібрати, що саме він каже. Мені цього й не треба: я знаю, що він вимагає в чоловіка перепустку.

Я наддаю ходи. Сподіваюся, мій нещасливий товариш забезпечуватиме їх роботою досить довго, щоб мені вистачило часу дістатися воріт і прослизнути всередину, перш ніж фургон зможе до мене доїхати, але тут грюкають дверцята і мотор гуркотить гучніше. Чоловік, напевно, хутко показав чинну перепустку: вони прямують до мене. Сьогодні нещасливим товаришем буду я.

Хочеться побігти: ворота дуже близько, та все ж неприступні. Коли мені до них іще залишається десять метрів, фургон із вереском зупиняється біля мене, і дверцята знову відчиняються. Раптово прокидається біль у грудях, який ущух за останні кілька днів.

— Гей, ти, зупинися. Де твоя перепустка?

Наказ віддають мовою африкаанс, яку я розумію, проте я зупиняюсь і поволі розвертаюся. Здіймаю руки в повітря і вдаю, ніби не знаю цієї мови.

Мені в обличчя пхають ліхтарик, і я кривлюся від яскравого світла. Поліціянт переходить на англійську й повторює запитання, і я стенаю плечима, знову вдаючи невігластво. Чоловік гукає в бік фургона, і в ньому відчиняються задні дверцята; цього разу виходить чорний поліціянт, який приєднується до нас.

Я чула про цих людей, чорних, що вдягають огидну форму гнобителів і працюють у поліції. Ці люди розмахують кийками, та справжня їхня зброя небезпечніша навіть за вогнепальну: слова, що вимовляються нашою рідною мовою, звернені проти нас і вживані для того, щоб нас гнобити та принижувати. Ці зрадники одержують житло й добру платню за те, що продають душі білому дияволові. Я чула, що в день повстання деякі поліціянти, що стріляли в юрбу, були чорні; мене нудить від думки про таку зраду.

Пес виходить із фургона за чорним поліціянтом; наближаючись до мене, він починає гарчати, і я здуру позираю на нього. Побачивши його вишкірені зуби, великі й білі, я мимоволі згадую день конфлікту в Совето, і мені доводиться стримати бажання розвернутись і побігти. Я змушую себе перевести погляд із собаки на чорного поліціянта.

— Де твоя перепустка? — питає він мовою сото. Коли я не відповідаю, він повторює запитання мовою коса.

Хочеться плюнути йому в лице, та я занадто сильно боюся. Якби мене заарештували, я б нічим не змогла допомогти Номсі. Натомість я дивлюся йому в очі й тихо питаю:

— Твоя мати тобою пишається?

Тоді, повернувшись, звертаюся до білого поліціянта англійською:

— Я працюю в цьому будинку, тутечки, баас, а перепустку забула у своїй кімнаті.

Поліціянт явно здивований, але, перш ніж він устигає щось сказати, озивається чорний поліціянт, сердитий через мою неповагу:

— Ти ж знаєш, що повинна весь час носити перепустку із собою.

— Я просто хутко сходила до крамниці. Я не подумала, що вона мені знадобиться.

— Брешеш. Якщо ти сходила до крамниці, sisi, де тепер твої покупки? Де твої торби?

— Я тобі не сестра, Юдо, і я не знайшла того, що шукала, тож нічого не купила.

Білий поліціянт починає говорити, та мимохіть замовкає: ворота коло нас раптом розчахуються. У мене холоне кров. Тепер спектакль закінчено. Я сподівалася, що мене пустять на територію садиби, тим часом як поліціянти чекатимуть на моє повернення з перепусткою, а далі планувала здійснити спробу втечі іншим шляхом. Але той, хто виходить, зараз підтвердить, що я на нього не працюю.

— Добрий вечір, баас. Є якась проблема? Я можу чимось допомогти?

— Хлопче, якщо не хочеш і собі опинитися під арештом, не пхай носа в чужі справи.

— Баас, прошу, ця пані тут працює. Вона служниця моєї мем, яка послала її до крамниці.

Моя надія міцніє. Охоронець, певно, слухав нашу розмову за воротами й розуміє, що я намагаюся зробити.

— А де тоді її перепустка? Твоя мем повинна знати, що чорним не можна на вулицю без перепусток.

Перш ніж охоронець встигає відповісти, нас усіх заливає світло фар, що наближаються, і якась машина сповільнюється, а тоді звертає на під’їзну доріжку до будинку. Охоронець вітається, піднявши руку, і підходить на крок до машини, але поліційний собака знову починає гарчати, тож він залишається на місці. Я відчуваю гаряче дихання собаки в себе на руці й замислююсь, як часто він куштував людську плоть.

Скло в машині опускається; всередині сидять двоє людей. За кермом старий білий чоловік, а на пасажирському місці сидить білява жінка. Вона нахиляється вперед, наміряючись заговорити, та чоловік кладе руку їй на коліно, і вона, схоже, розуміє це як наказ мовчати.

— Добрий вечір, офіцери. У вас вечірка під нашою хатою? Як чудово. Ми на неї запрошені? — Тон у нього веселий; він неначе жартує з другом. — Чим можемо допомогти цього вечора людям у формі?

Чоловік має імпозантний вигляд і розмовляє з вишуканим англійським акцентом, який здається чужоземним. Він усміхається, і його товариськість розслабляє білого поліціянта, який нагинається, поклавши одну руку на дах машини, щоб зазирнути водієві в очі.

— Добрий вечір, сер. Вибачте за проблеми, та у вашої служниці немає при собі перепустки і ми, взагалі-то, маємо її заарештувати.

Його голос звучить геть не загрозливо. Поліціянт явно вважає цього чоловіка вищим за себе й не хоче його засмучувати.

Старий повертається до мене, і я знову побоююся, що мене назвуть чужою. Натомість він усміхається та скрушно хитає головою, знову повертаючись до поліціянта:

— А, так, на жаль, Дора не дуже тямуща. Ви знаєте, які вони, ці люди.

Тут поліціянт сміється і схвально киває.

Старий заговорює знову, кинувши на мене багатозначний погляд.

— Доро, будь ласка, йди до себе в кімнату. Ти вже викликала достатньо колотнечі як на один вечір. — Тоді повертається до поліціянта: — Чому б вам не зайти на хвильку всередину, офіцере? Мені дуже прикро, що ми завдали вам незручностей, і я певен, що ми можемо запропонувати вам якусь компенсацію.

Охоронець бере мене за передпліччя і проводить у ворота. Поліціянт усміхається та знімає кашкета перед старим, а тоді повертається до чорного офіцера й наказує йому зачекати у фургоні, доки він не повернеться.

Згодом, коли мене як слід рекомендують Меґґі — Білому Янголові — та її чоловікові Ендрю, вони розповідають, як заплатили за мою свободу пляшкою імпортного коньяку з Франції й коробкою цигарок «Texan Plain».

Тепер я в лев’ячому лігві, живу в оселі білих людей. Тепер я в серці ворожої території, а втім, почуваюся в безпеці.

Розділ двадцять третій

Робін

1—22 липня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Після загибелі моїх батьків Едіт узяла відпустку на тиждень, а коли цей тиждень добіг кінця, взяла ще один, щоб спробувати дати всьому лад. Здавалося, хоч скільки разів вона перебирала в голові змінні, в сумі все одно виходило, що вона має на одну дитину більше, ніж раніше, і роботу, у якій не схвалюють нерозв’язаних проблем.

Почалися канікули, і тому я поки що більше не пропускала уроків. На той час до мене вже дійшло, що я піду до нової школи за кілька кварталів від своєї нової домівки, і, хоча від думки про цю зміну мені мокріли долоні, я нічого не казала, бо в Едіт теж зростала тривожність.

Вона звільнилася першого липня, а наступні кілька днів їй телефонували друзі з авіакомпанії, співчуваючи й підбадьорюючи її. Едіт жваво розмовляла телефоном, запевняючи їх, що в неї все буде гаразд і вона з нетерпінням чекає на «нормальну» роботу для різноманіття. Вона, певно, їх обдурила, бо більшість людей припинила телефонувати. Вона й мене ледь не обдурила. Перший сигнал про те, що ситуація не зовсім «супер-пупер», як твердила Едіт, надійшов після чергового дзвінка їй.

— Алло! — відповіла Едіт звичним радісним голосом, який стишився, коли вона почула, хто телефонує. — Ой, Майкле. Це ти. Можеш зачекати секундочку? — Едіт прикрила динамік рукою й шепнула: — Робс, ходи сюди.

Я підійшла до неї з Елвісом на плечі, який покусував мене за вухо.

Едіт кивнула на свій гаманець, що лежав на тумбочці.

— Може, зробиш корисну справу? Візьми гроші й сходи купи нам молока та хліба.

— Сама?

Я досі не наважувалася вийти на міські вулиці самотою.

— Це цілком безпечно. Це лише кілька кроків уздовж вулиці.

— Елвісові зі мною можна?

— Ні, ти ж знаєш правила. Йому не можна надвір.

Я простягнула до Елвіса два пальці, і він зійшов на них. Його пазурі міцно охопили мене у грубих обіймах, що дивовижним чином надавали впевненості, і я переправила його на підлокітник дивана.

Казати Кет, що вона знадобиться мені на першому дорученні від Едіт, не було потреби. Коли я взяла трохи монет із гаманця Едіт, вона вже чекала під дверима. Коли ми повернулися десять хвилин по тому, заряджені адреналіном, але горді тим, що впорались із завданням самотужки, Едіт уже перевдягнулась у гарненьку блакитну мінісукню, зібрала волосся нагору у своєрідний пучок із начосом і заново нафарбувалась. Елвіс також повернувся до своєї клітки й голосно в ній репетував:

— Елвіс покинув будівлю !45 Елвіс покинув будівлю!

Едіт запалила цигарку й низько нахилилася, щоб пихнути на нього кільцем диму.

— Диявол у масці 46! — скрикнув Елвіс.

— Ой, цить уже, годі нагнітати драматизм.

— Не будь жорстока. Не будь жорстока до вірного серця 47, — промовив Елвіс.

— Знаєш, ці цигарки привезені з Франції, — сказала Едіт, демонструючи свою коробку «Gauloises». — Вони дуже дорогі. Ти маєш мені подякувати, що я ними ділюся.

— Диявол у масці.

— Та хай тобі, — сказала Едіт і, ледве дочекавшись, коли я приберу молоко та хліб, м’яко виштовхала мене за двері. — Мені треба виконати одне доручення, а Рейчел сказала, що пригляне за тобою, поки мене не буде.

— Хто така Рейчел?

— Місис Ґолдман, мати Моррі.

— Але я хочу піти з тобою.

— А тобі не можна. Цього разу не можна. Хай там як, я певна, що тобі набагато більше було б до вподоби провести день із Моррі. Ви, здається, нещодавно заприязнилися.

— Гаразд. Ходімо, Кет, — сказала я й жестом наказала сестрі йти за нами.

— Ні, облиш Кет. Я впевнена, що вона може себе порозважати.

— Але…

— Жодних «але». З твого боку було б нечемно теревенити в порожнечу, поки Ґолдмани намагалися б не сісти на твою сестру, яка, між іншим, страшенно заважає й має навчитися хутчіше тікати з дороги.

Едіт зачинила двері й гукнула: «Бувай, Кет!», на прощання твердо крутнувши ключем у замку.

На наш стукіт унизу відповіла мініатюрна жінка з кучерявим темним волоссям, яка запросила нас усередину. Вона послала Едіт цілунок звіддаля й узяла мене за підборіддя.

— Гляньте на це личко. Хіба воно не найсумніше, яке ви коли-небудь бачили? Який трагізм!

Я не знала, що на це сказати, тому просто всміхнулася.

— Дивіться, яка вона смілива. Ну подивіться ж! Усміхається крізь біль. Страждає мовчки. — Місис Ґолдман відпустила моє обличчя й випросталася. — Піди посидь із хопчиком. Я зараз вийду разом із Едіт, бо мені треба до перукарки, але не турбуйся. Якщо вам щось знадобиться, поки мене не буде, тут є містер Ґолдман. Бувайте.

— Бувайте.

Я зітхнула й пішла сісти поруч із Моррі, який саме читав «Острів скарбів».

— Ти це в бібліотеці взяв? — запитала я.

— Ні, це мені бубе подарувала.

— Хто?

— Моя бабуся.

— А… — Я ніколи не сумувала за бабусями з дідусями, аж поки не зрозуміла тоді, скільки подарунків мені могло не дістатися. — В тебе є книжки Енід Блайтон?

— Ні.

— Маєш книжки про сиріт?

— Ні, та в мене є п’ять книжок із серії «Пригоди» Вілларда Прайса. — Моррі витягнув із-під дивана книжку й передав її мені. — Оця — моя улюблена.

Я зиркнула на ядучо-зелену обкладинку з двома прив’язаними до чогось хлопцями.

— «Пригода з канібалами»? — Я проглянула анотацію. — Мисливці за головами й канібали? Бе! Хлопчачі книжки гидотні!

— Фе!

— Може, перестанеш казати ці дурнуваті слова?

— Це що іще за кветч 48?

— Ти знову за своє! Кажеш оті слова, загалом не англійські.

У світі дітей влади обмаль, отож треба за будь-якої нагоди здобувати зверхність і хвалитися нею. Я вирішила, що Моррі не проминав жодної можливості похизуватися материною ґолдманівською мовою, просто щоб показати, що знає більше за мене.

— Ці слова не дурнуваті, — відповів Моррі. — Вони з мови мого народу.

— Родині Ґолдманів потрібна власна мова?

— Не тільки моїй родині. Всім нам, — сказав Моррі.

— Кому це — всім?

— Євреям.

— Лівреям?

— Не «лівреям», а євреям. — Він вимовив для мене це слово по буквах. — Я єврей.

Що це означає, я теж гадки не мала, але Моррі сказав це так похмуро, що я вирішила, що то, напевно, щось дуже погане.

— Мені прикро.

— Що прикро?

— Що ти єврей.

— Чому?

— Це звучить просто жахливо.

Він кивнув.

— Так і є. Мій народ століттями піддавали гонінням.

— А що таке «гоніння»?

— Я не зовсім упевнений, — сказав він. — Але думаю, що це означає, що нас ніхто не запрошував на вечірки.

— Ого, це справді жах.

— Знаю. А ще нам треба проходити обрізання.

— Що це таке?

— Рабин відрізає нам крайню плоть.

— Що таке крайня плоть?

— Вона в нас на цюцюрках.

Тут мені було над чим поміркувати. Доведеться повернутися до цього, коли я осмислю все як слід.

— Отже, та мова з дивними словами — єврейська?

— Ні, це їдиш.

Я трохи замислилася над цим.

— Отже, твій народ із Їдляндії?

— Їдляндії? Як ти до цього додумалась?

— Едіт побувала майже в усіх країнах світу, — гордо повідомила я. — Вона каже, що фіни розмовляють фінською й родом із Фінляндії. Думаю, так це й працює.

Схоже, мої знання хлопця вразили.

— Я спитаю тата, але цілком упевнений, що ми з Південної Африки.

Я заплуталась. Якщо євреї з Південної Африки, чи означало це, що я теж єврейка? Раптом мені перехотілося продовжувати цю дискусію.

Я запідозрила, що Моррі вдає, ніби знає набагато більше, ніж насправді, й що він здебільшого просто підслуховує розмови своїх батьків, а тоді потроху їх переповідає, щоб видаватися поважним.

Моррі несподівано підвівся й віддав мені свій «Острів скарбів».

— Ось, можеш його почитати. Там не так рясно канібалів. Я хочу познімати.

Я вдала, нібито читаю, та насправді просто дивилась, як Моррі фотографував здохлого жука, пару стертих черевиків і розібране радіо. У квартирі були набагато симпатичніші речі, які можна фотографувати, і я відклала книжку, щоб краще до них придивитися. Біля кожних дверей висіли під кутом чудернацькі, та в цілому прямокутні картини, і я замислилася про те, чи не дістав на горіхи містер Ґолдман за те, що повісив їх усі косо.

По квартирі були розкидані ошатні срібні рамки, у які вставлено збільшені чорно-білі світлини, і я зупинилася перед кожною з них. На кількох знімках був Моррі, тоді як на інших були зображені літні люди — як я подумала, його бабусі й дідусі. Була весільна фотографія його батьків, і на ній містер Ґолдман був у дивній шапочці — маленькій, не більшій за оладку. Тоді мою увагу привернули підсвічники, і саме тоді, коли я впустила один із них, вийшов зі спальні містер Ґолдман.

— Що розбилося?

Моррі показав на бите скло біля моїх ніг.

— Оте. Ця дівчинка — справжній клутц 49.

— Вибачте, — затинаючись, промовила я. — Я дуже незграбна. Всі так кажуть. Треба було дивитись очима, а не руками.

Я знала, що треба було привести із собою Кет: якби вона була поруч, я б могла звалити нещасний випадок на неї.

— Не ворушися, доки я не приберу, — досить добродушно попросив містер Ґолдман, а я, поки він підбирав скло, вперше добре придивилася до нього. Він був маленьким чоловічком в окулярах, із солом’яним волоссям і таким роєм ластовиння, що я порівняно з ним здавалася чистісінькою. На ньому були грубі квадратні окуляри та зелений плетений кардиган, зате маленькою шапочки не було.

Коли містер Ґолдман знову зник у своїй кімнаті, я спитала про це Моррі.

— То не шапочка — то ярмулка. Їх надягають єврейські чоловіки.

— Чому ти її не вбираєш?

— Інколи вбираю — коли ми їдемо до шуль 50.

Перш ніж я встигла запитати, що таке «шуль», у двері постукали, і менш ніж за годину відсутності повернулась Едіт. Вона поводилася різко.

— Ходімо. Бувай, Моррі.

Я потупала вгору сходами за нею, знуджена й невдоволена. Не бажаючи сидіти до вечора під замком у квартирі, я спитала:

— Ми поїдемо до бібліотеки? Ти сказала, що я можу знову оформити абонемент.

— Не сьогодні, Робін. Поїдемо якось іншим разом, гаразд?

— Це ти казала, коли я питала востаннє. Тоді поїдемо по мій велосипед.

Вона зітхнула.

— Може, порозважаєшся, граючись із Елвісом? А якщо тобі аж так відчайдушно хочеться книжок, то ось, почитай оці.

Едіт навмання дістала з полиці кілька своїх книжок про мандрівки й кинула їх на диван, а тоді пішла до Елвісової клітки й відчинила її дверцята. Елвіс задоволено крикнув:

— Дякую, красно дякую!

Він вистрибнув і негайно перелетів на своє улюблене сідало — куток верхньої полиці.

Едіт вийняла з бару відерце для льоду й понесла його на кухню. Повернувшись із повним кубиків відерцем, вона різко поставила його й налила собі шотландського віскі. Вихилила його одним ковтком і скривилась, а тоді гупнула склянкою об стіл. Далі Едіт заходилася несамовито смикати за шпильки у своєму волоссі й викидати їх на обідній стіл так завзято, як хтось інший, мабуть, кидав би рукавички. Вона скинула черевички на підборах і налила собі ще віскі, знехтувавши щипці для льоду й наповнивши склянку за допомогою пальців.

Я перевела погляд із неї на книжку, що лежала розгорнутою в мене на колінах, і вдала, ніби проглянула кілька її сторінок. Від тиші я занервувала.

— Едіт!

— Гм-м?

— Ти знаєш, що Моррі пройшов надрізання?

Вона не відповіла.

— Це означає, що якийсь раб відрізав йому останню плоть і тому в нього немає цюцюрки. Як думаєш, вона відросте?

— Гм-м.

Я спробувала втягнути її в розмову ще раз, поставивши запитання, на яке дуже хотіла почути відповідь.

— Хто такий Майкл?

Едіт вийняла зі склянки кубик льоду й закинула його до рота, схрупала, а тоді відповіла:

— Ніхто. Майкл — це геть ніхто.

Вона взяла пляшку шотландського віскі за горлечко й пішла до себе в кімнату, зачинивши за собою двері. Того вечора вона більше не виходила.

Із тіні з’явилася Кет і обвилася довкола мене.

— Робін!

— М-м-м?

— Мені самотньо.

— Не самотньо. Я тут.

— Я сумую за мамою й татком.

— Знаю. Я теж.

— І за Мейбл сумую.

Я кивнула, і мені зсудомило горло.

— Пам’ятаєш, як…

— Пропоную про це не думати. Так тільки гірше буде. Ось, — сказала я, — хочеш подивитися зі мною на книжки?

Кілька годин по тому ми заснули на дивані. Довкола нас були розкидані книжки про подорожі, а Елвіс воркотів нам зі свого сідала.

Наступного тижня Едіт сходила на свою першу співбесіду. З’їла скромний сніданок, який складався з великої чашки кави (без цукру й без молока) та одного вареного яйця з тостом без масла. Доївши, вона рушила до спальні готуватися.

— Зроби корисну справу, мала, постав платівку! — гукнула вона мені, зникнувши за дверима.

Я пішла до полиці, на якій зберігалися всі її альбоми, кілька хвилин попорпалась у них, а тоді вибрала альбом, на обкладинці якого в чомусь схожому на велетенську бульбашку сидів по-турецьки якийсь чоловік. Витягнувши платівку з конверта, я взяла її за краї, як учив батько, щоб не залишити на ній масних слідів, а відтак поклала її на програвач. Повагом опустила на вініл голку, при цьому знову чуючи батьків голос: «Веснянко, найгірше, що взагалі можна зробити, — це подряпати платівку. Після цього її спокійно можна викидати».

Кілька секунд потріскування, потім голка вхопила нитку пісні, а тоді кімната наповнилася першими нотами: «Цукровий чоловічку…» 51

Раптом з’явилася рука Едіт, сягнула мені за плече й відірвала голку від платівки, напевно, подряпавши її при цьому.

— Тільки не цю, Робс. Родріґес більше підходить для спокійної атмосфери, якщо ти розумієш, про що я. — Вона склала докупи великий і вказівний пальці, а тоді піднесла їхні стиснені кінчики до своїх вуст, удаючи, ніби щось із них витягує. — Сьогодні нам треба щось бадьоріше.

Вона висмикнула платівку Елвіса, накрутила гучність, а тоді попрямувала назад до нашої кімнати й узялася за розкопки у своїх шафах.

Едіт дуже ретельно добирала ідеальне вбрання, а потім завзято шукала взуття й сумочку, щоб його доповнити. Розклавши всі предмети включно з обраною спідньою білизною на ліжку, вона сіла в халаті за туалетний столик і там цілу вічність завивала собі волосся, зачісувала його вгору, фарбувала нігті й «надягала обличчя».

Я вже вбралася й сиділа на ліжку, стежачи за нею в дзеркалі з химерною думкою про те, що, якщо я відтворю останні миті, проведені з матір’ю, коли наші віддзеркалення спілкувалися між собою, обличчя Едіт може якимось дивом обернутися на лице моєї матері. Коли Едіт дійшла до нанесення туші, я зачекала, затамувавши подих, щоб побачити, чи розтулить вона рота, як моя мама. Мої вуста вже приготувалися скопіювати це «О». Вона не розтулила рота, і я відчула себе ошуканою.

Одягнувшись і нафарбувавшись, Едіт пішла до комода, сягнула у віддалений край верхньої полиці й витягнула велику скриньку, розкішно вирізьблену й розфарбовану. Віднесла її до свого туалетного столика, обережно поставила й підняла віко. Звідти, наче джин із пляшки, вилетіла мелодія, а з нею — запах «Chanel No. 5», аромату, що був візитівкою Едіт.

— Що то за пісня?

— «Зелені рукави». Мила, хоч і трішки сентиментальна.

Скринька мала десятки шухляд із крихітними золотими ручками, і щоразу, коли Едіт витягала якусь із них, я бачила, що вони вистелені рожевою замшею й наповнені блискучими цяцьками. Це була ціла скарбниця коштовностей, і я, не задумуючись, простягнула руку. Поєднання гладенького лаку скриньки, оксамитової м’якості її підкладки та прохолодного сяйва коштовного каміння заворожувало, і мені аж свербіли пальці від бажання торкнутися всіх цих чарівних поверхонь.

Перш ніж вони встигли чогось торкнутись, Едіт суворо вигукнула:

— Ні!

Я відсмикнула руку так, наче ошпарилася.

— Вибач.

— Це єдина заборонена для тебе річ. Можеш гратися з моєю косметикою, одягом і всім, чим хочеш, але ніколи, ніколи не торкайся моїх прикрас. Укмітила?

— Так.

— Деякі із цих речей страшенно дорогі мені як пам’ять, і замінити їх не можна. Колись, як ти виростеш, а мене вже не буде на світі, вони будуть твоїми, та доти обіцяй мені, що ніколи не торкнешся ні цієї скриньки, ні чогось із того, що в ній лежить.

— Обіцяю.

— Тоді гаразд. Хороша дівчинка. — Едіт дістала разочок перлів із браслетом, що пасував до нього, а тоді надягнула їх вправними пальцями. Замкнувши скриньку й повернувши її на місце, вона промовила: — Ходімо.

Коли ми вже збиралися вийти, задзвенів телефон. Едіт поглянула на наручний годинник і, зітхнувши, підхопила слухавку.

— Алло, це Едіт. — Вона трохи послухала, а тоді в неї нетерпляче сіпнулася брова. — Вільгельміно, на жаль, зараз це для мене недоречно: я саме виходила.

Вільгельміна? Мені скрутило шлунок.

— Хочете призначити час для візиту?

Мій великий палець машинально потягнувся до рота, і я заходилася жувати ніготь, підслуховуючи однобічну розмову. По другий бік від Едіт те саме робила Кет.

— Зрозуміло. Що ж, на жаль, вам просто доведеться зателефонувати іншим разом. Якщо я пропущу цю співбесіду, в цьому будете винні ви, а ви, гадаю, згодні, що мені не завадить оплачувана робота, якщо я маю стати законною опікункою Робін. Па-па.

Едіт зі смаком грюкнула слухавкою.

— Здихалася. Ну ж бо, Робін. Ходімо.

Ми виїхали жовтим «жучком» Едіт без Кет, якій знову наказали сидіти вдома, і я пообіцяла добре поводитися, коли ми дістанемося офісу. Я взяла із собою книжку (одну з книжок Едіт про подорожі, бо ми досі не дійшли до бібліотеки) та сподівалася зробити з неї реквізит, щоб мати змогу сидіти й підслуховувати співбесіду. Робота була адміністративна, а проводила співбесіду з Едіт старша секретарка, що вийшла на рецепцію нас зустріти.

— Доброго ранку. Ви, напевно, Едіт; дуже рада знайомству. Я Гаррієт.

Жінка була набагато старша за Едіт, і якщо не аж така неприваблива чи гладка, то вже достоту неохайна на вигляд. Її шпакувате нефарбоване волосся було зібране в тугий вузол, а макіяжу на ній майже не було. Нігті в неї були коротко обрізані й не пофарбовані лаком. Привітавшись із Едіт, вона ясно всміхнулась і ґречним жестом запросила її йти вперед, але, коли Едіт пішла у вказаному напрямку, з Гаррієт спала привітна маска, і я побачила, як на її обличчі промайнуло щось подібне до зневаги. Мама добре навчила мене вловлювати невербальні сигнали, і я бачила, що ця жінка визначилася за кілька секунд після того, як побачила Едіт. Вона не візьме на роботу ту, хто вдягається краще за неї, і вже безсумнівно не братиме молодшу жінку, що має такий розкішний вигляд.

Едіт, здавалося, не помічала заздрощів жінки й захоплено теревенила всю дорогу додому:

— Вийшло дуже добре, еге ж? Гаррієт здається милою, а я, гадаю, справила сприятливе враження. Ти чула, як її вразив мій досвід роботи в авіакомпанії? Я думала, що це спрацює проти мене, та вона, схоже, зрозуміла мої слова про те, що всі галузі обслуговування практично однакові. Як думаєш, наскільки важко буде навчитися скоропису?

Так і не діждавши нового дзвінка, Едіт здивувалась і навіть образилась, а я не знала, як сказати їй, що вона, як і моя мама, екзотична орхідея в садку зі стокротками і її часто за це каратимуть. Наступні кілька співбесід минули в такому самому дусі, а після першого десятка відмов Едіт замінила Елвіса на Діна Мартіна і стала приділяти менше уваги зовнішності. Зовнішність не збільшувала її шанси, а лише робила гірше. Жінки, які проводили з нею співбесіди, неначе підсвідомо знали, що Едіт треба лише дати шанс, а тоді вона відродиться, як фенікс із попелу.

Найближче Едіт підійшла до справдження своєї мети того єдиного разу, коли з нею проводив співбесіду чоловік. Він ставив їй мало запитань і, майже не глянувши на її резюме, оголосив, що вона матиме роботу. Едіт була в захваті, доки він не запропонував їй спокійним тоном зустрітися з ним увечері у «Президент-готелі» на Елофф-стріт, щоб це відсвяткувати. Я підслуховувала ту співбесіду, повернувшись до них спиною, тож почула лише потужний різкий звук ляпасу. Коли я швидко розвернулась, Едіт уже виходила з його офісу, тим часом як чоловік тримався за щоку.

Після цього Едіт перестала відповідати на дзвінки друзів, навіть Віктора, а коли я поскаржилася на необхідність брехати йому про її місцеперебування, взагалі зняла слухавку. Від того, що телефон не працював, мені стало легше: це означало, що Вільгельміна не зможе до нас додзвонитися та призначити час на свій візит. Кет теж розслабилася, коли телефон перестав дзвонити.

Якось уранці Едіт пурхнула до бару й налила собі маленьку чарочку бренді, додавши до нього лід та імбирний ель. За годину вона повернулася по нову чарочку. Ще дві порції по тому вона облишила чарочку, а також лід і міксер, і висока склянка до половини наповнилася чистим напоєм. До шостої порції вона поскидала свої книжки про подорожі з полиць, розпихала їх довкола себе по підлозі й заговорила з ними, як із давно загубленими друзями.

Едіт знехотя прощалася з усіма екзотичними місцями, які відвідувала й частиною яких стала; місцями, чиї ритми текли в її жилах. Вона оплакувала не лише життя моєї мами, а й своє власне, те життя, яке уявляла собі, але яким їй не доведеться жити. Її смуток просякав усе довкола.

Вона стала вештатися квартирою вночі та спати вдень, не знімаючи нічної сорочки й не застеляючи нашого ліжка.

— Це ж насправді нісенітниця, хіба ні? Якщо я нікуди не піду — то навіщо це робити?

— Може, ти пройдеш іще одну співбесіду? — обережно спитала я.

— Співбесід більше не буде! Жінці не можуть весь час казати, що вона не потрібна. Завжди треба вміти вчасно поставити крапку.

Я потай зітхнула полегшено. Я не могла й далі споглядати безкінечні розчарування Едіт: я знала, що вона зненавидить мене як головного свідка своєї поразки.

За кілька днів після того, як Едіт запила, я відірвалася від щипання задирок і побачила, що Кет робить те саме. Нігті в нас уже були обкусані до м’яса, і запалені пучки були всіяні кривавими цятками. Наші руки неначе гризла колонія щурів, поки ми спали. Кет увесь час кидала на Едіт збентежені, боязкі погляди, рахуючи спожиті нею порції випивки на пальцях, аж доки їхня денна кількість не перевищила числа пальців на обох її руках. Опісля за це взялася я, попри те що мої підрахунки менше впадали в око.

Хоч як я старалася запевнити Кет, що все буде гаразд, вона вперто зациклювалася на всьому, що могло піти не так у нашій небезпечній новій реальності.

— Якщо вона й далі чинитиме так само, нас заберуть. Це лише питання часу, — сказала Кет.

— Ні, не заберуть, — відповіла я, намагаючись показати, що ця розмова мене дратує.

Певні речі краще було не озвучувати, і я шкодувала, що Кет досі не збагнула, коли треба тримати рота на замку.

— Так, заберуть. Якщо вона й далі питиме весь день і не знайде роботи, в нас не буде грошей. А якщо в нас не буде грошей, то ми зубожіємо, а якщо ми зубожіємо, то не зможемо оплачувати життя тут. Якщо нас викинуть, ми житимемо на вулиці, бо там і живуть безхатьки, а тоді нас заберуть від неї й відправлять до родинного притулку. Це якщо сюди спершу не прийде та соціальна працівниця. Якщо вона побачить Едіт у такому стані, то навіть не чекатиме, коли ми станемо безхатьками, а забере нас одразу.

Я хотіла, щоб Кет нарешті заткнулася. Всі ці її теревені, у яких вона постійно виливала свої тривоги й найглибші, найтемніші страхи, ставало дедалі важче ігнорувати.

— Нам слід лише вигадати план, — сказала я, прикидаючись упевненою.

— План один: зробити так, щоб нас не віддала Едіт і не забрала Вільгельміна.

— Це не план! Ми просто хочемо, щоб так сталося. План каже, як нам це зробити.

— То який тоді план?

— Можеш помовчати хвилинку й дати мені подумати?

У блаженній тиші, що запала далі, я пішла по олівець і папір. Колись я споглядала, як моя мама окреслювала в такий спосіб свої плани: наш сімейний бюджет, що потрібно спакувати і приготувати до відпустки та вказівки з організації званої вечері. Я була цілком певна, що теж так зможу, бо вона водночас пояснювала мені кожен крок, наголошуючи на тому, як важливо завжди все контролювати.

— Добре, — сказала я, посмоктуючи рожеву ґумку на кінці олівця. — Що б могло завадити нам тут жити?

— Ясна річ, Едіт, — похмуро озвалася Кет. — І Вільгельміна.

— З нею все просто, — збрехала я. — Якщо вона знову прийде під двері, ми вдамо, ніби нас нема вдома. Не маючи змоги потрапити всередину, вона не зможе нас забрати, тож припини через неї тривожитися. Що змусило б Едіт нас віддати?

— Здається, ми їй не потрібні, — сказала Кет тремтливим голосом. — Здається, вона приймає нас лише тому, що ми не маємо інших родичів.

— Тоді все просто. Нам слід тільки щось зробити, щоб стати їй потрібними.

— Гаразд. — Кет проясніла. — Вона постійно просить тебе зробити корисну справу, тож ми можемо так і чинити.

— Як саме?

— Може, наливатимемо їй випивку.

— Не мели дурниць, — відповіла я. — Нам не треба, щоб вона стільки пила.

— А якщо ми їй наливатимемо, проте робитимемо випивку значно слабшою?

— Я кілька разів бачила на шахтарських прийомах, як мама з татом так чинили. Це спрацьовувало. — Що ще?

— Ми можемо готувати їй сніданок. І фарбувати їй нігті.

— А ще можемо вигадувати пінки для ванни…

— …щоб вона підводилася з ліжка.

— Так.

Від записування численних ідей у мене починала боліти рука.

— Ще ми можемо казати їй, що вона гарненька.

— Це робитиме її щасливою.

— А ще повинні сидіти тихо й поводитися пристойно, щоб її не дратувати.

— Це ти її дратуєш.

— Вибач, я ненавмисне.

— Нам треба спробувати її підбадьорити.

— Як?

— Ну, вона любить картинки, — відповіла я, обводячи рукою все, що висіло на стінах. — Ми б могли малювати їй кумедні картинки.

— А ще можемо розповідати їй анекдоти.

— А ще можна влаштовувати концерти, на яких будемо співати й танцювати, як Елвіс.

На мить ми примовкли, намагаючись вигадати іще щось.

— Якби ж то ми могли знайти роботу, — зітхнула Кет. — Тоді ми могли б давати їй гроші.

— То спробуймо її знайти!

— Як?

— Ну, ми бачили, як вона набирала те своє резюме на друкарській машинці, яку тримає під ліжком. Щоб знайти роботу, потрібне таке резюме, тож ми вигадаємо резюме для мене.

— А як же я?

— Уявну людину не можна взяти на роботу, дурненька.

— Якщо робота уявна, то можна.

— Спробуй піти до крамниці й заплатити за щось уявними грішми.

— Гаразд, вибач. Ти маєш рацію. Це не спрацює. Думаєш, робота справді допоможе?

Я замислилася. Депресія й пияцтво Едіт були пов’язані лише з тим, що вона не могла знайти роботу. Якщо ми зуміємо відшукати роботу й давати на щось гроші, вона кине пити, повеселішає, і всі наші проблеми будуть розв’язані.

— Так, — погодилась я. — Однозначно!

45 Фраза, що нею на концертах Елвіса Преслі глядачів, які сподівалися на вихід співака на біс, часто сповіщали про завершення заходу.

46 Фраза з пісні Елвіса Преслі «(You’re The) Devil in Disguise».

47 Рядок із пісні Елвіса Преслі «Don’t Be Cruel».

48 Ниття (від їд. kvetshn — тиснути, щипати, нити).

49 Незграба (від їд. klotz — незграба, йолоп).

50 Синагоги (їд.).

51 Початок пісні Сіксто Родріґеса «Sugar Man».

Розділ двадцять четвертий

Б’юті

23 липня 1976 року. Гоутон, Йоганнесбург, Південна Африка

У вікно проникає надвечірнє сонце, і на леготі кружляють порошинки. Моя спальня в окремому будинку у глибині Меґґіної садиби більша за всю мою хижу в Транскеї, більша навіть за класну кімнату, у якій я навчала тридцятьох дітей. Я ще ніколи в житті не бачила таких розкошів.

Кімната має власний санвузол із ванною на чотирьох людей. Щоб її наповнити, не треба кількадесят разів ходити до струмка з відрами, які потім доведеться кілька миль нести назад. Для нагрівання води непотрібен вогонь. Треба лише крутнути кран і зачекати кілька хвилин, поки ванна наповниться. Не дивно, що білі люди завжди такі чисті. Якби я так жила, то приймала б щонайменше по дві ванни на день.

У самій спальні стоять чотири стільці, туалетний столик, письмовий стіл і вбудовані шафи. У великому двоспальному ліжку, у якому я лежу ночами, гублячись сама-самісінька в його безмежжі, могла б уміститися вся моя сім’я. Кімната оздоблена шпалерами й картинами, а коли я ходжу, мені лоскоче ноги білий плюшевий килим. На вулиці під вікном ростуть рядами палісандри. Я шкодую, що вони не цвітуть: тоді я могла б побачити, як їхні лілові квіти лавандовими хмарками пливуть над стіною.

Зараз я сиджу й виніжуюся в теплі сонця, наче ящірка на камені, читаючи «Чому ми не можемо чекати» доктора Мартіна Лютера Кінґа. У Меґґі чимале зібрання заборонених творів, і я з насолодою засвоюю філософські та літературні твори, до яких уряд апартеїду не хоче мене допускати.

Слова доктора Кінґа зворушують мене саме тому, що вони — це більш красномовне вираження моїх власних почуттів: «Ми без вагань називали свій рух армією. Та це була особлива армія: єдиним її оснащенням була щирість, єдиною її формою — рішучість, у своєму арсеналі вона мала лише віру, а її єдиною валютою стала совість».

Я знаю, що якби Номса була тут і я показала б їй цей уривок, який наголошує на властивій мені самій вірі в ненасильницький спротив, вона сказала б, що вісім років тому — коли до святкування сорокаріччя йому лишалося менше року — доктора Кінґа вбила саме куля й ця куля вилетіла з пістолета білої людини. Я навіть чую її голос:

— Може, якби він узяв рушницю й вистрілив першим, то досі був би живий і здатний поборотися ще.

Нашу уявну розмову уриває стук у двері. Кґомотсо, молодик, який працює на Меґґі на якійсь таємничій посаді, повідомляє мені, що надійшла звістка про Номсу. Він каже, що Меґґі щойно приїхала додому з роботи й хоче побачити мене у своєму кабінеті. Я провела майже три тижні в її «невидимому господарстві» й тому знаю, що Меґґі має на увазі не великий кабінет із вікнами на вулицю, розташований на першому поверсі — той, у якому стіни обвішані дорогими картинами Пірнеєфа 52 із зображенням краєвидів Високого велду. Цей кабінет існує суто для годиться й не містить жодних матеріалів, які можуть викликати підозру. Ще він оснащений мінібаром, де стоять імпортне бренді, тростиновий ром і віскі саме тих сортів, яким надають перевагу місцеві поліціянти.

Натомість я прямую до таємного кабінету у віддаленій частині будинку на другому поверсі — того, якого можна дістатися лише крізь двері, замасковані під панель із полицями в бібліотеці, — та прослизаю всередину. Меґґі ще не прийшла, і я користуюся із самотності, опановуючи себе. Більше за звістку про те, що довідалася Меґґі, мене страшить лиш одне: можливість узагалі цього не дізнатися.

Кабінет крихітний порівняно з іншими кімнатами в будинку, десь такий завбільшки, як довгий, але дуже вузький санвузол. Вікон, які пропускали би природне світло, нема, та яскраве світло в кімнаті забезпечують три світильники на стелі. Більшу частину площі займає письмовий стіл, стіни кімнати обставлено книжковими полицями людині до пояса, а над ними висять десятки світлин у рамках.

Замість того щоб сісти, я намагаюся сповільнити подих, вивчаючи зображення. Першими привертають мою увагу улюблені світлини. На одній Меґґі, набагато молодша, ніж зараз, сидить поруч із вигнаною африканською співачкою й авторкою пісень Міріам Макебою 53. Обидві жінки вбрані у блискучі вечірні сукні, а Міріам відкинула голову назад, широко роззявивши рота від сміху. Одну руку Мама Африка поклала на ногу Меґґі; я ще ніколи не бачила, щоб чорна жінка так спокійно показувала жестом ніжність і дружбу до білої. На другій світлині Ендрю стоїть із чоловіком Міріам, музикантом Г’ю Масекелою. На голову Ендрю хвацько насунув капелюха, в одній руці тримає келих із напоєм, а другою обіймає Г’ю за плечі.

Ідучи далі вздовж стіни, я побіжно оглядаю десятки інших світлин; якби їх виявила поліція, вони скомпрометували б моїх господарів так, що їх обох можна було б запроторити до в’язниці взагалі без суду. Я проглядаю їх, доки не помічаю фото, якого ще не бачила. На ньому Меґґі теж значно молодша і стоїть поруч із високим, гарним чорним чоловіком — судячи з вигляду, йому за тридцять чи за сорок. У нього стрижка «їжачком» і охайна підрівняна борідка, що підкреслює приємні риси його обличчя. Він здається знайомим, але я не можу згадати, хто це, й вирішую, що то якийсь американський актор чи політик.

— Мені теж подобається цей знімок, — каже Меґґі, зайшовши до кімнати. — Він один із моїх улюблених.

— Хто цей чоловік?

Вона, здається, дивується моєму незнанню.

— То ж Ролілала Мандела.

Я дивлюся на знімок іще раз.

— Тобто Нельсон Мандела?

— Ну, він ніколи насправді не звався Нельсоном, але так.

— Батько не називав його Нельсоном?

— Ні. Вочевидь, у дитинстві білий учитель, який не міг вимовити його імені мовою коса, дав йому англійське ім’я Нельсон, і воно прижилося. Я просто подумала, що з тобою сталося те саме.

— Ні. Моя мати вважала, що якщо дати мені африканське ім’я, то нічого доброго з цього не буде. Вона думала, що найбільше, на що я взагалі зможу розраховувати, — це стати служницею в заможному білому домі. Називаючи мене Б’юті, вона дбала про те, щоб моє ім’я могли вимовляти мої майбутні наймачі й щоб воно мало позитивне значення в їхній мові 54.

— Як же, певно, пишалася твоя мати, коли ти вступила до університету і стала вчителькою! Ти ж навчалась у Форт-Гейрі 55, так?

— Так, закінчила 1953 року, лише за шість років до того, як нормальній вищій освіті для чорних поклали край. Моя мати так цього й не дізналася. Вона померла ще до того. — Я знову повертаюся до світлин. — Село, де він виріс, дуже близько до мого. Я чула про нього безліч оповідей, чудових історій про чудову людину, та ніколи не бачила, який він із себе.

— Ну, гадаю, цього й слід очікувати, коли відтворення його зображень заборонене. Саме цього й хоче уряд.

Відвернувшись від знімка, я сідаю навпроти Меґґі.

— Те, що я дізналася щось про героя свого народу від білої людини, вражає.

— Те, що ти позбавлена можливості знати про нього більше, обурливо.

— Тобі відомо, що означає «Ролілала»?

— Ні, і, знаєш, мені ніколи не спадало на думку його спитати.

— Це означає «баламут».

Меґґі сміється.

— Що ж, він однозначно баламут, тож нарекли його дуже влучно. Бачиш? Ось ти теж дечого мене навчила.

— Коли був зроблений цей знімок?

Меґґі знову дивиться на фотографію.

— Багато років тому, задовго до Рівонійського суду 56. Тоді я, певно, була десь така, як ти. З ним я познайомилася через Альбертіну Сісулу 57, з якою товаришую. Він був дуже харизматичний. Стояти поруч із ним було те саме, що потрапити у грозу. Він палко бажав звільнити свій народ. І був готовий до жертв. Я й сказати тобі не можу, як сильно він мене надихнув. — Меґґі відводить погляд від світлини та знову дивиться на мене. — Все, що робимо ми з Ендрю, покликане рано чи пізно забезпечити йому свободу. І тобі теж.

— Я не вірю, що таке колись станеться.

— Ти мусиш вірити, Б’юті, неодмінно мусиш. Бо яка цьому альтернатива?

— Скажи, Меґґі, коли ми здобудемо цю свободу, за яку ви боретеся, хто нас поведе? Хто завадить нам повестись, як діти з новою іграшкою, щоб ми її не зламали?

Блакитні очі Меґґі сяють.

— Хтось видатний, Б’юті, хтось такий, як Нельсон Мандела. Ми заслуговуємо на провід такої людини, як він.

— Він уже не молодий, а хто буде тоді, як його не стане?

— Будуть інші видатні люди.

Я хитаю головою.

— Видатних людей дуже мало. Саме це й робить видатних людей видатними. А ще я побоююся того, як з нами вчинить влада.

— Про що ти?

— Як там кажуть? «Влада розбещує, а абсолютна влада розбещує абсолютно». Я не вірю в утопію. Її не існує, а гонитва за цією мрією, боюся, приведе лише до розчарування для нас усіх. — І тут мені стає несила затягувати далі зі звісткою про Номсу. Якщо вона лиха, треба буде почути її зараз. — Якісь новини про Номсу були?

На той час я вже дізналася, наскільки широкою є мережа Меґґі та як далеко вона сягає. Її інформація складається зі звітів від шпигунів, державних службовців, офіцерів поліції, соціальних працівників, членкинь «Чорного пояса» 58, журналістів та різних інших людей із важливих організацій. Більшість із них послуговується вигаданими іменами й ніколи не зустрічалися віч-на-віч через пов’язаний із цим ризик. Утім, вона каже, що найкращі відомості дістає від своєї невидимої армії — чорних служниць, садівників і няньок, які працюють у високих посадовців і які добувають інформацію завдяки тому, що самовпевнені господарі не вважають свою прислугу за таку, яка здатна розуміти зміст їхніх розмов.

— Так, — каже Меґґі. — Оте повідомлення про чоловіка в Мофоло було корисне. Він знаний під прізвиськом Дрож, і мої джерела повідомляють мені, що Номса й Фумла з ним. Вони ще не покинули країни. Здається, що вони переховуються у Венді, доки не зможуть безпечно перетнути кордон із Родезією.

— Це чудові новини.

А я вже приготувалася була до найгіршого.

— І вона неушкоджена?

— Судячи з усього, вона потерпіла під час повстання минулого місяця. Дістала серйозний поріз на обличчі, та його зуміли зашити й підлікувати. Поза тим вона здорова.

— Приємно чути.

— На жаль, є й тривожні новини.

— Які?

— Кажуть, коли вона перетне кордон, її відрядять до таборів «МК», а там її будуть навчати.

— Таборів «МК»?

— Даруй, я забуваю, що ти в усьому цьому відносно новенька. «МК» — це скорочення від «Umkhonto we Sizwe», що його також називають «Спис нації». Це — збройне крило Африканського національного конгресу, і воно створило військові табори в кількох африканських країнах, де навчає своїх працівників.

— Навчає чого?

— Військової справи. Здається, Номса та її подруга туди записалися. Дрож, судячи з усього, вербує, і він везе їх саме туди, до таборів військової підготовки.

Мені на серце неначе опустилися всією своєю вагою Драконові гори. Уряд затаврував «Umkhonto we Sizwe» як терористичну організацію, і її членів, яких захопили, катують, щоб добути інформацію, а тоді вбивають. У таборах Номсу навчатимуть убивати мирне населення, а це означає, що служба безпеки білого уряду щодня полюватиме на неї, як на тварину, й не заспокоїться, доки вона не помре чи не припинить становити для нього загрозу.

— Треба її знайти. Треба її врятувати, поки не пізно.

— Ми не можемо цього зробити. Є ще одна проблема, Б’юті. Ще вагоміша.

— Яка?

— До мене дійшла звістка від інформатора в поліції про те, що туди на нас хтось настукав. Залучили службу безпеки, і невдовзі за будинком почнуть стежити. Негайно влаштувати облаву й заарештувати нас усіх їм заважає лише високе становище Ендрю в міжнародній спільноті.

— Скільки маємо часу?

— Щонайбільше день-два до справжнього початку операції. Для всіх інших ми виснували план, і просто зараз їх везуть деінде, та мій інформатор не зміг роздобути для тебе такі документи, як для них. За ним стежать, і йому треба бути обережним.

— Папери мене не турбують. Нам треба знайти Номсу, доки вона не перетнула кордону.

— Ти не зможеш її знайти, якщо тебе дорогою затримають і ув’язнять. Ми маємо роздобути тобі справжню перепустку. Це єдиний спосіб залишитись у Йоганнесбурзі, поки ми робитимемо спроби повернути Номсу. Я послала людей пошукати тобі роботу, попрацюєш служницею, щоб дістати справжні документи. А тим часом нам треба перевезти тебе в безпечне місце, перечекати, доки все це вщухне.

— Я можу поїхати жити з Анділе в Совето.

— Занадто небезпечно. За рідними організаторів маршу ведуть нагляд на випадок їхнього повернення. Ти будеш новим обличчям, і це викличе в них підозру.

— Будь ласка, Меґґі. Будь ласка, скажи мені, де моя донька.

— На жаль, я не можу, Б’юті. Вибач, але зараз тобі було б небезпечно подорожувати і я наразила б тебе на ризик, а я до цього не готова. За нею стежать мої інформатори. Там вона в безпеці, а якщо її кудись повезуть, ми про це знатимемо. А поки що…

Лампочка на телефоні, що стоїть на столі Меґґі, загоряється, сповіщаючи про вхідний виклик. Дзвінка телефон не має: його зняли, щоб жоден звук із кімнати не виказував її існування. Телефон має виокремлену лінію й номер, до яких має доступ обмаль людей. Меґґі підхоплює слухавку й кілька секунд когось слухає, а тоді повертає її на важіль.

— Усе гірше, ніж ми думали. Вони вже їдуть. Тобі треба вибратися звідси. Поквапся!

Меґґі викликає Кґомотсо, і він мчить до кімнати. Вона киває йому, а він сприймає це як сигнал. Хоч що зараз відбувається, вони до цього підготувались і він знає, що робити. Меґґі вже набирає якийсь інший номер, а коли Кґомотсо витягає мене з кімнати, гукає мені:

— Невдовзі поговоримо.

Раптом унизу хтось кричить, і в парадні двері гучно стукають.

— Трясця, — каже Меґґі та знову кидає слухавку. — Вертайте сюди, обоє. Я вас замкну. І щоб жодного звуку.

Коли за нею грюкають двері, удари мого серця стають схожими на тупіт ніг по могилі.

52 Якобус Гендрік Пірнеєф — південноафриканський художник-пейзажист; його вважають одним із найкращих старих майстрів Південної Африки.

53 У 1960 році уряд Південної Африки не дозволив Міріам Макебі повернутися з гастролей на похорон матері. У вимушеній еміграції вона перебувала до 1990 року.

54 Beauty — краса, красуня (англ.).

55 Університет Форт-Гейр (Еліс, Південна Африка) у 1916—1959 рр. був одним із найпопулярніших закладів вищої освіти серед чорношкірих африканців.

56 Рівонійський суд — судовий процес у 1963—1964 рр., за вироком якого Нельсона Манделу ув’язнили.

57 Альбертіна Сісулу — визначна борчиня з апартеїдом.

58 «Чорний пояс» — південноафриканська жіноча організація ненасильницького опору апартеїдові. Складалася з білих жінок ліберальних поглядів, які на знак своєї належності до організації одягали чорні пояси.

Розділ двадцять п’ятий

Робін

23 липня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Ми з Кет витягнули з-під ліжка Едіт, поки вона спала, друкарську машинку (ніжно-блакитну «Olivetti» з білими клавішами) і приволокли її до столу в їдальні, а тоді поставили поряд зі здоровезним словником, яким Едіт інколи підпирала двері.

Хутко рвонувши перед цим надвір, ми прочесали район у пошуках можливостей працевлаштування, і нашу увагу привернули дві вакансії. У вікнах крамнички містера Пападопулоса, де він продавав рибу зі смаженою картоплею, та перукарні за два квартали від нас були вивіски «Потрібні працівники», і ми вирішили, що я — ідеальна кандидатка на обидві вакансії.

Моя перша заява про працевлаштування після години зусиль набула такого вигляду:

Шановний містере Попадопалус Пупадопаліс!

Я чула, що вашому закладу з рибою та смаженою картоплею потрібні працівники. Знаю, що крім риби ви готуєте російські ковбаски; насправді вони не з росіян і взагалі то такі сосиски. Едіт каже, що росіяне кажуть «нєт», п’ють горілку й одягаються, як сутенери.

Я добре працюватиму на цій роботі, тому що:

1. Батько возив мене на греблю на ваалі, і я спіймала коропа на дрючок і кашу, бо мені не подобалося мацати черв’яків. Я щодня ловитиму для вас рибу, і жоден хробак не постраждає.

2. Я люблю смажену картоплю.

3. Я можу пропускати уроки, бо моя сестра-близнючка Кет вміє прикидатися мною.

4. Якщо у вас нема грошей, мені можна платити їжею, вином, лаком для нігтів і помадою.

5. Я сумлінна й не буду ховатися на дереві, падати з нього та спливати кров’ю, як тоді, на уроці балету.

6. Я вмію розмовляти грецькою, бо мене навчила Едіт. Я можу сказати «філа моу те кола». Не знаю, чи правильно я це написала, бо в її словнику таких слів нема. Можливо, це погані слова, бо вона сміялася, коли їх вимовила.

Будь ласка, дайте мені роботу. Ми не хочемо, щоб нас забрали, бо ми бідні й не маємо де жити.

Дякую й зичу вам щастя в житті,

Робін Конрад

Ми були вражені своїм витвором і замислилися, чи не надрукувати його знову, прибравши помилки, та зійшлися на тому, що на це піде забагато часу. Натомість ми взялися до другої заяви.

Шановна мила пані з перукарні!

Ви шукаєте перукаря, а мені подобається волосся. Ми як Джон і Пол із гурту «The Beatles». Ми створені одна для одної.

Мій тато робив дуже багато стрижок, отож я знаю, як це робиться. Ще я знаю, як за допомогою миски зробити прямий чубчик. Я покажу вам, як.

Сподіваюся, ви зможете пояснити мені історію про черепаху та волосся 59, бо це якесь безглуздя, щоб волосся бігало швидше за черепаху, бо волосся не має ніг. Можливо, то було чарівне волосся.

Неодмінно платіть мені грішми, бо стрижками ми прогодуватися не зможемо.

Ваша подруга з волоссям,

Робін Конрад

Одного разу, поки ми торохтіли, зі своєї кімнати вийшла Едіт, спотикаючись і піднісши руку до чола.

— Звідки такий гамір? Ти тут наче ремонт робиш.

Мені довелося швидко подумати.

— Ми з Кет самі пишемо оповідання, щоб нам було що читати.

— Чудово. Страшенно рада за вас обох. А чи не могли б ви, будь ласка, писати трішечки тихіше? У мене болить голова.

Коли Едіт знову щезла у своїй спальні, забравши із собою пляшку вина та пігулки, ми з Кет вирішили, що мої заяви про працевлаштування треба доставити негайно, поки на ці вакансії не встигли розглянути інші кандидатури. Махнувши рукою на кросівки й кофти, щоб Едіт нічого не запідозрила, коли ми прийдемо по них до спальні, ми навшпиньках підійшли до дверей, а тоді вибралися надвір босі, в джинсах і футболках.

Я пошкодувала про це рішення майже одразу: надворі було набагато холодніше, ніж доти, і вздовж Ролі-стріт мчав крижаний вітер. Студений бетонний тротуар позбавив мене останнього тепла в тілі, і в мене почало текти з носа. Витерти носа мені було нічим (жодного носовичка, футболка в мене була з короткими рукавами, а Кет відмовилася мені допомагати), тож я впоралась як могла тильним боком долоні.

Едіт не раз казала мені, що перше враження — найважливіше й тому, зустрічаючись із людьми вперше, треба показувати себе якомога краще. Дивлячись на своє відображення у вітрині, я розуміла, що маю не найкращий вигляд через брудні босі ноги, синювату шкіру, всіяну здоровезними сиротами, та шмарклі на верхній губі, але надто сильно мерзла, щоб цим перейматися.

Я влітала до кожного з цих закладів, кидала свою заяву на прилавок, а тоді вилітала назад. Сподівалася, що так принаймні залишу по собі перше враження, що свідчитиме про мене як про метку й роботящу дівчину. Без проблем доправивши заяви, ми з Кет рвонули назад до свого будинку. Я повинна була відігрітися й, не зволікаючи, узятися разом із нею над рештою нашого плану.

У дверях вестибюля ми натрапили на Моррі, який саме виходив надвір зі своїм фотоапаратом.

— Привіт, — проревів він своїм характерним голосом. — Де ти була?

— Просто виходила надвір. А куди ти йдеш?

— До крамниці, познімати ніґерські кульки. Хочеш піти зі мною?

— Що таке ніґерські кульки?

— Це круглі чорні цукерки, які біліють, коли їх смокчуть. Якщо покласти до рота кілька штук, вони випинаються в ньому отак. — Він надув щоки й вирячив очі, намагаючись мене спокусити, та я не бачила нічого принадного в цукерках, які надають такого вигляду. — Вони лежать у мисці на прилавку, і на них інколи сідають мухи. Хочеш піти подивитися?

— Фу. Ні, дякую.

Я обійшла Морріса, щоб натиснути кнопку виклику ліфта, а він розвернувся й пішов за мною.

— Що робитимеш тепер?

— Якщо тобі так уже кортить знати, нам треба виконати надсекретний план.

— Нам? Справді? Кльово!

— Не тобі!

— Але ж ти сказала «ми».

Це була обмовка. Я не збиралася говорити про Кет, але тепер, коли він почав мені докучати, усвідомила: мабуть, настав час дати волю тому божевіллю, щодо якого мене застерігала Едіт. Якщо Моррі справді хоче бути моїм другом, йому слід знати, у що він вляпується.

— «Ми» — це я і моя сестра.

— Я не знав, що в тебе є сестра.

— Вона стоїть біля тебе.

Моррі роззирнувся довкола, неабияк здивувався, а тоді всміхнувся.

— Кльово. Уявна сестра!

Я теж усміхнулася. Перше випробування він пройшов.

— Я можу допомогти з планом, — сказав він, ідучи за нами назад у ліфт.

— Як?

— Ну, тобі спершу треба буде розповісти, що там за план, а тоді я зможу порадити…

Я рукою затиснула Моррі рота.

— Тс-с.

Я почула грюкіт раніше, ніж ми доїхали до свого поверху, і мене опанувало лихе передчуття. Я тихенько вийшла з ліфта й подолала прохід, а тоді подала Моррі знак, щоб він просувався тихо. Коли ми опинилися біля входу в коридор, я витягнула шию, щоб зазирнути в нього. Жінка, що стояла під дверима, була кургуза й кремезна. Її обличчя з гачкуватим носом і серпуватим підборіддям було видно у профіль. На шиї в неї виблискував золотий кулон.

— Це та жахлива пані, — сказала Кет.

Вона не помилилася. То була Вільгельміна, і вона гупала у двері нашої квартири як навіжена.

— Робін! Ти там? Будь ласка, відчини. — Грюк, грюк, грюк. — Міс Вон? Ви не можете уникати мене так і надалі. Я телефоную знов і знов, але у вас постійно зайнято, тож ви змусили мене прийти без попередження.

Кет затамувала подих.

— Що, як Едіт відчинить двері? — з жахом спитала близнючка.

— Я впевнена, що вона не така дурна, — шепнула я у відповідь, хоча не зовсім була в тому впевнена.

— Едіт може це зробити, просто щоб на неї нагримати.

— Вона не відчинить, не бійся.

Тут Моррі вирішив долучитися до тихої розмови між Кет і мною.

— Що каже твоя сестра? — спитав він своїм схожим на сирену голосом.

Почувши голос Моррі, соціальна працівниця хутко розвернулася.

— Робін?

Вона нас помітила й рушила в наш бік.

— Біжімо! — гукнула я до Кет, але вона вже випередила мене, дременувши до сходів. Мені довелося штовхнути Моррі, щоб не перечепитись об нього.

59 Гра слів: у англійській мові слова hair (волосся) та hare (заєць) звучать однаково. Робін має на увазі байку про зайця та черепаху, яку, вочевидь, чула, проте не читала.

Розділ двадцять шостий

Б’юті

23 липня 1976 року Гоутон, Йоганнесбург, Південна Африка

Спершу не чути нічого, крім власного дихання. Сховатися ніде, наш єдиний прихисток — це крихітна кімнатка, і тому Кґомотсо сидить на Меґґіному стільці. Порухом пліч він запрошує мене сісти навпроти, та я волію згаяти час навстоячки. Нам нічого не лишається, як чекати.

Тепер мене вже не цікавлять ні фото, ні книжки. Мені нестерпно дивитися на щасливі обличчя на світлинах у рамках або на томи, що дають надію, під ними. Мої думки схожі на армію червоних мурах, які постійно перебувають у русі. Вони пожирають усе на своєму шляху; дозволити їм замкнутися на собі було б небезпечно.

Хочеться розпитати Кґомотсо про нього самого, дізнатися, як він опинився зі мною в цій кімнаті, та говорити занадто лячно. Наразі в «невидимому господарстві» сім душ, і всім їм так чи так допомагають Меґґі та Ендрю. Арешт загрожує нам усім, хоч я й підозрюю, що Кґомотсо в більшій небезпеці, ніж ми всі.

У нас є неписане правило: не розпатякувати забагато про себе. Якщо ми чогось не знаємо, це не може бути використане проти інших, якщо з нас тортурами витягуватимуть інформацію. Кґомотсо пробув тут довше за нас і, здається, виконує обов’язки своєрідного охоронця. Він молодий — щонайбільше двадцять із лишком років — амбітний і цілеспрямований. Він бореться за те, у що вірить, як і Номса.

Я повертаюся думками до дня її народження, до тих часів, коли мій чоловік, Сілумко, ще не покинув села вкупі з іншими фізично здоровими чоловіками й не поїхав працювати на золоті копальні. Його вже два дні не було вдома, і я очікувала, що він повернеться до настання ночі. Перейми, що почалися в мене, тривали не так довго, як казали про них інші жінки. Дитина вихопилася з-під захисту моєї утроби так швидко, що я не встигла покликати повитуху. Тож моя Номса вилетіла з мене просто на підлогу з глини та гною.

Номса не закричала, взагалі не видала жодного звуку, і я зрозуміла, що щось не так. Круг її шиї обвився шнур життя, і вона не могла дихати, не могла отримати цілюще повітря, яке наповнило б її легені. Я потягнулася за пангою і звільнила свою дитину із зашморгу, що обмотав її, а нас поєднував. Чи не нагадує нам природа цим розрізанням пуповини, яка так промовисто відокремлює матір від дитини, про те, що ми вже не є одним тілом і відтепер повинні навчатися процесу відпускання? Якщо це так, то чи долає насправді цю науку бодай хтось із матерів?

Думати про Номсу — це те саме, що підкидати хмиз у вогонь, хіть якого можна втамувати тільки болючими спогадами, та я не можу втриматися, а думаючи про Номсу, мимохіть починаю згадувати її батька. Цікаво, може, то його смерть два роки тому розпалила доньчин гнів і повернула її життєвий шлях на північний схід? Може, то магнітне поле його смерті притягнуло її до Йоганнесбурга, щоб вона змогла помститися за батькову смерть?

Ще я думаю про синів, які в мене зосталися, Луксоло та Квезі, про яких тепер дбають старійшини нашого племені. Я завжди казала, що не дозволю виховувати своїх дітей окремо від себе, але погляньте на мене зараз: одна дитина в землі, друга тікає від поліції, а ще двоє — на протилежному кінці країни, позбавлені батьківської опіки.

Мої думки переривають голоси за дверима, і я несвідомо вимикаю спогади. Попервах це бурмотіння нагадує дзижчання рою мух, а відтак, коли вони наближаються, ми чуємо деякі слова повністю, хоч вони й приглушені.

— Це, як ви бачите, бібліотека. Можете спокійно зазирнути за портьєри, якщо гадаєте, що там може хтось ховатися.

У голосі Меґґі нема й сліду страху.

— У цьому нема потреби, місис Фельдман, але ви не будете проти, якщо ми поглянемо на ваше чтиво?

Я дивуюся, чуючи, що поліціянт — англієць.

— Звісно, ні. Ви не знайдете нічого небажаного. У нас законослухняна й богобоязлива господа.

— Офіцере Лоуренс, візьміть із полиці книжки — просто щоб пересвідчитися, що за ними нічого не ховають.

Зазирнути в очі Кґомотсо неможливо — занадто темно, проте мені цікаво, чи вражений він так само, як я. Чи знають поліціянти про схований за полицями кабінет? Чи шукають вони входу туди? На підлогу летять книжки.

— А без цього ніяк не можна? Декотрі з цих книжок доволі цінні. Хіба важко зняти їх обережно?

Гупання припиняється. Минає ще кілька хвилин, і я не сумніваюся, що калатання мого наляканого серця чує весь світ.

— Ось, тепер ви розібрали все, — каже Меґґі. — Як бачите, за книжками теж немає схованих сейфів, так само як і за жодною з картин. Якщо хочете, я можу відвести вас до двох сейфів, які в нас є, й відчинити їх вам.

Перемовляються голоси, і всі погоджуються з тим, що шукати далі будуть унизу. Щойно мені починає крутитися в голові від полегші, як чути ще один голос:

— Стривайте, я хочу ще раз глянути на ті полиці.

Мене охоплює дрож. Навіть не уявляю, як Меґґі зберігає самовладання під пильними поглядами цих чоловіків. Мене лякає гучний звук удару, і я мало не зойкаю. Кґомотсо встає зі свого стільця й поволі, вишукуючи шлях навпомацки, підходить до мене. Обіймає мене обіруч, дозволяючи сховати лице в нього на грудях. Його серце гупає так, що стукає об грудину, наче молот. Ще один удар, а тоді ще кілька: хтось гамселить полиці.

— Щиро сподіваюся, що ви спокійно зможете розповісти про збитки, яких зараз завдаєте моїй власності, позаяк я перед тим, як подати рахунок до вашого управління, подбаю про те, щоб їх ретельно оцінили.

Нарешті удари припиняються, а голоси віддаляються. Я не можу відпустити Кґомотсо. Він не дає мені впасти, і я вдячна йому за підтримку, бо ноги мої вже відмовляють мені. Коли я збираюся на силі, дозволяю йому посадити себе на стілець.

Кілька годин по тому я боюся, що більше не зможу контролювати свій сечовий міхур, і замислююсь, як його можна звільнити без ганьби, не обмочившись перед молодиком. Це навіває мені спогади про поїздку до Йоганнесбурга та інцидент із убиральнею в Пітермаріцбурзі, та я не встигаю заново пережити біль того сорому, бо двері до кабінету відчиняються. На порозі стоїть Меґґі в ореолі світла, схожа на мстивого янгола. Вона вмикає лампу, і я кліпаю від її яскравого сяйва. Меґґі бліда, проте усміхнена.

— Щастя було на нашому боці. Всі покинули будинок до їхнього прибуття, і поліція не знайшла нічого, що могло б нас скомпрометувати. Ходімо, вас треба вивести звідси, поки вони не знайшли приводу повернутися.

Розділ двадцять сьомий

Робін

23—27 липня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Моррі, Кет і я бігли вгору сходами аварійного виходу; наші кроки відлунювали від стін.

— Хто то був? — крикнув Моррі.

— Стули пельку й біжи! — вигукнула я у відповідь.

Ледве піднявшись на два марші, ми почули, як унизу грюкнули двері.

— Робін! — гукнула нам услід Вільгельміна.

Ми гайнули зі сходів і помчали коридором чотирнадцятого поверху. Аварійні сходи були обабіч будівлі, і я вирішила, що ми можемо влаштувати гру в кота й мишей, бігаючи вгору та вниз і там, і там.

Вільгельміна мала зайву вагу, не могла похвалитися фізичною підготовкою й задихалася вже тоді, коли телефонувала нам раніше. Вона не зможе ганятися дуже довго, навіть знаючи, у який бік ми пішли.

Наступні десять хвилин ми бігали вгору, вниз і горизонтально на семи поверхах, стараючись уникати своєї квартири на одинадцятому поверсі на той випадок, якщо до неї повернулася Вільгельміна.

— Чому б нам не сховатись у твоїй квартирі? — запропонувала я Моррі.

— Мене батько витурив, — безпорадно зізнався він. — У нього важлива зустріч, і він сказав, що я відвертатиму увагу, постійно блискаючи спалахом камери. Може, варто спробувати покинути будівлю?

— А якщо вона подумає, що ми можемо це зробити, і чекає внизу, у передпокої?

— Цілком можливо. Чому б не спуститися на цокольний поверх? Там нема нічого, крім комор, а туди ніхто ніколи не ходить, опріч Джорджа. Це ідеальна схованка.

Питати, хто такий Джордж, було ніколи, а вигадати кращий план я не могла, тож ми поволі спустилися, весь час уважно слухаючи, чи не йде Вільгельміна. Спустившись, ми опинились у лабіринті кімнат і відсапалися. Минуло ще двадцять хвилин, кожну з яких відлічував різкий порух лапки Мікі Мауса на моєму наручному годиннику. Щойно я вирішила, що минуло досить часу, щоб Вільгельміні нарешті урвався терпець нас чекати, загудів ліфт. Хтось їхав униз.

Думати не було коли. Я схопилася за ручку найближчих дверей, і вони якимось дивом відчинилися. Лише після того, як ми шугнули всередину, я помітила присутність іншої людини. То був літній чоловік, смаглявий на виду, який курив цигарку з дивним запахом. Побачивши нас, він, здається, здивувався так само, як я, побачивши його.

Я зиркнула на його руки зі смаглявою шкірою і прикинула, чи приставляли вони коли-небудь ніж до горла білої людини. Від самої лиш думки мене обсипало морозом. Я вже була розвернулася, щоб утекти, та почула, як озвався Моррі:

— Джордже! Замкни хутко двері.

Старий не змусив просити себе двічі. Він миттю — а він був бадьорий як на свій вік — підхопився на ноги й перебрав кілька ключів, що звисали з ланцюжка в нього на поясі. Я видихнула лише тоді, коли ключ повернувся в замку. Ліфт дзенькнув, і його дверцята відчинилися.

— Тс-с, — сказала я, і він кивнув, загасивши свою солодку цигарку об підлогу.

— Світло, — пробурмотів він, показуючи на вимикач у мене над головою. Я кивнула і клацнула вимикачем. Ми поринули в темряву.

Сумніви в тому, що це була Вільгельміна, враз розвіялися, бо вона почала вигукувати:

— Робін! Ти тут? Робін, будь ласка, вийди. Я прийшла тобі допомогти.

У темряві звуки посилювалися. Ми чули кроки й важке дихання; то вона пройшла під дверима, продовжуючи мене кликати. Минуло ще кілька хвилин. Тишу порушували човгання її черевиків та смикання дверей — усіх, що були в коридорі.

У мені наростав панічний жах.

Нам забракло часу здійснити свій план. Якщо Вільгельміна знайде нас зараз, вона змусить нас відчинити двері до квартири й побачить, у якому жахливому стані перебуває Едіт.

У мене також був жахливий вигляд — брудна й занедбана, як ті діти вулиці, про яких чула в радіовиставі про хлопчика на ім’я Олівер. У Кет вигляд був теж не кращий.

Якщо Вільгельміна спіймає нас у такому вигляді та ще й побачить Едіт п’яною як чіп, тоді вже достоту нам не минути лиха: вона забере нас із Кет, а цього будь-що треба уникнути.

Вільгельміна наближалася. Вона досі хекала після важкої гонитви за нами, і з кожним тихим подихом по моїй спині пробігали мурашки. Я чекала, коли вона дійде до наших дверей, і від напруження почала гризти шкіру довкола нігтів.

Вона ось-ось нас знайде. Вона майже тут.

Потім її хрипке дихання якимось дивом урвалося. Я прислухалася пильніше — німа тиша.

Вона випарувалася! Вона геть зникла!

І тут ручка наших дверей різко опустилася. Побачити Вільгельміну крізь двері я не могла, та я знала, що то вона. Ручка заскрипіла. Затамувавши подих, я чекала, доки Вільгельміна відпустить її й рушить далі.

Не знаю, скільки часу минуло. Усе просотував солодкий мускусний аромат цигарки старого Джорджа, і голова в мене стала важкою. Я стомилася, мені схотілося спати. Певно, я трохи придрімала, бо мене розбудив спалах ліхтарика. Якоїсь миті я думала, що то блискавка, але згадала, що ми під землею й вікон тут немає.

Увімкнулося світло, і старий Джордж усміхнувся до мене щербатим ротом.

— Дякувати Богу, мастер Моррі й маленька міс спасли Кінґа Джорджа, — мовив він. — Якби його застукали тут за курінням boom 60, його б просто звільнили.

Він мав чудернацький шепелявий акцент, розмовляв дивною сумішшю англійської та африкаанс, а «с» вимовляв як «з»: «мазтер», «маленька міз». Ми наче розмовляли з комаром, який говорив про себе у третій особі.

Надто сонна, аби пояснити, що насправді це він мене врятував, я просто кивнула й усміхнулась у відповідь. Моррі тим часом відволікся на спробу висушити дві щойно зроблені фотографії.

— Кінґ Джордж радий знайомству з маленькою міс. — Він простягнув руку, і я практично без вагань узялася за неї. — Друг мастера Моррі — друг Кінґа Джорджа.

— Я — Робін, — сказала я, а тоді показала на місце поруч із собою. — А це — Кет.

Кінґ Джордж захихотів і кивнув.

— Ця dagga 61 моцна, еге ж. Від неї Кінґ Джордж теж бачить усякий kak 62. Оце-от кенгуру, — сказав він, показуючи на місце поруч із собою.

— А це — моя конкубіна, — засміявся Моррі, обнявши однією рукою порожнечу.

Я не змогла не помітити, що шкіра Кінґа Джорджа мала дивний відтінок, і не могла збагнути, що з нею таке: надто світла для чорної, але надто темна для білої. Захотілося спитати його, що з ним сталося (він спершу був чорний, а тоді побліднув, чи народився білим, а тоді добряче засмагнув?), але я не змогла втримати цю думку надовго, щоб її висловити. Містер Клоппер, учитель із моєї старої школи, якось говорив нам, що всі чорні хочуть бути білими, бо здуру вірять, що білі люди багаті й щасливі лише завдяки кольору своєї шкіри. Він сказав, що вони користуються всілякими відбілювачами для шкіри, щоб стати білими, і ми всі як один посміялися з недолугості чорних. Може, саме це й сталося з Кінґом Джорджем.

Коли ми з Кет нарешті попрощалися з Моррі й повернулися на свій поверх, там, під дверима до квартири, побачили аркушик. То була записка Вільгельміни для Едіт, де вона наполегливо вимагала, щоб та їй зателефонувала. Ми зіжмакали її й викинули. Хутко зазирнувши до кімнати Едіт, ми пересвідчились у тому, що вона проспала це випробування й досі гучно хропе. Нараз у мені прокинувся лютий голод, і після того, як я доїла останні чотири черстві скибки хліба, ми з Кет скрутилися калачиками на дивані й поснули.

План підбадьорення Едіт був упроваджений у життя наступного дня. Розпочала я, намалювавши для неї кілька дурнуватих картинок із зображеннями «вартових пекла», як вона полюбляла називати жінок, що проводили з нею співбесіди. Коли я показала малюнки Едіт, жоден із них — навіть ті, де в жінок на головах були чортячі ріжки, а з п’ятих точок виростали шпичасті хвости, — не викликав у неї усмішки. Намагаючись відвернути увагу своєї тітки від халепи, у яку вона встряла, я розпитала її про оздоби, що їх вона так любила, і навіть удала із себе хвору. Не подіяло. Едіт просто висипала мені в горлянку пакетик порошку від головного болю «Grand-Pa» й долучила до нього ложку сиропу від кашлю «Borstol». Суміш була огидна, і я заприсяглася більше ніколи не вдаватися до цієї тактики.

Готуючи для Едіт їжу, ми з Кет були змушені творчо надихнутися. Виходила вона тільки по алкоголь, і наші кухонні шафи були порожні, як у старої матінки Габбард 63. Страва з пікалілі 64 й недоварених спагеті, яку ми приготували на сніданок, не була схвалена, так само як і коржики з рисових пластівців «Rice Krispies» і томатного соусу, що їх ми подали на вечерю. Ми двічі спробували виманити Едіт із кімнати, наповнивши ванну еліксиром із різного зілля, але вода у ванні щоразу холонула і врешті перетворювалася на каламутну суміш.

Едіт не підбадьорювали жодні компліменти, а всі наші жарти зі стуканням у двері зазнали поразки.

З товариства в мене, крім Кет, був лиш Елвіс, але й він, здавалося, потерпав від депресії. У нього випадало пір’я — спершу окремими пір’їнами, а потім цілими жмутами, — а співав він лише одну пісню, «Don’t Cry Daddy», від якої Едіт зітхала ще тяжче й наливала собі в келих іще вина. Ми спробували якомога гучніше вмикати платівки Елвіса й навіть покрутити стегнами та покривлятись, як Елвіс у фільмах, що їх ми бачили в автокінотеатрі «Top Star»; але Едіт просто вийшла зі своєї кімнати, поглянула на мене, вигукнула: «Поможи мені Боже!» — а тоді розвернулася й рушила до ліжка.

Жоден із наших планів не спрацював, але, тривожачись за Едіт, вигадуючи щось нове й вимірюючи її деградацію поступовим збільшенням кількості алкоголю, який вона споживала, ми принаймні не байдикували. Так ми змогли відволіктися від власного болю. На той час я вже пройшла складний процес роздумів про прийнятне й заборонене, поки намагалася примиритися зі своєю скорботою. Говорити про смуток чи виражати тугу так, що це могли помітити чи підслухати наші батьки, ми собі не дозволяли.

— Просто нехай у твоїй голові снуються радісні думки, — сказала я Кет, коли нам було особливо самотньо й вона почала плакати.

— Я так і роблю, — шморгнула вона носом.

— Приміром?

— Думала про те, як мама якось кумедними голосами прочитала нам казку на ніч і нам теж дозволила поговорити кумедними голосами.

— Це прекрасна думка. А як щодо тих випадків, коли тато садовив мене собі на коліна, ручкою з’єднував мої веснянки, мов крапки, й називав сузір’я, які знаходив?

— Пам’ятаю таке. Тоді мені захотілося мати веснянки, як у тебе.

— Якщо ти думаєш про хороші часи, чому ти досі плачеш?

— Від думок про хороші часи мені стає сумно.

Тоді я усвідомила, що занадто щасливі спогади ведуть до відчаю, тож згадувати слід було щось помірно щасливе. Це було схоже на гойдалку: забагато ваги з будь-якого кінця емоційного спектра — і баланс порушено. Я мала дбати про те, щоб Кет підтримувала рівновагу.

Тож надалі ми з Кет мали приділяти найбільше уваги помірно щасливим спогадам, тим, у яких наша сім’я їла разом, кудись їздила чи висаджувала розсаду в садку.

— Пам’ятаєш, як Мейбл…

— Ані слова про Мейбл, — нагадала їй я. — Від цього ти теж плачеш!

Я мусила бути надзвичайно пильною.

Намагаючись зробити так, щоб Кет не плакала, я водночас розуміла, як нелогічно поводжуся. Мої батьки ніколи її не бачили, а тому її сльози насправді не мали жодного значення. Важили тільки мої сльози; тільки мої сльози потрібно було пильнувати, висушувати та стримувати. Плакати радше було треба Кет; їй треба було лити сльози й побиватися за нас обох, бо знати, що Кет плаче, чомусь було корисно: це трішечки зменшувало жахливий тиск у мене в грудях. Я просто не могла дивитись, як вона це робить.

Я почала виходити з квартири, заборонивши Кет іти слідом. Зі мною повсюди ходив материн тюбик із тушшю: завдяки йому я почувалася сміливішою, так, ніби зі мною, поки він лежить у моїй кишені, не може статися нічого лихого.

Я стала вибиратися до парку, щоб посидіти на гойдалках, або до продуктової крамниці по цукерки. Містер Абдул, власник крамниці, дивився на мене сумними очима, бо Едіт розповіла йому про моїх батьків, і дозволяв купувати льодяники в борг, що його потім сплатить Едіт; щоправда, я підозрюю, що насправді він ніколи не брав із неї за них грошей.

Містер Абдул не був білий, але й чорний теж не був. Він був смаглявий, але не такий, як Кінґ Джордж, і це збивало з пантелику. Якщо люди забарвлені не так, як треба, звідки нам знати, кого боятися?

Якось по обіді перукарка Тіна побачила, як я йду повз її заклад, і покликала мене до себе.

— Робін, я одержала твою заяву про працевлаштування, — сказала вона. — Вибач, що не змогла тебе найняти, бо ти шикарно працювала б! Мені просто була потрібна людина з більшим досвідом і перукарською підготовкою. Втім, може, дозволиш мені тебе підстригти? Я зроблю це безкоштовно!

— Гаразд, — відповіла я. Я ще ніколи не була в перукарні: мене завжди стриг батько в нашому санвузлі. — Дякую. Тільки з гривкою нічого не робіть.

— Але ж вона сильно відросла і закриває тобі очі.

— Мені так подобається, — сказала я, хоча насправді мала на увазі, що не хочу, щоб вона спаскудила батькову стрижку.

Швидко помивши голову, я сіла в крісло (з двома подушками, щоб досягти потрібної висоти) й відчула, як Тіна перебирає моє волосся. Реальність її пальців злилася зі спогадом про батькові пальці, і я згадала, як він востаннє наказав мені сісти на ослінчик для ніг у санвузлі, а сам сів позаду мене на край ванни.

— Заплющ очі, Веснянко, — сказав він, а тоді оббризкав мені волосся. На мене м’яко, наче зітхання, опустився спрей із пульверизатора. Батько почав обережно розчісувати ковтуни, і мені залоскотали голову зубці гребінця.

— Не розплющуй очей, — наказав він, поклавши мені на голову перевернуту миску.

Батько стриг, орієнтуючись на вінця миски, і ножиці холодили мені чоло. Чикання ножиць було схоже на колискову та вганяло мене в сон. Мені в долоні падали пасма волосся, і я уявляла, що в них падає сніг. Я поступово заснула, а розбудили мене потужні батькові видихи, коли він почав енергійно здувати щетинки мокрого волосся, що застрягли в мене у віях.

Від спогаду про батька — про запах його лосьйону після гоління, про м’яту з його жуйки та про його міцне тепло, що притиснулося до моєї спини — мені стало сумно і знову защипало очі від зрадницьких сліз.

«Треба тікати».

— Я забула, що не маю на це часу, — сказала я, зіскочивши з крісла. — Мені треба додому.

Я вибігла з перукарні з мокрісіньким волоссям, Тіна загукала мені вслід, але я не озирнулася.

Коли я зайшла до містера Пападопулоса, щоб перевірити, чи прочитав він мою заяву, він сказав, що брати на роботу дітей йому не можна, проте наполіг, щоб я понесла додому безкоштовну рибу зі смаженою картоплею в газеті. Ще він лагідно попросив мене ніколи не повторювати грецької фрази, якої мене навчила Едіт. Певно, вона таки дуже-дуже погана. Без роботи я нічим не могла прислужитись Едіт, і тому останній наш план провалився.

А згодом, коли мені набридли книжки Едіт про подорожі, рюмсання Кет і постійний острах перед соціальною працівницею, я взяла з тумбочки Едіт трохи дріб’язку й сама сіла на автобус до міської бібліотеки Йоганнесбурга. За підказкою водія зіскочила на розі Комішенер-стріт і Сіммондс-стріт, а тоді годину проходила під величезною будівлею в італійському стилі, перш ніж набралася сміливості зайти всередину.

Усередині я досить легко знайшла дитячий відділ і пішла вздовж нескінченних рядів книжок, проводячи пальцями по їхніх корінцях і вдихаючи їхні затхлі пахощі. Я брала томи з полиць, вишукуючи своїх улюблених авторів, найулюбленіших персонажів та історії, і зібрала такий стос, що мені аж руки заболіли від напруження. Знайшла вільний столик і опустила стос на нього, готуючись до того, чого підсвідомо хотіла від початку, а тоді загубилася в цих книжках. Не знаю, як довго я там просиділа. Гортаючи сторінки, читаючи невеличкі уривки й розглядаючи ілюстрації, я забула про свою журбу й самотність.

Натомість я всміхалася витівкам Місяцелика й людей із «Магічного далекого дерева», раділа, коли «Секретна Сімка» розгадувала чергову таємницю, й забула, що сміх викликає почуття провини за безцінну мить щастя.

Перегорнувши останню сторінку останньої книжки, я згадала, навіщо взагалі хотіла прийти до бібліотеки. Щоправда, я не знала, де шукати, а система каталогів мене лякала, тож я вирішила попросити допомоги.

Коли я дісталася столу бібліотекарки, та розмовляла зі старенькою, біля якої стояла велика картонна коробка. Скидалося на те, що вони прощаються. Я простояла там кілька хвилин, перш ніж бібліотекарка нарешті закінчила розмову й повернулася до мене.

— Так, чим можу допомогти?

— Добридень. Мені потрібна допомога з пошуком книжок.

— Зараз я зайнята, та якщо ти можеш повернутися…

— Не переймайся, Карен. Я їй допоможу. Такі речі — це саме мій профіль, — втрутилася старенька.

— Але ж ви вже йдете.

— Це буде моє останнє полювання на книжки. Свої речі я просто залишу тут, якщо ви не проти.

Тоді вона відвернулася від жінки й поглянула на мене.

Її біляве волосся було коротко підстрижене й сягало їй до підборіддя, а ще вона мала добрі барвінково-сині очі, що зосереджено вдивлялися мені в обличчя.

Старенька пані всміхнулась і простягнула руку, щоб відрекомендуватися:

— Привіт. Я Меґґі, головна бібліотекарка.

Я сором’язливо потиснула їй руку.

— Привіт. Я — Робін.

— Дуже рада знайомству, Робін. То яких книжок ти шукаєш?

— Книжок про сиріт.

— Сиріт? Ну, що ж, ти обрала ідеальну тему для знайомства з деякими чудовими класичними творами. Сядь і дай мені подивитися, що для тебе можна знайти.

Я повернулася до столика, за яким сиділа, й поглянула, як Меґґі ходить довкола стелажів, раз у раз висмикуючи з них книжки й переходячи до наступних полиць. Було очевидно, що вона точно знає, де все стоїть.

— Готово, — сказала бібліотекарка, повернувшись зі стосом книжок.

Ляснула ними об стіл, а тоді сіла на один зі стільців навпроти мене, з комічними зітханнями намагаючись умостити на крихітному стільчику своє доросле тіло.

— Гаразд. Ось тобі для початку «Таємний сад», «Гайді», «Маленька принцеса», «Діти з товарного вагона», «Пеппі Довгапанчоха», «Енн із Зелених Дахів», «Книга джунглів», «Попелюшка» й «Пітер Пен». Хочеш із ними ознайомитися?

— Так, дякую, проте я зовсім нещодавно сюди переїхала. Я була записана до бібліотеки в Боксбурзі, а не до цієї.

— А… Ну, тут тебе заразом можна записати. Ходімо до столу реєстрації — я візьму тобі бланк. Тобі лиш буде потрібно, щоб його підписали твої батьки.

Я догідливо кивнула, а потім до мене дійшло.

Я ж не маю батьків. Не маю мами з татом, які б підписували мені бланки.

У мене на світі була сама лиш п’яна тітка та ще уявна сестра. І квит. Вони були тією бракованою сіткою безпеки, що відділяла мене від прірви; тонесенькою павутинкою, за яку я вперто трималася. Тоді невідомо звідки з’явився величезний тягар моєї втрати й натиснув на кістки у мене в грудях.

Мама з татом мертві, а якщо людина мертва, то вона ніколи не повернеться. Вони обіцяли повернутися. Мама обіцяла (обіцяла!), але вони так і не повернулися, а тепер не повернуться вже ніколи.

Усі ці тижні, протягом яких я прикидалася, заповнювала тишу балачками й казала собі не думати про це, всі ці тижні минули намарне, бо привели мене до тієї миті, коли в мене почало краятися серце. Запанікувавши, я почала шукати Кет, щоб вона мене врятувала. Вона знала глибину нашої скорботи й гіркий смак наших сліз. Знала, як згубно діє самота і як вона ранить. Мені було треба, щоб вона виразила наш біль і тугу, плакала за нас обох, поки я її втішала, проте Кет не було ніде.

Позаяк її не було поруч і вона не могла стати клапаном тиску на шляху моїх емоцій, що розростались, я зронила одну сльозу, а тоді ще одну. Я жахнулася, відчувши, які вони теплі й дивовижно мокрі, й затулила очі долонями в намаганні перекрити їхній потік.

«Не плач, не плач, не плач».

Водночас я знала, що цей жест марний: це було однаково, що здіймати кулаки, щоб зупинити наступ тисячі хвиль на берег. Отож тоді я зробила те, чого не робила всі шість тижнів, відколи втратила батьків: здалась і дала волю своїй скорботі, ридаючи й ридаючи, мов налякане та покинуте дитя, яким і була.

Меґґі була вражена силою моїх емоцій, що прийшли не знати звідки.

— О боже мій! Оце так! — сказала вона. — Що сталося? Робін, у тебе все гаразд?

Вона спробувала підвести мою голову, щоб мене побачити, та я ще далі просунула лице собі під руку, що лежала на столі.

Мені згадалися материні слова: «Ти негарна, коли плачеш».

— Робін, можна подивитися на твоє обличчя? — спитала Меґґі. — Будь ласка, глянь на мене та скажи, що трапилося.

— Ні, — схлипнула я. — Не дивіться на мене!

— Чому? Чому?

— Тому що я негарна!

— Неправда! Ти гарна. Ти гарна маленька дівчинка.

Жінка сказала це так переконливо, з такою відвертою щирістю, що я їй мало не повірила. Мені страшенно хотілося їй вірити, бути так само впевненою, як вона.

Я наважилася підвести голову.

— Це вже краще. Це вже набагато краще. Яке ж тільки вродливе личко!

Я всміхнулася крізь сльози.

— А тепер, може, скажеш мені, що трапилось?

Я шморгнула мокрим носом і витерла його об руку, а тоді заговорила. Меґґі раз у раз перебивала мене, лагідно нагадуючи про необхідність глибоко подихати, щоб їй було чути мої слова, і я жадібно ковтала повітря, а відтак починала знову. Вона тримала мене за руки, стискаючи мої долоні, а я тим часом, схлипуючи, повідала свою історію — розказала їй майже про все від приїзду поліції до того самого ранку, коли я застукала Едіт п’яною на нашому ліжку, а форма стюардеси «Південно-Африканських авіаліній» лежала на перині обсипана фотографіями моєї матері, як конфетті.

— А тепер я плачу, — видихнула я. — Я не повинна була плакати.

— Чому так?

Я здригнулася.

— Тому що мої батьки на це дивляться, а мама завжди казала мені не бути плаксійкою, а тепер вона подумає, що я її не люблю, бо я не поводжуся так, як має поводитися велика дівчинка.

Знову вдавшись до лагідних умовлянь, Меґґі почула всю історію про те, як я не плакала, відколи загинули мої батьки; як я старалася сягнути ідеалу, який мама намагалася мені прищепити лише за кілька днів до вбивства; як я дозволила Кет плакати за нас обох, бо її не бачила мати.

— А коли це все сталося, Робін? — запитала вона. — Скільки часу відтоді минуло?

— Сорок один день, — промовила я. — Уже сорок один день.

Навіть заперечуючи все й попри свої постійні наполягання («Не думай про це, не думай про це!»), я лічила кожен день.

У Меґґі заблищали очі.

— Люба моя, люба дитино, — сказала вона, — твоя мама ніколи, нізащо не захотіла б, щоб ти не плакала за жодних обставин.

— Не… не захотіла б?

— Однозначно ні. Є виняткові обставини, які в жодному разі не можна порівнювати з падінням і обідраною долонею. Хоча, наприклад, я вважаю, що добре поплакати та ще, може, лайнутися раз чи двічі — це саме те, що треба, для людини, яка вдарилася. — Меґґі зачекала, поки я засвою цю думку, а тоді додала: — Конкретно в цьому ми з твоєю матір’ю незгодні, та я знаю й анітрохи не сумніваюся, що ми б цілком погодились ось у чому: смерть людини, яку любиш, викликає неймовірний біль, емоційний біль, завжди незмірно глибший за простий фізичний, а коли гинуть обоє батьків, та ще й за таких жахливих обставин, цей біль удесятеро дужчий. Найкращий і єдиний спосіб виразити цей біль і показати їм, як сильно ти їх любиш, — заплакати.

— Справді?

— Однозначно! У цьому немає жодних сумнівів. Я знаю, що твоя мама була б не проти, геть не проти цих сліз, бо вони викликані дуже глибокою любов’ю. Вона була б рада побачити ці сльози, бо вони показують їй, як тобі її бракує. І батька теж.

Іншого дозволу я не потребувала, і Меґґі обняла мене, тим часом як я затремтіла, всім своїм єством здригаючись від сліз. Вона погладила мене по волоссю та притиснула до грудей, закривши моє обличчя від допитливих поглядів інших відвідувачів бібліотеки. Меґґі жодного разу мене не зацитьнула, навіть тоді, коли мої ридання розійшлися луною серед полиць і дісталися фойє.

Зрештою від сили мого смутку в мене потекла кров із носа, чого зі мною досі не траплялося. Я звільнилася з Меґґіних обіймів і скрикнула, побачивши багряну пляму, що безсоромно розходилася по її кремовій блузі. Меґґі перервала мої вибачення наказом трохи закинути голову назад і затиснути носа, доки приплив не зупиниться. Коли я змогла вже підвестися, не влаштувавши кривавого водоспаду, я пішла за нею із загальної зони бібліотеки, ледь закинувши голову, подолала коридор і опинилась у порожній кімнаті.

— На стелі треба витерти пилюку, — сказала я тоненьким приглушеним голоском.

Меґґі розсміялась і запропонувала мені лягти на підлогу й не піднімати голови. Вона принесла мені кілька носовичків, і я скрутила з них конуси, які запхала собі в ніздрі. Спитала в мене номер телефона Едіт, а тоді, коли я пояснила, що в телефона знята слухавка, спитала нашу адресу. Накривши мене кофтою, Меґґі заходилася готувати мені чашку солодкого чаю й заявила, що це протиотрута майже від усього на світі. За кілька хвилин я заснула, і цей сон був найміцніший за останні кілька тижнів.

Прокинулася я згодом від свого ж таки пручання. Мені здавалося, що я проспала не один рік. Надворі було темно; помаранчевий місяць висів так низько, що торкався вершечків будівель. Я пручалася, вириваючись на волю, а повернувшись, побачила, що мене тримає Едіт, яка з останніх сил тягне мене до своєї машини. Коли я спробувала заговорити, вона мене зацитьнула.

— Усе буде гаразд. А тепер знову спи, — прошепотіла вона.

У місячному світлі мені було видно, що Едіт до цього плакала. Я потягнулася до своєї кишені й зуміла розслабитися лише тоді, коли намацала там заспокійливі обриси материної туші.

Я так ніколи й не дізналася, що саме сталося між Меґґі та Едіт і як вона того вечора змусила Едіт протверезіти й поїхати до бібліотеки. Напевне я завжди знала лише те, що саме Меґґі привела Б’юті в наше життя. І після того дня все змінилося.

60 Травички.

61 Марихуана.

62 Лайно, фігню.

63 Стара матінка Габбард — безталанна господиня з класичного англійського дитячого віршика.

64 Пікалілі — соус із порізаних маринованих овочів зі спеціями.

Розділ двадцять восьмий

Робін

1 серпня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Коли стукіт залунав знову, а кісточки пальців забили об дерево гучніше й завзятіше, ніж раніше, в мене прискорився пульс. Тук, тук, тук. Тук, тук, тук. Здавалося, так про своє прибуття сповіщають лише поліціянти та соціальні працівники — люди, які хочуть вас забрати.

Я спробувала підвестися з дивана, та Едіт торкнулася мого коліна й підморгнула на знак того, що мені неодмінно треба сидіти.

Тук, тук, тук.

— Міс Вон! Негайно відчиніть двері.

Едіт усміхнулась і приклала до губів палець.

— Якщо знадобиться, я зламаю ці двері. Я маю право сюди зайти, і мене звідси не витурити!

Тук, тук, тук.

Едіт поволі підвелася з дивана й поплила до дверей, зачекала кілька секунд, а тоді різко розчахнула їх. За ними стояла приголомшена й червона на виду Вільгельміна, яка здійняла в повітря кулак.

— Боже мій милий, здається, комусь треба було повчитися в інституті шляхетних панянок. Не так гості оголошують про свою присутність. Про свою непрохану присутність, могла б додати я, але прошу, заходьте, бо, здається, інакше ви на мене накинетеся.

Вільгельміна опустила кулак, зиркнула на Едіт і пропхалася повз неї, наче підозрюючи, що запрошення буде скасовано. Не встигла вона ще й поріг переступити, як Елвіс у своїй клітці замахав крилами й заверещав:

— Диявол у масці. Диявол у масці!

Вона крутнулася на місці, шукаючи свого кривдника, а вгледівши папугу, знову розвернулась і заговорила до Едіт:

— My magtig 65. Я все телефонувала, але на телефоні постійно було зайнято. Я знаю, що ви зняли слухавку, не заперечуйте цього.

Едіт кивнула на телефон. Слухавка лежала на своєму важелі й лежала начебто цілком спокійно, наче не могла зрозуміти, з якого це дива довкола неї здійнялася така буча.

— Як бачите, слухавка не знята. Може, ви весь цей час набирали не той номер?

— Ні! А ще я двічі приходила, та ви не реагували на дзвінки у двері.

— А вам не могло спасти на думку, що нас не було вдома? Боже мій, здається, ви цілком звикли, що від ваших відвідин і дзвінків люди тікають і ховаються, бо чому ще ви могли б так подумати? — Едіт повернулася до мене: — Хіба ми не відчинили б дверей, якби були вдома? Хіба не так чинять виховані люди?

— Відчинили б, — озвалася я, рішуче киваючи й щосили стараючись не перехопити погляд Кет.

— Ти побачила мене один-єдиний раз, коли я прийшла, і ти втекла від мене, — висунула звинувачення Вільгельміна.

Едіт підняла брову.

— Робін, це правда?

— Ні.

— Бачите? Це, напевно, якась інша бідолашна дитина побачила вас і жахнулася. Не хочете сісти? Вам принести чаю чи кави? Може, печива?

Вільгельміна відмахнулася від пропозицій Едіт і, витягнувши шию, оглянула примруженими очима квартиру. Завдяки енергійному прибиранню Едіт усе тепер блищало. Запліснявілий посуд, що заповнював раковину, був ретельно помитий, з підлоги та меблів позникали книжки, альбоми й одяг, а всю квартиру провітрили, позбувшись смороду від тютюну. Завдяки роботі Едіт виблискувала навіть Елвісова клітка.

— Вільгельміно, ви щось шукаєте? Пентаграму? Вівтар для людських жертвопринесень? Може, порнографію? Сама я такого не полюбляю, та якщо вам це до вподоби, не соромтесь. Я нікому не скажу.

Вільгельміна зашарілась, і її шиєю безсоромним плющем поповзли до обличчя жахливі червоні плями.

— Я маю право здійснити візит додому, щоб пересвідчитися, що тут безпечне для дитини середовище. Мене тут непокоїть лише дитина.

— Боже милостивий, — з розгубленим виглядом промовила Едіт. — Тоді ви, мабуть, не поговорили зі своїм начальником, перш аніж нав’язатися нам сьогодні?

— З моїм начальником?

— Так, із містером Ґруневальдом. Чудова людина, та ще й доволі приваблива, повірте мені на слово. Я впевнена, позаяк він завидний наречений, а ви жінка незаміжня; я припускаю, що ви незаміжня, з огляду на те, що, ну… — Едіт зневажливо махнула рукою на темно-синій брючний костюм і туфлі-човники Вільгельміни. — Хай там як, але вам не соромно бути в нього трішки закоханою.

Вільгельміна почервоніла ще сильніше, і я відчула несподіваний укол співчуття до неї.

— Я бачила його в п’ятницю, — вела далі Едіт, — і занесла йому цілу купу документації, гадаючи, що вона може йому знадобитися. Заповіт Кіта і Джолін, згідно з яким вони б хотіли, щоб я була опікункою Робін; їхні свідоцтва про смерть; характеристики від різних людей; мою фінансову звітність; документ, що підтверджує запис Робін до школи, і таке інше.

— Але ж… — пробелькотіла Вільгельміна. — У вас навіть роботи немає. Не будучи працевлаштованою, ви не можете…

— О, та в мене, взагалі-то, насправді є робота. До того ж досить високооплачувана робота: я нещодавно влаштувалася секретаркою менеджера до філії банку «Volkskas». Усі відповідні документи також є в містера Ґруневальда, та якщо чогось бракує, будь ласка, попросіть його мене сповістити, і я передам це йому наступного тижня. Коли ми зустрінемося за вечерею.

Шал і лють Вільгельміни, здавалося, враз ущухли. Вона згорбилась у своїй бійцівській позі, з учасниці змагання перетворившись на вже переможену супротивницю. Навіть не стала опиратися, коли Едіт дві хвилини по тому повела її геть, і не озирнулася, коли Елвіс знову подав голос із клітки:

— У свою велику голландську сраку! У свою велику голландську сраку!

Я сказала собі, що жаліти людину, яка хотіла забрати мене в Едіт, — річ безглузда.

Того-таки дня Едіт вийшла зі спальні та плеснула в долоні:

— Добре, мала. Доведеться мені попросити тебе відкласти ту штуку й сісти отут.

Едіт погладила місце на дивані біля себе, і я згорнула свою розмальовку й повернула олівці до бляшаного пеналу. Кет зосталася сидіти за столом, прикусивши нижню губу й зосередившись на ще не закінченому малюнку дракона.

На плечі в Едіт сидів Елвіс. Його червоні хвостові пір’їни ідеально пасували до її блузки, і він тицяв дзьобом у її нефритову сережку, насолоджуючись ласкою, якою вона щедро обдаровувала його вже годину. Він явно був мов не при собі від радості, що його господиня стала такою, як колись, і що її жахливому мовчанню прийшла на зміну звична йому суміш гучної лайки й тихої лагідності. Едіт цмокнула його у дзьоб і почухала йому голову вказівним пальцем, а тоді підвелася й повернула птаха до клітки.

— Не будь жорстокою до вірного серця, — дорікнув Елвіс, коли вона зачинила дверцята.

— Ах, сонечко моє, не ремствуй. Ти ж знаєш, що я терпіти не можу чоловіків-скигліїв.

Вона пішла на кухню й повернулася зі шматочком сиру. Просунула його в клітку й замуркотіла:

— Як тобі? Тепер ти щасливий?

— Дякую, красно дякую.

Елвіс перескочив із жердини на підлогу й заходився ласувати несподіваною здобиччю.

Сонце щойно сіло, і кімната поринула в гнітючу пітьму. Едіт увімкнула світло й засмикнула штори, а відтак повернулася до дивана, цього разу сівши не поруч зі мною, а навпроти. Прокашлялась і опустила погляд на руки, відкрила рота, щоб заговорити, а тоді знов його стулила.

Вона підвелася, сказала, що хоче пити, і запропонувала мені випити чогось холодного. Я погодилася, хоч насправді цього й не хотіла: знала, що Едіт найкраще дати час на те, щоб опанувати себе й зібрати докупи потрібні думки.

Чекаючи на її повернення, я оглянула всі картини та витвори мистецтва на протилежній стіні; мої очі затрималися на барвисто вишитому настінному гобелені з Мексики. На ньому були зображені різні побутові сцени: двоє дорослих і дитина стоять біля свого будинку; мати й батько працюють у саду, поки їхня дитина бавиться з м’ячем; оточена сонцем пара тримається за руки. Він подобався мені найбільше — не лише тому, що був виконаний у яскравих відтінках помаранчевого, червоного, жовтого та блакитного, а й тому, що на ньому була зображена родина.

Останні кілька днів вийшли емоційними. Поговоривши того дня в бібліотеці з Меґґі, я неначе розрізала нарив: із мене нарешті виходили всі заражені емоції — смуток і гнів, зажура й самотність. Вони виливалися разом із моїми сльозами, а якщо я не плакала, то закидала голову назад, запхавши в ніздрі туалетний папір, щоб зупинити кровотечу з носа. Моєму тілу наче здавалося, що сліз замало: воно виливало тугу ще й кров’ю.

Саме в один із цих днів, перебираючи колекцію платівок Едіт, я натрапила на альбом Доллі Партон із піснею про свою матір, «Jolene». До того я чула її лише раз (мій тато був затятим фанатом «The Beatles» і ненавидів музику в стилях кантрі та вестерн, тож нізащо не поставив би її вдома), і мені згадалося, як мама зашарілася, коли на шахтарському брааї один із чоловіків сп’яну проспівав їй цю пісню на очах у власної стуманілої дружини.

Попервах я слухала ту пісню, щоб просто згадати її текст. Потім, вивчивши слова, ставила її знов і знов, співаючи від усього серця разом із Доллі та здіймаючи голос у крещендо на приспіві.

Байдуже, що пісня була про жінку, геть не схожу на мою маму. Байдуже й те, що вона була про жінку, яка забрала чоловіка в іншої жінки. Я була заворожена цією піснею й тішилася з того, що можу знов і знов волати ім’я своєї мами в соціально прийнятному контексті.

Туга за татом залишила в мені тривкіший слід. Буквально. Я знайшла в тумбочці Едіт пурпуровий маркер, а тоді сіла за її туалетний столик, витріщившись на своє віддзеркалення. Згадавши все як слід, щоб правильно повторити фігури, я відтворила ті сузір’я, що їх знайшов батько серед моїх веснянок: Велику Ведмедицю (схожу на повітряного змія, за яким волочиться обривок нитки), Південний Хрест (його було найпростіше намалювати) та Пояс Оріона (на нього пішло найбільше веснянок). Тоді я не знала, що в дзеркалах усе перевертається, і не розуміла, що той маркер не змивається. Я лиш переконалася, що намалювала страшенну дурню, яку довелося невпинно стирати зі свого обличчя два дні.

— О господи. Ти як отой пурпуровий людожер із пісеньки! 66 — вигукнула Едіт, побачивши мене вперше.

— Я малювала сузір’я — так, як мені показав тато.

Увесь цей час Кет не плакала, не розмовляла, або ховалася в тіні, або сиділа поруч зі мною, тримаючи мене за руку, — залежно від того, хотілося мені товариства чи ні. Поки я плакала, Едіт зробила чаю, і кожна моя сльозинка та кожна випита чашка чаю витягали її з власної прірви. Денна пиятика припинилась, і вона знову стала приймати дзвінки від друзів. Повернулися її ритуали доглядання зовнішності. Шоку від вигляду старої Едіт було задосить, щоб висушити сльози. Здавалося, поки з мене лився смуток, Едіт перекривала потік свого жалю до себе.

Вона повезла мене на могили батьків, але перед цим посадовила поруч і запитала, чи хочу я поїхати, роз’яснивши, що ми поїдемо туди, де поховано у трунах моїх батьків. Вона явно хотіла уникнути ще однієї сцени й потребувала впевненості в тому, що я до цього готова. Коли я сказала, що готова, ми сіли в її машину й доволі швидко приїхали на цвинтар Вестпарк, де моїх батьків поховали на її вимогу поруч із моїми бабусями й дідусями.

Їхні могили були позначені маленькими вінками без імен: лише за рік могили мали осісти, а на них — з’явитися надгробки. Я думала, що там, де батьки поховані, почуватимуся ближчою до них, позаяк там лежали їхні фізичні тіла, проте, сівши навпочіпки на свіжому земляному горбку, геть не відчула їхньої присутності. Мені хотілося поплакати, особливо після того, як Меґґі сказала, що плач — це спосіб показати їм, як сильно я їх люблю, але на цвинтарі не могла вичавити з себе ні сльозинки. Кет теж трималася на диво мужньо.

Едіт повернулася зі склянкою коли й поставила її у підстаканник на моєму приставному столику. Сіла навпроти мене, в одній руці тримаючи запалену цигарку, а в другій — келих, до половини наповнений вином. Я сторожко поглянула на нього.

— Що таке? Вже стемніло. Я цілком маю право випити келишок вина без твоїх диких поглядів. До того ж Ной у Біблії пив вино. Ти чула, що казав отой священник у своїй жалюгідній пародії на надгробне слово?

Не дочекавшись від мене відповіді, вона демонстративно ковтнула трохи вина й додала:

— Нам із тобою треба поговорити, і, гадаю, почну з вибачення.

Я зачекала.

— Я трохи вийшла з колії й певна, що це тебе налякало, і мені шкода, що так сталося, бо ж знаю, які тяжкі були для тебе останні кілька тижнів. Просто, розумієш, я насправді не знаю відповідей на всі запитання. Знаю, що в дитинстві всі думають, ніби дорослі знають усе, та це не так. Аж ніяк. Я знаю, мала, що в тебе померли батьки, але твоя мама також була моєю сестрою, а твій тато, хоч я не так уже його й любила, був мені свояком і я не бажала йому смерті, тим паче такої. — Тепер, коли слова залунали, здавалося, ніби Едіт не зможе їх зупинити. — Це вже було досить кепсько, але разом із необхідністю відмовитися від роботи, від своєї свободи…

— Я тобі не потрібна.

Слова вихопилися самі собою. Я не мала наміру їх вимовляти, проте вони були частиною того гнійного болю, який я долала. Здавалося неможливим покласти край моєму розпачу через смерть батьків, не поклавши край моєму потужному відчуттю непотрібності.

Едіт почервоніла.

— Як ти до цього додумалася?

— Ти береш мене до себе лише тому, що я не маю інших родичів. Якби мене можна було комусь віддати, ти б мене віддала.

— Неправда.

— Правда. Я чула, як ти казала це Вікторові.

Едіт затягнулася цигаркою, пальці в неї дрижали, а обличчя змінилося: воно посуворішало, на ньому відбилося щось схоже на рішучість. Вона розчавила недопалок об попільничку, пробурчала: «До сраки», взяла свій келих і пішла на кухню, де підлила собі вина.

— Хочеш іще коли? — гукнула вона до мене.

— Ні, дякую.

Повернувшись, вона зробила добрий ковток вина.

— Гаразд, якщо вже бути чесною, насправді ти мені не потрібна.

Ось, вона це визнала. Я думала, що, почувши правду й дізнавшись, що мала рацію, почуватимуся краще, та цього не сталося. Едіт побачила, як у мене затремтіли губи, підійшла до мене й сіла поруч. Узяла за руки й зачекала, доки я не поглянула на неї, а тоді повела далі:

— Ну, насправді це не зовсім так. Мені не потрібна не ти. Мені не потрібна відповідальність за дитину чи батьківська відповідальність. Я взагалі ніколи не хотіла дітей, навіть власних, а коли мені раптом випало поводитися як мати і дбати про дитину… Господи, так справдився мій найстрашніший кошмар, а цього я й не хотіла. Але ти… ти мені потрібна. Бачиш, у чому відмінність?

Я замислилася над цим. У певному сенсі я бачила, у чому полягає відмінність.

— Це приблизно як тоді, коли хочеш наїстися солодкої вати в луна-парку, та не хочеш потім через неї блювати?

Едіт засміялася.

— Гадаю, зовсім трішечки. Якщо щиро, мені до смерті лячно, що я тебе зіпсую. Мені була дана ця неймовірна дитина, ця розумна, кумедна, чудова дитина, а я гадки не маю, як її виростити, не зламавши, розумієш? Не можна сказати, що до тебе додавалась інструкція.

Я всміхнулася.

— Тато все одно ніколи ні до чого не читав інструкцій. Він казав, що розбиратися самотужки веселіше.

— Господи, у цьому весь твій батько. Дотерпів аж до смерті, перш ніж показати мені, що нас щось об’єднує.

— Вас об’єдную я.

— Що правда, те правда.

Ми посиділи в тиші, у якій я чула, як Елвіс, чистячись, куйовдить собі пір’я.

Едіт заговорила знову:

— Ось у чім річ. Щоб виростити тебе як слід і звести до мінімуму шкоду, якої я тобі однозначно завдам, мені потрібні дві речі. По-перше, мені потрібен дохід. А по-друге — психічне здоров’я. Знайти перше має бути не так уже й складно, одначе схоже на те, що я взагалі не можу працювати в офісі. А якщо чесно, то мені від цього навіть легше на душі, бо я просто не могла би працювати на тих роботах, не вмираючи з дня у день духовно. Ти можеш це зрозуміти?

— Але ж ти сказала, що влаштувалася на роботу секретаркою!

— А, оте, — пирхнула Едіт. — То я збрехала заради Вільгельміни.

— Але ж ти сказала, що віддала її начальникові документи.

— І таки віддала. І завдяки великій послузі одного мого друга ці документи мають дуже офіційний вигляд. Утім, для того, щоб зберегти психічне здоров’я, я мушу залишитися стюардесою. Я обожнюю мандри, обожнюю пов’язану з ними свободу. Це моє життя, це моє «я», а якщо ти забереш це в мене, тобі від мене, хай йому грець, не буде жодної користі.

Едіт запалила ще одну цигарку й одразу поклала її в попільничку. Схоже, ми наближалися до суті розмови.

— Мабуть, уже років за п’ять я стану застарою для перебування в повітрі, тож мені дуже важливо повною мірою скористатися тим часом, що мені залишився. — Едіт поглянула на мене, сподіваючись на розуміння, і я кивнула. — Річ у тім, що, будучи змушеною дбати про тебе, я не зможу весь час подорожувати.

— Я можу летіти з тобою.

— Ой, мала, я була б цьому дуже рада, та це працює інакше. Наступного тижня в тебе почнуться уроки у школі, і мені не можна брати тебе із собою, а якби й було можна, то дитині таки потрібна стабільність. Навіть я це знаю.

— То що ти робитимеш? Віддаси мене комусь?

Мені урвався голос. Ми колись читали про сиротинці, і я знала, що ми з Кет радше втекли б, аніж стали б жити у якомусь із них.

— Звісно, ні! Негайно викинь це з голови. Послухай мене, Робс: ти моя, а я твоя. Хоч що станеться віднині й надалі, хоч як ми підведемо одна одну, ми навіки разом, зрозуміла? Ти не можеш мене позбутися.

Я стерла з обличчя сльозу, що викотилася з ока, й кивнула.

— Але мені потрібна допомога в нагляді за тобою. Я максимально обмежу кількість своїх змін, але все одно дуже часто не буватиму вдома, а отже, мені потрібна людина, що зможе про тебе дбати, поки мене не буде.

— Про мене може дбати Віктор. Віктор мені подобається.

Едіт усміхнулася.

— Так, Віктор страшенно веселий, але цьому, на жаль, не статися. Віктор працює, має власне помешкання й не може жити тут і дбати про тебе, а ще повір мені: те, що ти побачила б у нього вдома, подіяло б на тебе гірше за все, що могла б накоїти я.

— А що такого в нього вдома?

— Байдуже. Ми відхиляємося від теми. Я вже знайшла людину, що може про тебе дбати. Ну, якщо чесно, це Меґґі з бібліотеки знайшла людину, котра може про тебе дбати.

— Яку?

Згадка про Меґґі мене підбадьорила.

Едіт нервово всміхнулася.

— Вона чорна жінка.

— Мейбл?

— Ні, не Мейбл. Вона повернулася додому, мала, і я не думаю, що ми її ще побачимо.

— Ти знайшла іншу служницю?

— Ну, я знаю, що це так звучить, але насправді вона зовсім не служниця. Вона не схожа на жодну чорну жінку, яку ти зустрічала, і для нас важливо не поводитися з нею як зі служницею. Вона здобула університетську освіту, ще коли чорним не заборонили навчатися після школи, і вона неймовірно розумна. Взагалі-то, вона занадто кваліфікована для цієї роботи, та це не стосується теми. Вважай її гувернанткою.

— А що це таке?

— Ну, це означає, що вона житиме тут, поки мене не буде, і дбатиме про тебе.

— Та ж я не хочу, щоб про мене дбав хтось інший.

— Це лише тимчасовий захід, доки я не зможу вигадати краще рішення. Пропоную просто спробувати.

— Але ж у нас немає кімнати для обслуги. Де вона спатиме?

— Вона спатиме в моїй кімнаті. В моєму ліжку.

— А там сплю я.

— Так, знаю. Я б хотіла, щоб ми могли дозволити собі більше житло, та поки що це не так. Ми посунемо кушетку, поставимо тут перегородку і зробимо тобі окрему кімнату. Як тобі ідея?

— Чому я не можу спати у твоїй кімнаті, а вона може спати тут, у вітальні?

— Тому що вона доросла, Робін, і вона робить нам величезну послугу.

— Але ж вона чорна. Чорні не сплять у хаті, з нами. Вони сплять надворі, у своїх кімнатах.

— Зазвичай так, але в нас — ситуація незвичайна. Розумієш, нам усім треба чимось поступитися, щоб це дало якийсь результат, а я справді вважаю, що ми впораємося. Коли мене не буде, вона житиме тут і дбатиме про тебе, а тоді, після повернення, про тебе дбатиму я. Я таки зможу заробляти й займатись улюбленою справою, а тебе доглядатимуть як слід.

— Мені не потрібна чорна мама. Мені потрібна ти.

Едіт насумрилась.

— Як я вже сказала, це не назавжди, а лише на певний час, і ми подивимося, як воно буде…

Перш ніж Едіт устигла закінчити думку, задзвенів телефон, і я кинулася відповідати на дзвінок.

— Алло?

Рипливий голос попросив до телефона Едіт. Я покликала її жестом, затуливши динамік і прошепотівши:

— Це чоловік.

Едіт узяла слухавку, а я повернулася до столу в їдальні, сіла за нього поруч із Кет і спробувала підслухати розмову, тим часом як вона привіталася з тим чоловіком.

— Ви їх знайшли? — Бездоганно общипані брови Едіт здивовано злетіли догори. — Їх було двоє?

Поки вона слухала, я чула, як лунає з динаміка голос того чоловіка, однак не могла розібрати його слів. Довелося висновувати відомості з відповідей Едіт.

— А як же третій чоловік? Мені сказали, що з місця злочину начебто тікали троє.

Едіт слухала його відповідь, і з виразу її обличчя я здогадалася, що ця відповідь не викликає в неї довіри.

— А коли, на вашу думку, розпочнеться суд?

Почувши відповідь, Едіт насупилася. Чоловік іще говорив, але вона його урвала:

— Стривайте, стривайте, як це — суду не буде? Ми хочемо побачити, як звершиться правосуддя, важливо…

Голос загудів далі, і Едіт глипнула на мене. Я, своєю чергою, дивилася на неї й чекала.

— Вони померли під вартою в Брікстоні? Як? — Едіт застукотіла нігтями по столу, а тоді здивовано скрикнула: — Обидва?! З обома в камерах для затриманих стався нещасний випадок?! Благаю, скажіть, як таке могло трапитися?!

У принципі, мені не треба було чути більше нічого.

65 Боже мій.

66 Ідеться про пісню Шеба Вулі «The Purple People Eater».

Розділ двадцять дев’ятий

Б’юті

1 серпня 1976 року. Мелвілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Тепер у мене більше речей, ніж було півтора місяці тому, коли я щойно приїхала до Совето. Тоді я мала лиш одну маленьку валізку з кількома предметами одягу та Біблією. Я думала, що це буде коротка мандрівка, яка завершиться поверненням до Транскею з Номсою, а вона закінчилася тим, що скромний вміст моєї валізи розкидали по бойовищу. Того дня я не могла забрати свої речі з вулиці, бо не хотіла, щоб у моєму житті з’явилося зло. Навіть викинула той одяг, що мала на собі. Яка наївна я була тоді, думаючи, що безталання можна позбутись і що нещастя ніколи не приходить без попередження.

Меґґі роздобула мені все нове, поки я була з нею, а потім, того вечора, коли я втекла з особняка у Гоутоні до цього сховку в Мелвіллі, я дістала ще один подарунок.

— Ось, я б хотіла, щоб це було в тебе, — сказала Меґґі й передала мені оксамитову коробочку.

Я відкрила її й витягнула срібний кулон на ланцюжку. Підняла його до світла й виявила, що це — зображення святого, який переносить немовля по воді в безпечне місце.

— Я хотіла подарувати тобі справжнього золотого святого Христофора, та з власного досвіду дізналася, що коштовні подарунки привертають небажану увагу, — пояснила Меґґі. — Ці кулони я дарую людям, яких зустріла в опорі й чиєю дружбою дорожу найбільше.

— Дякую, Меґґі, — відповіла я, зворушена її щирістю. — Ти мудро обрала метал. Золота я не прийняла б ніколи.

— Бо воно коштовне?

— Бо я знаю чоловіків, у яких ламаються спини й наповнюються пилом легені, коли вони його добувають. Жодна річ не повинна цінуватися вище за людське життя.

— Звичайно, ти дуже правильно кажеш. Аж не віриться, що я ще ніколи не думала про це в такому ключі. Переверни його, — сказала Меґґі.

Я перевернула. Ззаду на кулоні було вигравірувано одне-єдине слово: «Вір». Я попросила Меґґі надягнути ланцюжок на мене, а коли розвернулася назад, вона обхопила мене руками. Ми міцно обнялись, і ці обійми були сповнені любові.

— Я зв’яжуся з тобою, щойно зможу організувати для тебе документи. Опісля ми влаштуємо зустріч із Номсою.

Утім, за ті півтора тижні, які я провела у сховку, розвідники Меґґі загубили Номсу. Поки всі її люди завзято старалися врятуватися від тенет служби безпеки, Номсу вивезли з садиби і сліди дочки загубилися. Меґґі впевнена, що рано чи пізно хтось із її мережі щось почує, та я не можу сидіти на місці й чекати.

Я заводжу дружбу з усіма, з ким вступаю в контакт, і самотужки шукаю відомостей за допомогою менш офіційних каналів. Те, що я чую, мене бентежить. Подейкують, ніби той чоловік, із яким зараз Номса, Дрож Нґубане, людина небезпечна; що він жорстокий, полюбляє алкоголь і наркотики й нелегально продає їх, так само як і крадену зброю. Кажуть, він полює на юних дівчат, а ще ходять чутки, що в нього є свій бордель. Як ніколи рішучо я налаштована вирвати доньку з його пазурів.

Щонайбільше за п’ять днів я виїду зі сховку й офіційно почну працювати на роботі, що її знайшла для мене Меґґі й завдяки якій мені поставили штамп у перепустці. Так із моїх пліч упав великий тягар, бо я зможу без страху їздити з Йоганнесбурга до Транскею й назад. Якщо я буду змушена необмежено довго жити в місті, шукаючи Номсу, мені потрібна можливість якомога частіше повертатися додому, щоб бачити обличчя своїх синів і запевняти їх, що я роблю все можливе, щоб повернути їм сестру.

Попри те що тепер мене вважають служницею, я не гаруватиму так, як безліч наших бідолашних сестер. Моя роботодавиця, Едіт, біла жінка, і, хоча її не можна порівняти з Меґґі, вона таки не з тих мем, які ладні загнати нас у домовину, звалюючи на нас усю свою роботу. Жінка незаконно передає свою майже-доньку під мою опіку, виїжджаючи з країни на роботу, і знає, яку велику відповідальність я на себе взяла. Ми розуміємо одна одну, і досі вона ставилася до мене з повагою. Раніше гордість нізащо не дозволила б мені піти на таку роботу, однак тепер я відкидаю свою гординю, подібно до того, як змія скидає із себе шкіру.

Погода невдовзі почне змінюватися. Дме вітер, і я відчуваю запах дощів, що наближаються. Майже настав час саджати кукурудзу й гарбузи, і я молюся за те, щоб ми з Номсою встигли повернутися додому до сівби. Я чинитиму так, як радить Меґґі, й віритиму.

Розділ тридцятий

Робін

2 серпня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Едіт сиділа у вітальні з чорною жінкою. Вони не те щоб шепотілись, але розмовляли досить тихо, тож я не могла підслуховувати їх із санвузла. Я демонстративно натиснула на злив унітаза й тричі добряче пшикнула освіжувачем повітря.

«Бачите? Я не ховаюся тут, щоб підслухати вашу розмову: в мене є реальні справи!»

Коли я вийшла у вітальню, Едіт різко підвела голову й набула ділового вигляду.

— Гаразд, я залишу вас наодинці — знайомтеся. Б’юті, у мене зустріч в авіакомпанії, на якій я затверджу свій новий графік польотів, а потім треба буде зібрати останнє шкільне приладдя для Робін на завтра. Я маю повернутися до вечері й візьму нам щось поїсти, якщо ви захочете повечеряти з нами. Гадаю, що це будуть відбивні зі свинини.

— Вибачте, Едіт, але я не їм свинини.

— Перепрошую, я забула, що ви не їсте свинини. Мейбл теж її не їла, еге ж, Робс?

— Гм-м.

Я сіла за стіл у їдальні навпроти Б’юті, де могла як слід її оцінити. Вона була старша за Мейбл, і я бачила, що з-під її дука вибивається кілька малесеньких сивих кучериків. Її обличчя було більш виснажене й суворе, ніж у Мейбл. Мейбл була пухкенька, а Б’юті — худорлява. Зазирнувши під стіл, я побачила, що вона взута не в капці, у яких ходила по хаті Мейбл, а в чорні черевики-човники, а панчохи на її худих щиколотках зібгались у складки, мов обвисла шкіра. Жінка здавалася стомленою, проте очі в неї були ясні й пильні. Вони мене бентежили.

Едіт цмокнула мене в щоку й наказала добре поводитись, а відтак попрямувала до дверей. За кілька кроків вона повернулася й заговорила до Б’юті:

— Меґґі сказала, що до мого від’їзду в п’ятницю ви житимете в подруги неподалік. Ліжко й перегородку для Робін доставлять у четвер, а додаткову постільну білизну я вже купила. Ми приготуємося вчасно, тож про це не турбуйтеся. Я просто рада, що ви можете провести певний час із нами до того.

Едіт послала мені здаля поцілунок та й пішла, зачинивши за собою двері.

На нас упала тиша. Б’юті напружено сиділа на своєму стільці, досі стискаючи в руках маленьку валізку й оглядаючи кімнату. Неподалік цокав годинник.

— Вона, здається, хороша, — сказала Кет.

— Мейбл теж була хороша, — нагадала їй я.

— Так, ми любили Мейбл, — погодилася Кет.

— Вона нас покинула. — Я дозволила Кет відчути гострий біль, який того ранку відчула сама, ту безпорадність і розпуку. Дозволила їй згадати, як це — бачити, як людина, котру ти любила, йде від тебе, навіть не озираючись. — Хочеш відчути те саме, коли піде Б’юті?

— Ні, — прошепотіла вона.

— Добре.

У мене забурчало в животі, і я зосередилася на Б’юті.

— Що ти приготуєш мені на сніданок?

Б’юті перевела погляд зі стіни скарбів на моє обличчя. Вивчала вона його так довго, що я стала почуватися ніяково, і коли вона нарешті заговорила, мені полегшало.

— А що ти зазвичай їси?

— «Jungle Oats» 67 або «Maltabella» 68.

— Тоді їх я й приготую. Покличу тебе, коли їжа буде готова.

— Гаразд.

Я зістрибнула зі стільця, радіючи приводу для втечі. Вже за ті лічені секунди близькість до Б’юті навіяла мені безліч спогадів про Мейбл, яких я не могла збагнути. Я щодня вчилася горювати за батьками й виражати тугу за ними в усьому її розмаїтті, але біль від добровільного відходу Мейбл був раною, яку я досі намагалась очистити й перев’язати.

Кет пішла слідом за мною до спальні, де в шафі висіла моя нова шкільна форма. То була універсальна картата сукня, і мені вона здавалася чудовою. Звільнення від потворної брунатно-жовтої форми, яку я вдягала раніше, саме собою майже компенсувало те, що мені доведеться заводити нових друзів і знайомитися з новими вчителями. Приміряючи форму й витріщаючись на своє відображення у великому дзеркалі Едіт, я змогла відволіктися від метеликів, що пурхали у мене в животі.

— Чому я не можу піти до школи з тобою? — запитала Кет.

— Є шанси, що можеш. Я ще не вирішила. Це залежить від того, як усе складеться.

Я мала на увазі, та не мала потреби казати відверто, що це залежить від того, заведу я собі друзів чи ні.

— Яку зачіску ти завтра собі зробиш?

— Ще не знаю. А ти як гадаєш?

Ми погралися з кількома зачісками на пробу й ледве вирішили, що слід зупинитися на двох хвостиках, а не на одному, коли мене покликала Б’юті.

Коли я підійшла до столу й відсунула свій стілець, Б’юті оглянула мою сукню.

— Що це на тобі?

— Моя нова форма.

Я зібралася сісти, але Б’юті зупинила мене, поклавши руку на моє плече.

— Будь ласка, зніми її перед їдою.

— Чому?

— Тому що ти можеш її забруднити.

— Я її не забрудню.

— Але…

— Я ж сказала, що не забрудню.

Я сіла й заходилася їсти.

Б’юті принесла миску каші для себе, сіла навпроти мене й почала їсти. Я насторожено на неї дивилася. Схоже, вона їла зі звичайного посуду, чого моя мама ніколи не допустила б, та я нічого не сказала. Пахла вона не так, як Мейбл, і розмовляла теж інакше: краще вимовляла слова й дуже літературно висловлювалась англійською.

«Мені бракує «мейблівської» англійської. Бракує Мейбл».

— Де сніданок Кет? — запитала я — суто заради того, щоб заповнити тишу й розвіятись, аби не стати занадто похмурою.

— Я поставила його перед нею. Хіба ти не бачиш?

Едіт, напевно, розповіла Б’юті про Кет, і це було неприємно. Я замислилася: мені потурають чи з мене кепкують?

— Чому ти не у формі?

— Тому що я не служниця.

— А-а-а. Однак ти схожа на служницю.

— А якими бувають служниці?

— Такими, як ти. Чорними жінками. То хто ти, якщо не служниця?

— Я вчителька.

— Чорних учителів не буває.

— У твоїй школі не буває. Я навчаю чорних дітей.

— Чорні діти ходять до школи?

— Так, у них свої школи.

— У Кваква?

Б’юті явно здивувалася моєму запитанню й була вражена моєю вимовою, відносно непоганою. Вона вперше мені всміхнулася.

— Ти знаєш Кваква?

— Там живе Мейбл.

Вона кивнула.

— Я вчителюю у Транскеї.

Я продовжила свій допит:

— Якщо ти справді вчителька, то чому ти тут, доглядаєш мене?

— Мені треба певний час побути в Йоганнесбурзі, а для цього потрібна перепустка. А щоб її отримати, необхідно мати роботу.

Я знала про перепустки: бачила перепустку Мейбл і просила мамусю роздобути мені таку саму, бо в неї був серйозний і офіційний вигляд, але мама сказала, що білим людям перепустки не потрібні, і мені це здалося дуже прикрим.

— Навіщо тобі жити в Йоганнесбурзі?

— Моя донька зникла, і я повинна її знайти.

— Вона втекла з дому?

Я спробувала втекти з дому лише раз, у чотири роки. Наповнила пластикову торбинку книжками з малюнками та сказала Мейбл, що йду. Вона попрощалася зі мною й дала мені бутерброд на той випадок, якщо я зголоднію в дорозі. Потім вона три квартали йшла за мною назирці, тим часом як я тягнула за собою торбинку. Невдовзі торбинка порвалася, книжки повипадали, і Мейбл була змушена їх позбирати, а тоді я повернулася додому, вирішивши, що втеча вимагає забагато зусиль.

— Ні, вона не втекла з дому.

Мені хотілося з’ясувати таємничу долю доньки Б’юті, та її суворе обличчя підказало мені, що більше вона не відповість на жодне запитання на цю тему. Згодом я розпитаю Едіт.

— То чому б тобі не знайти тут роботу вчителькою?

— Я спробувала, але тут немає роботи для вчителів.

— Ой. — Ми знову затихли, і я замислилася, що ще можна спитати. Мій погляд упав на її оголену руку. — Якщо в тебе є дитина, чому ти не вийшла заміж?

— Я виходила заміж.

Я недвозначно поглянула на її підмізинний палець.

— Заміжні пані носять золоті каблучки з діамантами.

З ювелірних прикрас на Б’юті був лише срібний ланцюжок із якимось медальйоном.

Б’юті зітхнула.

— Золоті персні з діамантами мають білі жінки. Чорні жінки віддають чоловіків, щоб ті могли видобувати золото й діаманти на ці каблучки.

— Мій батько працював у золотій копальні.

— Мій чоловік теж працював у золотій копальні.

— О, цікаво, чи не знали вони один одного. Може, він був одним із хлопців мого тата.

Б’юті похмуро всміхнулася.

— Моєму чоловікові на момент смерті було сорок дев’ять років. І він аж ніяк не був хлопцем.

Я зібралася пояснити Б’юті, що всіх чорних, які працюють під землею, називають хлопцями, достоту як усіх садівників, але мені здалося, що її дратують мої запитання, і я закрила цю тему.

Б’юті підвелася. Вона сягнула рукою до моєї миски, а я потягнула її назад: мені подобалося вилизувати миски дочиста. Коли я її потягнула, ложка перекинулась і впала на мене, трохи обхлюпавши кашею мою форму. Я негайно її розтерла, бо не хотіла, щоб Б’юті це побачила. Вона пішла на кухню, де помила свої миску й ложку, а тоді поставила їх на сушарку для посуду. Коли вона повернулася, Елвіс голосно закричав із-під ковдри, якою була накрита його клітка.

Едіт забула зняти ковдру, і він явно був сердитий.

— Елвіс покинув будівлю, Елвіс покинув будівлю, — защебетав він. Так він казав, що хоче, щоб його випустили з темряви.

Б’юті схопилася за серце, пильно дивлячись на сховану під ковдрою велетенську клітку.

— Що там?

— Елвіс.

— Що таке Елвіс?

— Елвіс — не «що». Елвіс — «хто».

— Тоді хто це?

— Елвіс — це папуга Едіт. Він жако, і вона назвала його на честь Елвіса Преслі. — Б’юті отетеріло подивилася на мене, тож я роз’яснила: — Елвіс. Ну, знаєш? Той, що король?

— Король? Англійський?

— Ні! Король рок-н-ролу. Боже, і ти ще називаєш себе вчителькою.

Я підійшла до клітки й стягнула з неї ковдру.

Елвіс кивнув і видав своє звичне:

— Дякую. Красно дякую.

Я помітила, що його миска порожня.

— Тобі треба буде дати йому насіння. Він голодний.

Б’юті з роззявленим ротом витріщилася на клітку.

— Hayibo. Балакучий птах.

— Так, тобі слід його годувати.

— Ні, я не знатимуся з балакучим птахом.

— Чому?

— Це протиприродно. Говорити повинні тільки люди.

Я зітхнула.

— Це просто дурість. Гаразд, його годуватиму я. Все одно він не любить чорних.

Я сягнула під підставку, щоб дістати бляшанку з Елвісовим насінням, і насипала трохи йому в миску, спершу викинувши всі лушпайки, як мене навчала Едіт.

— Чому?

Я відволіклася на своє завдання, і до мене не одразу дійшло, про що йдеться.

— Чому що?

— Чому птах не любить чорних?

— Тому що чорні вбивають білих.

— Думаєш, білі не вбивають чорних?

— Ні, не вбивають.

— А ті чоловіки, яких упіймала поліція, ті, які нібито вбили твоїх матір і батька, — як вони, на твою думку, загинули?

— Едіт каже, що вони випали з вікна в Брікстонському відділку поліції. Це був нещасний випадок.

Б’юті пирхнула.

— Так, останнім часом багато чорних ненароком випадають із вікон.

Я не знала, що на це відповісти.

— Ти закаляла собі форму, — зауважила Б’юті, кивнувши на брунатну пляму на вилозі моєї сукні.

— То нічого, — збрехала я. — Так мені насправді дужче подобається.

Розібравшись із Елвісом, я знову втекла до кімнати, де зняла із себе форму й оглянула завдану їй шкоду. Брунатна пляма мала жахливий вигляд.

— Ти ніби нахезала на неї, — сказала Кет.

— Знаю! — промовила я. — Як ми можемо цьому зарадити?

— Можна спробувати її випрати.

Ми зачекали, доки не почули, як Б’юті відчиняє й зачиняє шафи, а коли вона ввімкнула радіо, прокралися до санвузла.

Я відкрила кран і вставила у злив затичку, по вінця наповнила умивальник водою, а тоді занурила в нього верхню половину сукні. Потягнулася за бруском жовтого мила «Sunlight» і почала втирати його у пляму.

— Не допомагає, — сказала Кет.

Я стала втирати мило ще завзятіше й вирішила не споліскувати сукні, щоб ефект від мила був потужніший. Повернулася до кімнати разом із сукнею, не зважаючи на те, що за мною тягнеться слід із крапель води, і розклала сукню в ногах ліжка Едіт. Трохи почитала, а потім знову глянула на сукню.

— Вона ще страшніша, ніж раніше!

Жовте мило застигнуло й перетворилося на пасту. Я спробувала зішкребти його нігтем, але воно вперто трималося за тканину. Я зіжмакала сукню й закинула її під ліжко.

— Уперед, ходімо, — сказала я.

— Куди?

— Куди завгодно. До парку чи на прогулянку.

— А як же сукня?

— Зараз я не хочу про неї думати.

Я повернулася кілька годин по тому, стривожена тим, що скаже про сукню Едіт, щойно повернеться додому, і знайшла Б’юті за столом у їдальні, де вона зігнувшись писала щось у шкільному зошиті. Замислилася, що в ньому таке та чи не пише вона про мене. Б’юті не сказала нічого, геть ніяк не відреагувала на моє повернення, і, зайшовши до спальні, я побачила, що сукня випрана, випрасувана й охайно висить у шафі Едіт.

Я зазирнула за ріг, стараючись не потрапити їй на очі, бо не знала, чи маю щось сказати. Б’юті всміхалася. Несподівано для самої себе я теж усміхнулася.

67 Популярні в Південній Африці вівсяні пластівці.

68 Соргова каша з осолодженого зерна.

Розділ тридцять перший

Робін

6—30 серпня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Перша поїздка Едіт мала тривати один тиждень, але не знати як розтягнулася до шести тижнів.

— Вибач, Робс, — тріскотів її голос на лінії, коли від її від’їзду минуло дев’ять довжелезних днів. — Виникла проблема з фюзеляжем, і тому мій рейс назад скасували. А тоді Мойра захворіла, і, позаяк я вже була в Нью-Йорку, мене попросили взяти її маршрут на себе. Я повернуся наступного тижня, обіцяю.

Ця обіцянка — як я згодом дізнаюся, так само як і більшість обіцянок Едіт, — була необов’язкова до виконання й ненадійна. Якщо інших людей обітниці сковували, то Едіт поводилася зі своїми обітницями, як Гудіні: їй завжди таланило від них звільнитися, тим часом як їхні адресати намагалися збагнути, як їй пощастило виконати цей трюк.

Наступного разу вона зателефонувала за п’ятнадцять днів після від’їзду з країни:

— Мені довелось обрати інший маршрут. Тут нічого не можна було вдіяти, Робс. Я не маю змоги диктувати босам свій графік. Хай там як, у Б’юті начебто все під контролем. Як ти? Не бешкетуєш?

— Ні.

Я не думала, що регулярно лізти в суперечки з Б’юті означає бешкетувати.

— Як школа?

— Нормально.

— Знайшла собі друзів?

— Так.

— Ти лише пам’ятай, про що я тобі казала: нікому не розповідай про Б’юті.

— Я нікому нічого не говорила, — відповіла я Едіт, — але в людей починають виникати підозри.

І це було правдою. Кожен новий тиждень, протягом якого Едіт перебувала у світах, був черговим тижнем, під час якого сусіди бачили, як до квартири заходимо й виходимо лише ми з Б’юті; це збуджувало в них цікавість. Якось увечері, коли в нас закінчилися гроші, що їх залишила Едіт на тиждень до свого запланованого повернення, Б’юті після восьмої вечора тихцем вискочила до Ґолдманів попросити хліба, щоб зробити мені бутерброди на наступний день у школі. Після повернення Б’юті перехопив старий містер Фінлей, який жив за троє дверей від нас. Я підслухала їхню розмову з їдальні, де сиділа, чекаючи на Б’юті.

— Що ти тут робиш? — грізно запитав містер Фінлей, коли Б’юті саме відчиняла двері.

— Я тут працюю, — відповіла Б’юті приємним, але твердим тоном.

— Де твої манери? Чуєш? Звертаючись до мене, називай мене «баас».

Я скривилася. На той час я вже знала Б’юті досить добре, щоб розуміти: кланятись і розшаркуватися вона не буде.

— Я тут працюю, сер, — промовила Б’юті.

— Але ж тобі не можна виходити так пізно вночі. А ще в цих квартирах немає кімнат для прислуги.

На щастя, тієї миті завернула за ріг місис Ґолдман.

— Добрий вечір, Енґусе, — промовила вона.

— Вечір добрий, Рейчел. Ви знаєте, що тут так пізно робить ця чорномаза? Де Едіт?

— Вона лежить хвора.

— Хвора на що?

— Жіночі проблеми.

Я всміхнулася, розкусивши задум місис Ґолдман.

— Ой! Але що…

— Я попросила служницю залишитися на ніч, щоб подбати про Едіт і дівчинку.

— Але ж моторчикам не можна…

— «Моторчикам»?

Він засміявся, і його сміх прозвучав неприємно.

— Сленґ кокні, він римується. «Моторчик» — це «моторний». Тобто «чорний».

— Яка чудова дотепність.

Він, напевно, здогадався з тону місис Ґолдман, що то був сарказм, бо знову став агресивним.

— Кафірам не можна спати в цих квартирах! Це ж, чорт забирай, не селище — самі знаєте.

— Припиніть цей кветч, Енґусе. Вона не спатиме. Вона всю ніч гратиметься в няньку. Вона що, вдягнена в піжаму й готується до вечірки з ночівлею?

— Але ж…

— Енґусе, я не можу подбати про Едіт. День для мене видався тривалим, і я втомлена. Якщо ви не бажаєте зайти туди й усю ніч бути біля неї, бо в неї яєчники…

— Ні. Ні, годі! — Містер Фінлей рушив назад до своєї квартири, і його буркотливий голос стишився. — Що жиди, що кафіри… всі однакові.

Коли місис Ґолдман і Б’юті прослизнули за двері, я зітхнула полегшено і спитала:

— Місис Ґолдман, а хто такі жиди?

Вона зневажливо махнула рукою.

— Бубале 69, це таке погане слово, яким обмежені люди називають євреїв. Ніколи не забивай собі голову обра`зами. Забувай їх, ледве почувши, а натомість пам’ятай лагідні слова. — Вона повернулася до Б’юті, відкриваючи гаманець. — Вибачте, я раніше не додумалася. Щоб перебути до повернення Едіт, хліба вам буде замало. Ось, візьміть оце, а якщо вам знадобиться більше, дайте мені знати.

Вона поклала пачку банкнот на стіл замість того, щоб віддати її в руки Б’юті, і я зрозуміла, що вона зробила так для того, щоб Б’юті не довелося плескати в долоні й робити реверанси, а саме цього чекали від чорних, коли ті одержували щось від білих.

— Дякую, місис Ґолдман, — сказала Б’юті.

— Прошу, звіть мене Рейчел. Бо інакше я почну називати вас місис Мбалі.

Б’юті всміхнулась, і ми обидві побажали місис Ґолдман на добраніч.

Відтак Б’юті старалася сидіти під замком з п’ятої вечора, щоб не допустити нового прецеденту. Трималася холодно не лише вона, а я також. Попри те що я не збрехала Едіт, сказавши, що завела собі друзів, мої стосунки з ними були дуже поверхові, бо я мусила всіляко триматися від них на відстані. З мене взяли слово мовчати про наші житлові умови, і мені не можна було розповідати жодній живій душі (навіть якщо та даватиме зуб), що Б’юті мешкає в нашій квартирі й доглядає мене, поки Едіт немає вдома. Єдиними людьми в будинку, яким довірили цю інформацію, були батьки Моррі, Ґолдмани, бо Едіт сказала, що вони — її друзі і вони не расисти, але вона страшенно боялася, що про це довідається хтось інший. Хоч як мені кортіло запросити своїх нових друзів у гості погратися, я не хотіла, щоб Едіт ув’язнили, якщо поліція дізнається про Б’юті, тому тримала язика на припоні.

Постійна настороженість мала свій ґандж: через неї мені було важко просто залишатися собою. Я мусила обдумувати кожне речення, перш ніж його вимовити, щоб ненароком не бовкнути чогось такого, що поверне в наше життя поліцію, і через ці мої вагання між мною та моїми новими друзями звівся мур.

Зате уроки були легкі, а за кілька годин старанної щоденної праці на заняттях я могла бути впевненою, що за шкільною брамою стоятиме й чекатиме на мене Б’юті. Підозрілим це аж ніяк не було, тому що служниці забирали зі школи більшість дівчаток, отож принаймні це мені не треба було пояснювати. Я бурчала у відповідь на привітання Б’юті, передавала їй свою торбу, а тоді йшла попереду неї аж додому, вдаючи, ніби її не знаю.

Елвіс досі діяв Б’юті на нерви, і тому я щодня випускала його з клітки, щойно переступивши поріг. Потім я запевняла, що не знаю, як загнати його назад, тим часом як він пурхав по кімнаті і кричав, а Б’юті пригиналася й зіщулювалася щоразу, коли він пролітав повз неї. Елвіс не лише лякав її, а й лишав по всій квартирі какунці, які Б’юті потім доводилося прибирати; він був дуже ефективною зброєю в пташиній подобі.

Перші кілька днів після від’їзду Едіт я старанно протирала сидіння унітаза й чистила ванну на знак протесту проти необхідності ділити їх із Б’юті, але пантоміма з жовтими латексними рукавичками та мийним засобом «Handy Andy» її не сердила, і я перестала завдавати собі зайвий клопіт. Так само я перестала заново мити весь свій посуд і столові прибори перед використанням, бо тоді Б’юті просто хвалила мене за чудову особисту гігієну.

До того ж, вивчаючи санвузол, чашки й тарілки, я ніяк не могла побачити, що в них змінюється після того, як ними користується Б’юті. Скидалося, що її дотик ніяк їх не псує й не бруднить. Це збивало з пантелику, бо моя мама так категорично вимагала, щоб Мейбл ніколи не користувалася нашими речами, що я була певна: Мейбл назавжди їх закаляє.

На нашому начинні Б’юті не лишила жодної відмітини, зате на мої стосунки з Кет вона однозначно вплинула. Запідозривши, що Б’юті — єдина знайома мені людина, яка віддає Кет перевагу переді мною, я почала розмовляти із сестрою наодинці. Після однієї з розмов я прозріла.

— Коли Едіт повернеться? — запитала Кет, коли ми сиділи за столом у їдальні й виконували моє домашнє завдання.

— Не знаю. Вона каже, що за кілька днів.

— Але вже й так минуло на півтора тижні більше, ніж вона казала.

— Знаю. Вона каже, що цьому не можна зарадити й що повернеться, коли зможе.

— А що, як вона не повернеться?

— Може, перестанеш уже бути такою шмаркачкою? Звісно, Едіт повернеться! Нащо говорити, що вона не повернеться, якщо вона обіцяла повернутися?

— Мама обіцяла…

— Я знаю, що мама обіцяла, що вони повернуться того самого вечора, одначе вони так і не повернулися. Знаю! Та це не означає, що з Едіт станеться те саме.

Поки ми з Кет розмовляли, Б’юті шкрябала щось у своєму зошиті, і я не знала, що вона підслуховує, доки вона не прокашлялась і не заговорила.

— Знаєш що? Страх — не слабкість.

— Що?

— Не треба кричати на сестру через те, що вона боїться. Саме страх робить нас людьми, а долаючи страх, ми показуємо свою силу.

— Сміливі люди не лякаються.

— Я з тобою не згодна. На мою думку, сміливі люди лякаються, а сильними їх робить те, що вони визнають свою слабкість і навчаються її приймати, водночас ідучи далі попри все.

— Але ж Кет постійно налякана.

Б’юті всміхнулась.

— І я теж. Як і більшість із нас.

Те, що вона не висміювала Кет, як усі інші дорослі в моєму житті, мене бентежило. Я не хотіла занадто прив’язуватися до Б’юті, але й не хотіла, щоб вона давала першість Кет. Тому я закусила губу й не зауважила, що вона дуже багато розмовляє телефоном, хоча моя мама дозволяла Мейбл користуватися телефоном буквально раз на сто років, та й то лиш одну-дві хвилини за раз.

Б’юті, якщо не куховарила, не допомагала мені з домашнім завданням чи не обслуговувала якісь інші мої потреби, то телефонувала й робила нотатки у своєму щоденнику. Більшість розмов велася мовою коса, і тому я не могла розуміти, про що йдеться, та з тих розмов, які велись англійською, знала, що основною темою дзвінків є пошуки її доньки. Також я не нарікала, коли їй телефонували посеред ночі, хоча ці дзвінки мене будили.

Я кілька разів спробувала прочитати, що Б’юті пише в тому своєму нотатнику, та вона, помітивши мою цікавість, перестала кидати його на видноті. Таємний обшук шафи Б’юті, а також її валізи щоденника не виявив, і я здогадалася, що вона почала ховати його тоді, коли нічого в ньому не писала.

Її постійні пошуки Номси мене майже ніяк не торкалися, аж до тієї миті, коли я, вийшовши зі школи після дзвінка, не побачила її біля воріт. У мене почалася паніка, і, коли стало зрозуміло, що Б’юті запізнюється далеко не на кілька хвилин, я побігла додому сама. У мене був ключ від квартири, і, зайшовши, я зрозуміла, що і вдома Б’юті нема. В очах у мене забриніли сльози, і тієї миті у дверях з’явилася захекана Б’юті.

— Ось ти де.

Я відвернулася, щоб вона не побачила моїх червоних очей.

— Ага.

— Дуже прошу, вибач, що я сьогодні не зустріла тебе біля школи.

— Мені байдуже.

Судячи з усього, щойно вона відвела мене до школи й повернулася додому, надійшла звістка про її доньку. Вона відповіла на дзвінок, а тоді негайно пішла на зустріч із кимось.

— Зустріч затягнулася на довший час, ніж я очікувала.

Я змахнула сльози, вперто не бажаючи показувати їй, як сильно вона мене налякала.

— То пусте. Я й не помітила, що тебе там не було.

Відтак я пішла шукати Кінґа Джорджа — не тому що мені особливо подобалося його товариство, а тому, що він не подобався Б’юті, — вона казала, що він алкоголік і наркоман та що мені слід триматися від нього подалі. Робила це я їй на зло. Після спілкування з ним до мого одягу чіплявся запах його солодкавих цигарок, тож не було сумніву в тому, де я була. Повернувшись додому після візиту до нього, я ігнорувала Б’юті до кінця вечора, водночас дбаючи про те, щоб вона завжди перебувала в моєму полі зору.

Наступного ранку я прокинулася й відчула, що в мене болить горло, проте на образотворчому мистецтві ми мали робити маріонеток, отож я махнула рукою на біль і пішла до школи. До обіду легкий дискомфорт, який я відчувала, поширився на решту мого тіла. Мені було жарко, а ковтати стало важко.

Коли я вийшла за браму й помчала до Б’юті, вона поглянула на мене і спитала:

— Що трапилося?

— У мене горло болить.

Дотик її руки до мого чола був благословенно холодний.

— Ти дуже гаряча.

Мені захотілося поплакати. Б’юті взяла мій наплічник, закинула його собі на плече, а тоді взяла мене за руку.

— Гайда, ми поволеньки підемо додому, а тоді ти зможеш прилягти.

— Я не лягатиму в ліжко.

А таки лягла.

69 Бу´бале — лагідне звертання до значно молодших членів родини (напр., онуків) у мові їдиш.

Розділ тридцять другий

Б’юті

1 вересня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Дитину обсідає висип. Він переходить із її обличчя й шиї на груди й поширюється спиною, спускається до пупа, а тоді йде вниз, до ніг. Він шорсткий на дотик, як кора дерева, і червонясто-пурпуровий, немов квітка протеї, особливо в западинах її паху й пахв.

Її обличчя рум’яне, і не червоніє на ньому лише кільце, що утворилося довкола рота. Вона гаряча, занадто гаряча, а її розпухлий язик укритий чимось білим. Вона не може ні говорити, ні їсти. Ковтати їй боляче. По її щоках біжать сльози, проте вона не видає жодного звуку. У мене за неї болить душа.

Я не можу покинути думати про те, що вона дитина без матері, а я мати без дітей. Я починаю розуміти, як любов нагромаджується й завдає великого болю, коли їй нікуди йти. Як і грудне молоко, вона повинна мати якийсь вихід; живити вона може лише тоді, якщо відходить від свого джерела. Чи має значення те, що дитина не моя? Чи має значення те, що вона біла? Чи має значення те, що її язик не здатен відтворити слова моєї мови, тоді як я спроможна обняти її двома руками? Не думаю.

На її шкірі жевріє, наче світанок, інфекція, та я не можу відвезти її до медиків. Чорна жінка, приїхавши з білою дитиною до лікарні для білих, стане приводом для тривоги та приверне до себе небажану увагу. Те саме сталося б, якби я спробувала відвезти її до Бараґванатської лікарні в Совето. Наша таємниця зв’язує мені руки.

Найперше мені спадає на думку зв’язатися з Рейчел Ґолдман. Вона вдома й зможе відвезти Робін у лікарню, нікого не здивувавши. Лише набираючи її номер, я згадую, що Ґолдмани поїхали на тиждень до Кейптауна святкувати бар-міцву 70 її небожа. Я кладу слухавку й намагаюся не панікувати. До Рейчел я можу звертатись у крайніх випадках, а тепер, коли вона за межами провінції, гадки не маю, хто може нам допомогти. Робін треба до лікаря. Температура в неї майже як у того хлопця в Совето, а два дні по тому він пустився духу.

«Думай. Треба думати».

Едіт залишила мені номер для зв’язку, та дзвінок на нього прийме якась людина з авіакомпанії, бо я не можу звернутися до неї напряму. Можу хіба що залишити повідомлення, а тоді чекати, коли Едіт мені перетелефонує. Хто знає, як надовго це розтягнеться?

Зі спальні Едіт, у якій спить Робін, лунає жалісний стогін, і я мчу до неї. Волосся в неї мокре від поту, а очі закотилися. Вона вдягнена в самі лиш трусики, та все одно скидає із себе уявні ковдри, намагаючись охолонути. Повітря надто важке для її шкіри, і я вмикаю вентилятор, намагаючись трохи охолодити повітря, щоб воно торкалось її зовсім легко.

На кухні я наливаю в каструлю холодної води, а потім закидаю туди всю кригу з морозильника. Несу це все до кімнати й беру білу серветку, вмочаю її у воду, а тоді обережно прикладаю до личка Робін. Вона зітхає. Я повторюю цей процес знову і знову — десяток разів, сто разів, — притискаючи мокру тканину до її схожої на наждачний папір шкіри. Дві години по тому вона стає ще гарячішою, ніж була.

«Треба думати. Як учинити найкраще?»

Аж тут мені сяйнула думка. Меґґі. «Чому я не подумала про неї раніше?»

Тремтливим пальцем набираю її номер, а відтак, схибивши на останній цифрі, починаю заново. Коли я слухаю сигнал з’єднання, мені забиває дух, а видихаю я лиш тоді, коли нарешті чую перший гудок. Телефон дзвенить двічі, а тоді ще раз; я лічу, і в мені наростає панічний жах. Після восьмого гудка я опускаю слухавку на важіль, здавшись перед упевненістю в тому, що вдома нікого немає.

«До кого можна звернутися тепер?»

Перш ніж я розриваю з’єднання, з другого кінця дроту долинає голос, і я знову підхоплюю слухавку.

— Меґґі? Меґґі, це ти?

— Ні, на жаль, Марґарет немає вдома. Можна поцікавитися, хто це телефонує?

Я впізнаю цей голос: він належить Меґґіному чоловікові.

— Ендрю! Це Б’юті Мбалі. Я знаю, що не повинна сюди телефонувати, і вибачте, що вас потурбувала, та мені конче треба поговорити з Меґґі. Проблема з Робін, дитиною. Вона хвора, дуже хвора, і я не знаю, що робити. Прошу, я…

— Б’юті? Це ви? Господи, я геть нічого не второпав. Хто там, ви сказали, захворів?

Я повторюю те, що сказала, змушуючи себе говорити повільно, а Ендрю слухає мене до кінця. Він розпитує мене про симптоми Робін, і його спокійний тон надає впевненості.

— Меґґі щойно вийшла, але, будь ласка, не хвилюйтеся. Невдовзі вона має повернутись, і я подбаю про те, щоб вона зателефонувала вам, щойно ввійде до хати. Просто не припиняйте робити того, що робите, бо у вас, схоже, все під контролем. Ми надішлемо потрібну вам допомогу.

Ледве я знову сідаю на краєчок ліжка Робін, дзвонить телефон, і я мерщій хапаю слухавку.

— Алло! Меґґі?

— Б’юті?

Голос чоловічий, але він належить не Ендрю. Я його не впізнаю.

— Так, чим можу допомогти?

— Я знаю, де Номса. Я назву вам адресу, але приїхати вам треба негайно.

Номса. Почувши її ім’я, я німію від шоку. Номса.

«Нарешті, стільки часу минуло».

Я тягнуся до ручки й паперу та вже готова попросити його назвати адресу, але раптом згадую… Робін. Я не можу її покинути.

— Хто це?

— Вам не треба цього знати. Просто негайно їдьте. Адреса…

— Я не можу приїхати зараз. Тут надзвичайна ситуація, і…

— Я думав, що ви любите свою доньку. Гадав, ви хотіли її знайти.

— Це так. Це так, але…

На лінії стає тихо.

Мені аж не віриться. Після стількох місяців тиші нарешті з’являються новини, а проте я нічого не можу вдіяти. Щойно я знову кладу телефон на важіль, він дзвонить знову. Але цього разу телефонує Меґґі, і вона каже, що хтось там уже в дорозі.

— Схоже, у Робін скарлатина — симптоми наче саме такі, — і їй знадобиться пеніцилін. Лікар, до якого я зазвичай звертаюся, наразі за кордоном, але знаю одну людину із сестринською підготовкою. Сидіть тихо. Вона не забариться.

Я повертаюся до кімнати та знову беру серветку. Не знаю, чи допомагає це дитині, але таким чином я не сиджу без діла й не піддаюся божевільним думкам про Номсу та про те, що я щойно відмовилася від свого єдиного шансу її знайти. Натомість я знов і знов переношу серветку сюди-туди, з холодної води на гарячу шкіру Робін, а потім назад, і молюся.

Зрештою у двері стукають.

«Дякую Тобі, Господи, допомога надійшла».

Я мчу до дверей і розчахую їх. На порозі стоїть біла жінка. Вона з дивним виразом обличчя дивиться поза мене, проте бере мене за руку, коли я відходжу вбік, пропускаючи її всередину.

— Ви, напевно, Б’юті. Мене послала Меґґі.

Я здивовано помічаю в себе на щоках сльози.

— Ах, прошу, не плачте. Все буде гаразд, повірте.

Вона тисне мені руку.

— Дякую, що приїхали, — кажу я. — Дякую.

— Де дитина?

— У кімнаті.

Жінка біжить повз мене просто до спальні і стає на порозі, дивлячись на Робін.

— Так, це однозначно скарлатина, — каже вона, і тепер я помічаю: в неї африканерський акцент. За звичайних обставин це б мене дуже збентежило, та я знаю: якщо вона подруга Меґґі, їй можна довіряти. Вона повертається, і світло падає на кулон, що висить у неї на шиї. Це золоте зображення святого Христофора — те саме, яке Меґґі дарує тим, ким дорожить найбільше. Я знаю, що, перевернувши кулон, побачу на його зворотному боці гравірування з одним словом: «Вір». І я таки вірю. Я знаю: ця жінка врятує Робін.

Вона дістає з кишені термометр і підходить до ліжка.

Робін розплющує очі, і на мить вони неначе яснішають. Вона дивиться на жінку, а відтак починає кричати й метатися.

— Ні! Ні! Ні! — Робін витягає руку та б’є жінку в груди. — Не ти! Ні! Не ти! — Дитина відчайдушно жадає врятуватися від цієї жінки й переводить на мене благальний погляд. — Прошу! Допоможи! Ні!

— Вибачте, — кажу я жінці. — Я не знаю, чому вона так поводиться. Це, напевно, лихоманка.

Жінка тільки гмикає й наказує мені притримати руки дитини. Я обхоплюю пальцями зап’ястки Робін, намагаючись підняти її руки над головою й покласти їх на подушку, та Робін силкується звільнитися від мене. Вона вириває руки з моєї хватки, і я не знаю, звідки в неї така сила. Вона бореться зі мною, і завдяки своєму воїнському духу вона моя донька. Робін така схожа на мою Номсу, що мені аж дух запирає. Я чудуюся, чому не бачила цього раніше. Зрештою, добряче поборсавшись, поки ми з жінкою намагались її стримати, Робін падає на подушку з роззявленим ротом. Бойовий дух із неї вийшов.

Жінка просовує термометр Робін між губами.

— Температура — сорок один градус. My magtig, це дуже багато. Боюся, це може викликати напад. — Жінка кладе термометр і повертається до мене. — Де Едіт?

Я дивуюся, що вона знає ім’я Едіт. Зазвичай Меґґі обмежує інформацію в таких ситуаціях, бо люди, як вона каже, не можуть зраджувати одне одного за допомогою відомостей, яких не мають.

— Меґґі розповіла вам про Едіт?

— Ні. Вона просто сказала, що дитині потрібна медична допомога і що її доглядає чорна жінка. З Едіт і Робін я вже зустрічалася.

Перш ніж я встигаю розпитати жінку про ту зустріч, вона дивиться на свій наручний годинник, а тоді підводиться.

— На жаль, я не можу залишатися тут дуже довго, бо ще мушу поїхати на заплановану зустріч у суді. — Вона заривається у свою сумку й витягає звідти пляшечку з жовтими ліками, які передає мені. — Давайте їй цей сироп раз на вісім годин, якраз на початку години. Постарайтеся не допустити в неї зневоднення. Зараз я зроблю Робін укол, який має допомогти їй утримувати в собі рідини. І далі прикладайте холодні компреси й раз на кілька годин обмивайте її холодною водою. Якщо ми зможемо збити температуру, найгірше залишиться позаду.

Після уколу, коли ми знов опиняємося біля дверей, я беру жінку за руки.

— Ви, здається, не назвали мені свого імені.

— Вільгельміна, — каже вона.

— Дякую, Вільгельміно. Дякую за те, що ви для нас зробили. Я ніколи не забуду цієї доброти. Сподіваюся колись побачити вас знову, щоб мати змогу за неї віддячити.

— О, не турбуйтеся, — відповідає вона. — Я однозначно повернуся.

70 Бар-міцва — ритуал із нагоди релігійного повноліття (13 років) хлопчика в юдаїзмі.

Розділ тридцять третій

Робін

1—7 вересня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Усе було розмите, як у пустельній імлі. Б’юті була темною плямою там, зі мною, а тоді зникла. Я кліпнула, намагаючись очистити поле зору, та від цього стало лиш гірше. Я розрізняла білу стелю, світильник і тюлеву фіранку, що тріпотіла на вікні, а досить було повернути голову, як у кінці кімнати мерехтіли й розчинялися в чорноті портрети Елвіса.

Коли я розплющила очі наступного разу, Мейбл, яка покинула мене у відділку поліції в день загибелі батьків, уже повернулася. Вона сиділа поруч і тихо зітхала, схилившись наді мною із чимось мокрим і білим у руці. Із хмаркою. Вона прикладала до мого обличчя хмарку, і це було чудово.

Щоправда, це таки була не Мейбл: то була якась інша людина зі схожою на пітьму шкірою. На шиї в неї мерехтіло щось срібне, і воно опускалося до моїх губ щоразу, як вона нахилялася. Вгору-вниз, вгору-вниз.

Коли мені трохи проясніло в очах, я побачила диск із зображенням велетня, що несе по воді дитину. Велетень шепотів, що все буде гаразд. Він поцілував мене, його крижане дихання промайнуло по моїх губах, а тоді він зник, і Мейбл теж зникла, і ця втрата гнітила. Мене покинула Мейбл. Мейбл, яку я любила, яка називала мене своєю білою дитиною та яка цілувала мене повсюди — куди завгодно, крім губ, — Мейбл пішла геть, не озираючись. Щоразу, коли я знову переживала її відхід, у мене лилися сльози, доки не затуманювались очі й усе не меркнуло, а тоді я прокидалась, і це відбувалося знову.

— Мамо, — прошепотіла я.

«Мамо, ти мені потрібна. Прошу, прийди, прошу. Я буду сильною, обіцяю. Я перестану плакати, усміхатимусь, буду хорошою, і цього разу ти мене полюбиш. Ти не жалкуватимеш, що я — не померла дитина, не моя справжня близнючка, яка не народилася».

У своїх гарячкових снах я знову була шестирічною, тихо, як мишка, ховалася за диваном, хутенько визирала звідти й підслуховувала розмову дорослих. Едіт і моя мама великими ковтками пили вино, а з їхніх носів і ротів виходив цигарковий дим, через який вони скидалися на сердитих драконів. Мама курила лише тоді, коли Едіт приїздила в гості.

— Господи, тобі страх як поталанило, що ти живеш таким захопливим життям, — сказала мама.

— Це не талан, котику. Це називається «контрацепція». Я ж тобі казала: з відмови від навчання та шлюбу з працівником копальні не може вийти нічого доброго. Якби ти мене послухала, то була б вільною тілом і душею стюардесою, і ми з тобою літали б у розкошах по всьому світу, як і планували.

Мама застогнала.

— Та знаю! Не ятри душу. Я ж не планувала тієї вагітності.

— З нею можна було якось розібратись, але пролиту воду назад не збереш. Робін дуже мила, — знехотя зауважила Едіт.

— Я знаю, що дуже мила, — відповіла мама. — Просто вона донька свого батька геть у всьому. Вони як нитка з голкою — постійно гуртуються проти мене й роблять так, що я почуваюся чужою. — Якусь мить вона помовчала, а тоді додала: — Часом я думаю про близнючку Робін, ту, яку скинула… чи не була б вона більшою мірою моєю дитиною. Більше схожою на мене.

Едіт засміялася.

— Міні-Джолін? Яка страхітлива думка. Дякую, та одна ти — це вже досить кепсько!

— Я не така вже й страшна! І я принаймні знаю, як поводитися зі схожою на себе людиною. Материнство — це досить складно, навіть якщо не почуваєшся так, ніби народила інопланетянина. Наче десь щось наплутали, і мені віддали не ту дитину.

«Я не “не та” дитина, мамо, я можу бути “тією” дитиною. Я буду достоту така, як ти, і ти мене любитимеш».

Мейбл. Мама. Велетень. Вони приходили та йшли, приходили та йшли, немовби припливи, накриваючи мене хвилями, але ніхто з них мене не остудив.

Кет була поруч зі мною: нахилялася близько до мене й умощувалася під боком, провалювалася за бар’єр моєї шкіри й урешті-решт згорталася калачиком усередині мене. Вона була моєю близнючкою, тією, що померла, і тією, що нібито була потрібна моїй матері, аж поки я не повернула її до життя, воскресивши, мов Лазаря. Тоді мама перестала так сильно її потребувати.

«Де хмарка? Куди вона поділася?»

Я спробувала пошукати її, та світ знову розплився.

Згодом — не знаю, коли саме, — вони, велетень і немовля, прийшли знову й надходили дедалі ближче, доки не торкнулися моїх губ у благословенні. Вони холодили мені шкіру, проте цього разу були вбрані в золото, а не у срібло. Звівши погляд, я впізнала біле обличчя, що пливло вгорі, і в мене похололо в грудях.

«Це жінка, що хоче мене забрати! Ні!»

Я спробувала не розтискати зуби, щоб вона не змогла мені нашкодити, однак була надто квола, щоб дати відсіч. Я благала Мейбл-Б’юті про допомогу, та вона стала на бік лихої жінки й тримала мене. Жінка просунула мені до рота малесенький кинджал, і я почала чекати на смерть.

Кет зіщулилась у мене в животі, де вона спала, а тоді сховалась у моєму серці. Вона не бажала мені допомагати, а я була надто хвора, щоб допомогти собі самотужки.

«Татку, прийди і врятуй мене. Татку, будь ласка».

Уколовши мені отруту, соціальна працівниця пішла й забрала із собою золотого велетня й дитину. Повернулася Мейбл-Б’юті з прохолодною хмаркою.

— Едіт невдовзі повернеться, — прошепотіла вона. — Скоро.

«Брехня. Я не хочу, щоб мені брехали далі».

У моїх жилах уже плавали срібними зміями безліч побрехеньок; вони були розжареними лускатими істотами, що натирали мені шкіру зсередини до лихоманки й ран. Мейбл-Б’юті наливала в ложечки нову брехню й намагалася змусити мене її проковтнути.

— Досить брехні! Досить змій! Вони мені більше не потрібні.

Вони ненастанно шепотіли мені роздвоєними язиками.

— Робін, — промовила Б’юті, коли я вибила з її руки ложку з брехнею. — Дитино моя, я скажу тобі правду.

— Справді?

— Так, я чесно відповім на всі твої запитання. Обіцяю. А тоді мусиш дозволити мені дати тобі ці ліки правди. Вони допоможуть позбутися змій і брехні. Якщо ти проковтнеш ліки, я скажу тобі правду.

— Так, — прошепотіла я. — Так.

А тоді відкрила рота.

Мої батьки на небі?

Я точно не знаю.

Вони весь час стежать за мною?

Я точно не знаю, але так не думаю.

Мої батьки поховані живцем?

Ні.

Чорні люди вбивають білих?

Так.

Білі люди вбивають чорних?

Так.

Я поїду додому по свій велосипед?

Ні.

Едіт мене віддасть?

Ні.

Мене хтось забере?

Я не можу бути в цьому певна.

Моя мати мене любила?

Любила, хоч, може, й не так, як тобі хотілося.

Я вбила свою сестру до її народження?

Ні, твоїй сестрі не судилося належати до цього світу.

Усі чорні чоловіки погані?

Ні.

Усі чорні чоловіки хороші?

Ні.

Мейбл повернеться?

Ні.

Едіт мене любить?

Так.

Ти мене любиш?

Так.

Ти любиш Кет більше за мене?

Ні. Я люблю вас однаково, бо ви — дві половинки одного цілого.

Ти коли-небудь мене покинеш?

Так.

Кет вилізла з мого живота й лягла поруч зі мною. Ми обидві лежали на боці, лицем одна до одної.

— Змії виповзають, — прошепотіла вона. — Тобі стане краще.

— Знаю.

Я це відчувала. Вони не могли жити у правдивому серці, бо жити в правді незатишно. Вони поповзли геть і забрали із собою жар. До мене повернулися слова Б’юті.

«Я люблю вас однаково, бо ви — дві половинки одного цілого».

І тоді я зрозуміла, як маю вчинити, щоб зцілитись і жити по правді.

— Кет?

— Не треба цього казати. Я знаю.

Я подивилася на неї, на свою сестру. Вона була всім найкращим і найгіршим у мені. Я потягнулася до неї, вона потягнулася до мене, і ми переплели пальці.

— Мені страшенно тебе бракуватиме.

Після цього слів не зосталося. Кет витерла з моїх щік сльози, бо була моїми сльозами й моїми щоками, а тоді зникла. По собі вона лишила не порожнечу чи відсутність, а повноту, якої я ще ніколи не знала. Я почувалася цілісною, так, наче мене нарешті стало достатньо.

Розділ тридцять четвертий

Б’юті

9 вересня 1976 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Минає тиждень, протягом якого чоловік не телефонує ще раз, хоч як ревно я про це молюся.

Зате Вільгельміна дотримала слова й повернулася, щоб побачити, як там Робін. Задовольнившись тим, що в дитини, яка спить, знизилася температура, а колір її обличчя повертається до норми, вона пристає на мою пропозицію випити чаю.

— Пеніцилін добре виконав свою роботу, — каже Вільгельміна. — А ви чудово подбали про неї, Б’юті. Ви не помітили свого покликання. З вас вийшла б чудова медсестра.

— Дякую, Вільгельміно. Так ви й познайомилися з Едіт і Робін? У ролі медсестри?

— Ні. Насправді я — соціальна працівниця з сестринською підготовкою. Кілька місяців тому я одержала анонімний дзвінок із повідомленням про те, що Едіт нездатна виконувати опікунські обов’язки, і спробувала перевірити правдивість цих заяв. Так я з ними й познайомилася.

Вона розповідає про взаємодію з Едіт і Робін, яка увінчалася наказом дати їм спокій після того, як Едіт заявила на Вільгельміну її начальникові, сказавши, що ця жінка плекає до неї особисту ненависть.

— Вона надала документи на підтвердження того, що має офісну роботу на повний робочий день, але я знала, що в усьому цьому є щось сумнівне. Просто не могла цього довести. Що за жінка так просто кидає дитину й заходжується коло своїх клятих справ? Га?

Моя вдячність обертається на страх, і я холону. Тепер, надавши Робін медичну допомогу та сповна оцінивши зраду Едіт, ця жінка забере Робін?

«Що я накоїла?»

Вільгельміна бачить тривогу на моєму обличчі та гмикає.

— Не турбуйтесь, я не скажу й не зроблю нічого на своїй офіційній посаді. Принаймні якщо в цьому не буде потреби, бо я мушу зважати на інтереси дитини. Якщо Едіт знає Меґґі й Меґґі схвалила такі житлові умови, то я поставлюся до цього з повагою, хай ця клята жінка мені й не подобається. Проте я дуже пильно стежитиму за ситуацією.

Вона простягає руку й торкається кулона зі святим Христофором у мене на шиї.

— Наш клуб невеличкий, Б’юті. Приємно знати, що на світі є хтось іще. Часом мені здається, ніби я одна така. Regtig. Я впевнена, що з вами часом буває те саме.

Сидячи й попиваючи чай, ми починаємо ділитись історіями. Я не знаю, що такого в цій жінці, однак довіряю їй попри те, що вона біла й до того ж африканерка, та попри загрозу, яку вона становить для Робін і Едіт через свій фах. Вона Меґґіна подруга, і вона врятувала Робін життя. Цього мені досить.

Я розповідаю їй про свої пошуки Номси, а вона розказує мені про соціальну роботу, що дає їй поважну причину перебувати в Совето, допомагаючи справі Меґґі під прикриттям офіційної діяльності. Вона трохи знає мови коса й сото, яких навчилася від діда-африканера — за її словами, непримиренного противника режиму апартеїду.

Я ніколи не чула про африканера, що став би боротися проти власного народу, захищаючи мій, отож так їй і кажу.

— Схоже, він був дуже сміливою людиною.

— Jinne tog, ja 71. Так і було. Справді. Проте він помер за дуже підозрілих обставин, і так я збагнула, що сміливість може бути дуже небезпечною. Часом дворушність буває значно кращою зброєю.

Допивши чай, Вільгельміна підводиться, щоб піти.

— Робін пощастило з вами, Б’юті. Я почуваюся спокійніше, знаючи, що ви тут, із нею. Звісно, цей варіант кращий для неї, ніж названа родина. А ще мені щось підказує, що ми з вами станемо подругами нерозлийвода.

Коли я простягаю руку для рукостискання, Вільгельміна відштовхує її та згрібає мене в обіймах. Я надто сильно зворушена, аби щось сказати, і тому просто обіймаю її у відповідь. Я починаю розуміти, що часом друзів можна знайти в найнесподіваніших місцях під найнесподіванішими личинами.

71 Еге ж, так.

Розділ тридцять п’ятий

Б’юті

20 грудня 1976 року. Транскей, Південна Африка

Я босоніж іду піщаною стежкою на вершину схилу й насолоджуюся теплом від землі під підошвами. Саме цей ґрунт передусім повертає мене до себе. Саме цей пісок у цьому місці надає мені коріння.

Прибувши до села після тривалої поїздки з Трансваалю, я найперше вітаюся з двома своїми синами та пригортаю їх до себе, а тоді скидаю із себе взуття. Складаю свій західний одяг і кутаюсь у традиційну пофарбовану охрою ковдру, яку носять усі жінки в селі. Тепер це стало для мене ритуалом, який я виконую щоразу, як повертаюся додому: я скидаю із себе колюче місто й повертаюся до знайомих ритмів свого народу.

Іноді в Йоганнесбурзі, коли мені важко побачити зірки, мені також стає важко почути голоси предків. Думаю, те саме коїться з усіма моїми людьми, і саме тому ми відмовляємося від старих звичаїв.

Підіймаючись стежкою, я спиняюся під деревом умнкване 72, ховаючись від літнього сонця. Тут зупиняються мої сини, що наввипередки бігли на вершину пагорба. Вони не хочуть іти далі й чекатимуть на моє повернення, бо є певні речі, яких звичай не дозволяє. Теплий вітерець ворушить листя, але геть мене не остуджує. Відсапуючись і вдихаючи солодкі пахощі трави та обпаленої землі, я дивлюся згори вниз на долину, і моє серце радіє любому видовищу.

Село оточують довгі стеблини легенької гіпертелії; вони гнуться та гойдаються на теплому вітерці, шепочучи й зітхаючи хвилями полірованої міді. Між селом і маїсовими полями перетинаються звивисті потоки, тим часом як на луках пасеться худоба. З коминів, схожих на вулики барвистих хиж, що вкупі утворюють житлову територію, куриться дим, і між рондавелями 73 снують жінки й діти, що виконують хатню роботу чи спілкуються.

Я дивлюся на місце, у якому народилася, і в мене вперше за багато тижнів піднімається настрій. Я рада проміняти електрику, водогін і каналізацію міста на цю сільську місцину, де воду треба брати зі струмка, їжу готують на вогнищах, а світити серед найтемніших тіней може хіба що свічка. Це місце, у якому час завмер.

Тут немає годинників, немає відчуття нагальності через те, що всім хочеться бути деінде. Тут час вимірюють ходом сонця й місяця по небу, і тут немає чужих людей, а є лише члени клану, яких я знала все життя. Останні кілька ночей я спала на своєму килимку на обпаленій підлозі, і біль, що з’явився в спині після кількох тижнів перекидання на м’якому матраці, починає відступати. Приємно бути вдома, хоч це й ненадовго.

Я повертаюся та знову рушаю стежкою на вершину. Діставшись місця поховання, я прибираю на могилах, як і завжди, коли їх навідую. Уклякаю біля них попри гострі камінці, що впинаються у плоть моїх колін, і спершу збираю в тісну купку розкидане каміння. Починаю я з могили свого першого сина, Мандли, а тоді переходжу до могили Сілумко, мого чоловіка. Змахую комах і порох із простих надгробків зі скупими написами:

МАНДЛА МБАЛІ

04.09.1959—08.11.1965

та

СІЛУМКО МБАЛІ

06.08.1925—19.04.1974

Цей догляд — своєрідна молитва для моїх рук: він дає тілу можливість висловлювати свою скорботу, коли самих слів недосить.

Закінчивши, я спускаюся стежкою до дерева, під яким чекають хлопці.

— Мамо, — каже Квезі, — коли ти повернешся додому?

Луксоло кидає на нього сердитий погляд. Вони вже явно про це говорили, і Луксоло, напевно, попередив меншого брата, що ставити це запитання не слід. Я дивлюся на їхні обличчя, такі серйозні й геть інакші, ніж шість місяців тому, коли я поїхала. Квезі втратив останні залишки дитячого жиру, і на губі та підборідді в нього росте ледь помітне волосся. Обличчя Луксоло посуворішало, стало чоловічим. Зуби в нього постійно зціплені, і всміхається він неохоче: на його обличчі передчасно відобразилися дорослі турботи.

Я зітхаю. Я пропустила їхнє дорослішання. Поки я марно шукала в Йоганнесбурзі їхню сестру, мої сини перейняли естафету зрілості; я мала бути тут і на власні очі побачити їхній неофіційний перехід із дітей у чоловіки. Хоча жоден із них не пройшов ритуалу улвалуко 74, що офіційно зробив би їх чоловіками в очах племені, вони зазнали стільки всього, що я не вважаю їх хлопчаками.

— Я обіцяла вам привезти додому Номсу, — кажу я. — І не можу повернутися, доки її не буде зі мною.

Я просто сподіваюся, що тоді, коли цей день настане, Номсу не доведеться ховати поряд із батьком і братом. Не доведеться доглядати ще одну могилу.

72 Умнкване — широколисте коралове дерево (мова коса).

73 Рондавель — традиційний круглий будинок народів банту на півдні Африки.

74 Улвалуко — чоловіча ініціація в народу коса; супроводжується обрізанням і тривалим (щонайменше три тижні) усамітненням із певними побутовими обмеженнями.

Розділ тридцять шостий

Робін

25 грудня 1976 року. Мелвілл, Йоганнесбург, Південна Африка

— Едіт каже, що ти не її хлопець, бо ти задньоприводний 75.

Я сиділа на парчевій кушетці кольору шампанського у вітальні Віктора. (Гепнувшись на неї, я назвала її золотавою канапою, але Віктор мене просвітив.) Елвіс сидів біля мене у своїй дорожній клітці, а мій багаж іще стояв у передпокої, де його, виходячи, безцеремонно кинула Едіт.

Я була вдягнена в яскраво-помаранчеві вельветові шорти та білий гольф без рукавів і взута в білі чобітки на шнурівці до коліна. Хоча шорти ледве прикривали мені дупку, через вельветову тканину (в поєднанні з тридцятиградусною спекою) в них було дуже жарко й незручно. До мого костюма мав входити білий берет, але я загубила його під час квапливого переїзду з квартири Едіт до Вікторового дому після того, як їй зателефонували з авіакомпанії й вона сказала, що плани змінюються.

Цей одяг Едіт купила під час своєї останньої подорожі до Нью-Йорка, і він, за її словами, був останнім писком моди. Того дня я вперше змогла надягнути шорти й чобітки, бо Б’юті заборонила мені в них виходити, сказавши, що я схожа на малолітню проститутку. Я хотіла була пошукати це слово у словнику, та Моррі пояснив мені, що проститутки — це люди, що йдуть із католицької віри, щоб заснувати власну релігію. Я не знала, чому Б’юті це не до вподоби, але взяла її думку до уваги й надягнула це манаття аж того дня, бо тоді було Різдво й Едіт на цьому наполягала. Віктор, як завжди, був елегантно вбраний, і його рожево-ліловий капелюх-федора 76 ідеально пасував до його метелика та шкарпеток.

— Я не знала, що означає «задній привод», — вела далі я, — і тому пошукала цей термін у словнику.

Віктор засміявся, але якось нервово.

— І що там написано?

— Там просто написано, що задній привод — це конструкція автомобіля, і це звучить безглуздо, тож мені довелося знову піти до Едіт і попросити її пояснити, що це означає.

— І?

— Вона сказала, що ви з нею — не пара, бо ти — гомосексуал.

— Ну, і так, і ні. Я справді люблю Еді, та не думаю, що міг би бути її хлопцем, навіть якби й не був геєм. Але не кажи їй, що я таке говорив.

— Вона каже, що гомосексуали — це чоловіки, що займаються статевим розмноженням із іншими чоловіками.

— Ну, розмноження як такого там не буває, зате однозначно є… гм… статевий контакт.

— Едіт каже, що мені нікому не можна про це розповідати, бо це незаконно й ти міг би сісти до в’язниці.

— Ну, правда. Доволі драконівський закон, чи не так?

— А що значить «драконівський»?

— Дуже суворий.

— Як закони про апартеїд?

— Так, саме так.

— Про Б’юті нам теж нікому не можна говорити. Якщо люди дізнаються, що вона живе з нами, щоб мене доглядати, вона теж може втрапити до в’язниці.

Віктор наморщив чоло.

— Ти змушена берегти силу-силенну таємниць, еге ж? Це величезна відповідальність як на дев’ятирічну дитину.

— Наступного місяця мені буде десять.

— І все ж таки.

— То пусте. Я не проти берегти таємниці.

Я оглянула вітальню. Це була найгарніша кімната, яку я коли-небудь бачила. Високо над нами висіла кришталева люстра, а всі до одної поверхні — включно зі стінами й підлогою — були вкриті розкішними тканинами з тих, у які кортить закутатись і заснути.

— Лібераче 77 — це твій хлопець? — запитала я.

— Лібераче? Ні, а що?

— Едіт просто сказала, що твій будинок схожий на сцену з мокрого сну Лібераче.

Віктор виплюнув шампанське, яке щойно набрав до рота.

— Даруй, — промовив він, витираючи підборіддя.

— А що таке «мокрий сон»? — запитала я.

— Ем-м… ну… А ти як думаєш?

— Це коли людина спить і снить, а на неї хтось ллє воду?

— Ну, оце воно і є.

— Ого-го, нічогенька в тебе ялинка!

Я щойно помітила ялинку в їдальні й підбігла до неї, щоб оглянути.

Ще ніколи не бачила нічого подібного. Ялинка була висока, проте не надто широка, а на кожній її гілці з кутого заліза — звивистій, закрученій, чорній — трималося по кілька скляних підсвічників, виготовлених у формі зірок. Усередині них мерехтіло полум’я чайних свічок, тому вони були схожі на зорі, що падають і згоряють ізсередини.

— Це такий собі авангард, — пояснив Віктор. — Я не знаю напевне, чи подобається вона мені. Сподіваюсь, я до неї звикну.

Вона була геть не схожа на традиційні ялинки, що їх ставили мої батьки, проте навіювала думку про ритуали, яких ми дотримували кожного святкового сезону, скільки я себе пам’ятала. Штучну ялинку витягали з гаража, а тоді ми гарячково шукали металеву хрестовину, доки хтось не згадував, що вона зламалася за рік-два до цього. Відтак батько знаходив порожній вазон для квітів, прикривав його різдвяним обгортковим папером і наповнював ґрунтом із саду, а потім туди встромляли дерево й ставили в куток вітальні.

Розплутування гірлянд із лампочками завжди було найнеприємнішою частиною процесу прикрашання, і якщо воно не минало добре, то все інше доводилося відкладати на день чи два, доки ми не заспокоювалися достатньою мірою, щоб братися до нього знову.

— Якого біса?! — казав батько щороку в грудні, смикаючи за зав’язані вузлами шнури. — Хто прибирав їх торік?

— Ти, Кіте, — завжди відповідала мати.

— Бути такого не може. Я подбав би про те, щоб вони були скручені як слід. А це — гігантське довбане кубло.

Якщо гірлянди щастило розплутати, не розбивши з десяток лампочок, а батькові при цьому не доводилося різати, а потім заново паяти пошкоджені дроти, ми могли повісити їх на дерево й перейти до наступного етапу, а саме — вішання мішури. Зазвичай це була друга з моїх улюблених стадій процесу, бо мені дуже подобалася шовковиста поверхня гірлянд, але це заняття могло бути не менш напруженим, ніж колотнеча з лампочками.

— Де решта мішури? — запитав одного разу батько, показуючи всього дві вбогі ниточки.

— Більше нічого немає, — сказала я, дивлячись у торбу.

— Як це — «більше нічого немає»? В нас має бути щонайменше десяток таких ниток. Де срібні й золоті?

Я не наважувалася сказати, що взяла їх без дозволу, щоб пожвавити надзвичайно нудний костюм янгола для різдвяної вистави, а тоді порізала їх на блискітки для різдвяних листівок, які ми робили на уроках. Я просто знизала плечима, тим часом як мій батько чухав потилицю й бурмотів щось про нашестя лусочниць. Того року ялинці страшенно бракувало шику.

Скляні прикраси завжди опинялися на ялинці передостанніми, і вішати їх треба було в дуже чіткій послідовності.

— Кульки першими, — казала мати. — Золоті, потім срібні, а за ними червоні й зелені.

Я тягнулася до золотого Санта-Клауса, а мати ляскала мене по руці.

— Поки що тільки кульки. Потім — зірки. Після них — карамельні тростини. Далі — янголи. Санти — останні.

Сперечатися з нею було безглуздо, а всякому, хто вішав забагато однакових прикрас недалеко одна від одної чи залишав десь голе місце, залишалося сподіватися хіба що на Бога. Врешті-решт, коли все висіло відповідно до суворого регламенту, наставав час для велетенської зірки. Батько просовував руки мені під пахви й піднімав мене, щоб я змогла настромити зірку просто на вершечок ялинки.

— Молодчина, Веснянко! Тепер будемо сподіватися, що ті чутки про арешт Санта-Клауса за крадіжку в крамниці неправдиві!

Цьогоріч у грудні мені не довелося робити нічого такого. Едіт не ставила ялинки, а з прикрас погодилася лише на червоні й зелені алкогольні напої та барвисті чарки.

— Ти дуже за ними сумуєш, так? — тихо спитав Віктор.

Я кивнула, побоюючись говорити.

Він зітхнув, а тоді заговорив фальшивим, награно святковим голосом.

— Отже… що тобі приніс Санта-Клаус?

— Вікторе, Санти не існує, зате Едіт подарувала мені чудовий одяг і кілька платівок, а Б’юті подарувала мені оце. Хіба він не гарний?

Я стала перед Віктором і відкрила крихітну застібку на медальйоні у формі серця, щоб показати йому чорно-білі знімки всередині: зліва — татове обличчя, а справа — мамине.

— Ці світлини були зроблені в день їхнього весілля. Б’юті взяла їх в Едіт.

— Чудово. Який змістовний подарунок.

Тут я згадала, що Едіт передала мені подарунок для Віктора. Підхопилася, гайнула до своєї похапцем зібраної валізи й витягнула з неї сріблясту коробку, перев’язану сріблястими стрічками.

— Ось, це тобі.

— Дякую, та насправді не варто було.

Віктор узяв коробку й поставив біля себе.

— Ні, розкрий її зараз. Уже настало Різдво, тож чекати не треба. — Він явно не хотів цього робити, і я подумала, що він просто боїться такої кількості стрічок. — Ось, я допоможу тобі їх розв’язати.

Я взяла коробку й заходилася розв’язувати всі вузли. Закінчивши, відкинула кришку й сягнула всередину, торкнувшись рукою чогось твердого й холодного. Витягнула подарунок.

— Наручники? Ти поліціянт?

— Я візьму, — сказав Віктор і забрав у мене коробку, перш ніж я встигла заритися в неї глибше. — Робін, сподіваюся, ти не образишся, коло я спитаю, чи тобі зручно в цьому одязі? Я не можу не помічати, що ти весь час смикаєш за штанці.

— Шорти, — поправила його я.

— Так. Шорти. Ти б не хотіла піти перевдягнутись у щось зручніше?

— Так, залюбки!

— Чудово. Йди нагору — ти житимеш у гостьовій кімнаті. Вона за другими дверима ліворуч. А я тим часом поставлю тут Елвіса.

Відвернувшись від Віктора, я помітила, що стіл у його їдальні накритий повністю, на дванадцять персон. У світлі ялинки мерехтіли кришталеві келихи, а серед порцелянового посуду виструнчилися набори блискучого столового начиння. В кінці столу стояв білий пластиковий стілець, поспіхом втиснутий під кутом між двома оббитими стільцями. Він був єдиною потворною річчю в ідеальній кімнаті, повній ідеальних речей.

Віктор побачив, що я на нього дивлюся.

— То твоє місце. Я ще не оздобив його як слід, але ти сидітимеш поруч зі мною, на чолі столу.

Доти я жаліла саму себе через те, що моє перше Різдво з Едіт зіпсувала її нагальна робота. Ми планували піднятися на дах і засмагати весь день, слухаючи платівки «Boney M.» Я навчала Елвіса співати «Feliz Navidad», а Едіт навіть купила маленький надувний дитячий басейн блакитного кольору, прикрашений візерунками з рибками, і сказала, що з нього можна зробити джакузі. Коли переносний холодильник уже був наповнений вином, колою та морозивом у брикетах, задзвонив телефон.

Тоді, коли з кухні долинув божественний запах смаженої курки, до мене дійшло, що Едіт скинула мене на Віктора, геть не подумавши про те, які плани на Різдво в нього. Це було чи не найгіршим у сирітстві — неможливість знати, коли ти потрібна й чи потрібна взагалі.

Я не могла не спитати:

— Вікторе, я зіпсувала тобі Різдво?

— Звісно, що ні!

— Схоже, до тебе прийде на розкішний обід купа людей.

— Ну, так, але що більше їх, то веселіше. Приймати вас у себе — це для мене честь, юна леді. А тепер біжи нагору перевдягатися. Всі мають приїхати сюди з хвилини на хвилину. Спускайся, як будеш готова.

— Гаразд.

Я взяла речі й помчала вгору сходами в пошуках своєї кімнати. Вона була велика, чудова, а що найкраще — повністю моя: її ні з ким не треба було ділити. Її стіни були обклеєні шовковистими шпалерами з візерунками з червоно-білих спіралей, а на двоспальному ліжку красувалися велетенські, пухкі, круглі подушки. Я залізла на нього й поскакала там, як на батуті, та від цього мені лиш стало ще спекотніше, тож довелося зупинитися.

Я скинула шорти й чобітки, а по тому стала порпатися у валізі в пошуках своїх улюблених джинсових шортиків і футболки «Свободу Нельсонові Манделі», яку мені подарувала на Різдво Едіт. Та надягнувши їх і поглянувши на себе у дзеркало, я вирішила, що маю занадто повсякденний вигляд. Віктор так постарався довести все до ідеалу, що мені теж кортіло мати ідеальний вигляд; я не хотіла, щоб він пошкодував, що пустив мене на своє свято.

Я взяла із собою кілька подарунків із тих, які відкрила того ранку, і тепер витягнула їх один по одному, воліючи зрозуміти, що може підійти. Після тривалих роздумів зупинилася на червоній вельветовій мініспідниці, долучивши до неї білі чобітки та гольф, який щойно зняла. Принаймні у спідниці моїм стегнам було набагато прохолодніше: вона пропускала значно більше повітря, ніж шорти. У мене вже добряче відросло волосся, і гривка затуляла мені очі, доходячи мало не до підборіддя, тож я прибрала її червоними сонячними окулярами у формі сердечок.

Я була цілком задоволена собою, але чогось усе одно бракувало, а чого саме, я второпала аж за кілька хвилин. Едіт завжди сильно фарбувалася, а моя мама лише в особливих випадках фарбувалася рясніше, ніж зазвичай. Я вирішила, що цей випадок однозначно належить до особливих. Нанести мій полуничний блиск для губ було досить легко, хоч я й двічі його злизала — такий приємний він був на смак. Нанести мамину туш було важче, бо тицяти маленькою паличкою собі в очі, при цьому намагаючись їх не заплющити, складно. А ще вона на той час уже була трохи грудкувата. Коли я дуже широко розплющила очі, вона розмазалась, а коли я спробувала витерти чорні смуги, розмазалася ще більше.

Поки я готувалася, раз у раз лунав дзвінок у двері, і щоразу на нього відповідав Елвіс. Угору сходами поплили голоси й апетитні пахощі, а мені геть не хотілося пропускати веселощі, тож я облишила спроби владнати проблему з тушшю й пішла на звуки балачок до їдальні. Коли я ввійшла, дванадцятеро чоловіків припинили розмовляти й повернулися до мене.

— Ось і вона!

— Хіба не модний у неї вигляд?

— О боже, ці чобітки відпадні.

— Ці окуляри дуже кльові.

— Я в захваті від її очей, як у панди. Це останній писк моди?

Віктор покликав мене до себе, занурив у воду серветку й обережно стер надлишок туші.

— Знайомтеся, це Робін. Едіт — її тітка.

Мені дуже сподобалося, що він так сказав. Не «Вона небога Едіт», — а «Едіт її тітка», — так, ніби важливо було знати саме мене. А тоді провів мене кімнатою, знайомлячи з усіма.

Чоловіки були гарно вбрані, вродливі й геть не схожі на здорованів, із якими тато працював у копальні. Вони шанобливо віталися зі мною, і дехто з них цілував мені руку, а дехто — щоки. Я спробувала запам’ятати всі імена: Клод (розстебнута сорочка, волосаті груди), Себастьян (перманентна завивка на волоссі), Джонатан (затемнені окуляри, як у Джона Леннона), Йоган (африканер у ліловому жилеті з візерунком із огірків), Крістофф (теж африканер, без вусів), Ганс (вуса), Жак (лисий), Самсон (із запахом лосьйону для засмаги), Ґордон (дуже широкі лацкани), Нік (ковбойські чоботи) і Шейн (руде волосся).

Коли Віктор подзвонив у маленький дзвоник, усі посідали на свої місця. Йоган налив у келихи по вінця шампанського й дав мені дитячого шампанського в келиху до портвейну, неначе призначеному для фей.

— Зовсім-зовсім трішечки. Не сп’яній, гаразд?

Його африканерський акцент звучав хрипкувато й лірично; коли Віктор говорив, здавалося, ніби він співає.

Протягом наступних трьох годин нам подавали обід із семи страв — справжній конвеєр із їжею, що надходила без упину. Салат «Ріц» із авокадо. Холодний буряковий суп. Салат «Цезар». Крабові котлетки. Лимонний сорбет. Смажена курка зі смаженою картоплею й чотирма видами овочів. Сирна тарілка та крем-брюле. Це був найкращий бенкет у моєму житті, і щоразу, як здавалося, що в мене більше не влізе ні шматочка, я просто вичікувала десять хвилин, а тоді була готова починати знову.

Розмова за столом не припинялася, та мені здавалося, що я не повинна до неї долучатися. Я була рада просто сидіти й слухати її гудіння довкола себе, речення, що вимовлялись англійською й африкаанс і пливли вільно, мов повітряні змії в небі.

— Бридко, що «All Blacks» 78 цьогоріч приїхали сюди грати. Якби «Springboks» 79 заборонили грати в регбі на міжнародному рівні, все почало б змінюватись…

— У Джеремі днями була сварка з поліціянтами. Через скаргу від одного з його сусідів. Щодо його аморальності…

— Я знав, що цензура існує — просто не розумів, яка жорстка. Іноземна преса розповідає про все, що тут відбувається, тим часом як ми лишаємося глухими та сліпими…

— Де ти взяв цей рецепт? Ці крабові котлетки божественні, просто божественні…

Коли останню страву було з’їдено, а тарілки — прибрано, ми зібрались у другій вітальні й урешті-решт скупчилися довкола піаніно, де всі голосно просили щось зіграти.

Коли Віктор виконав кілька різдвяних гімнів, пропозиції щодо пісень стали переходити до більш сучасного репертуару. Йоган попросив «Lola» гурту «The Kinks», і вони заспівали хором, тим часом як я слухала й намагалася збагнути значення слів. Я не знала жодного слова з пісні, крім «Лола», яке у приспіві волала на все горло. Щойно я замугикала наступну частину, праворуч від мене пролунав гучний дзенькіт, і скляна шибка розсипалася на сотні малесеньких кинджалів.

Коли на нас посипалося скло, ми всі закричали, але Йоган загорлав найголосніше: йому в голову влучило щось велике та тверде. Він стояв поруч зі мною, поклавши руку мені на плече, а тоді раптом упав, тримаючись за скроню. Поки всі тікали, пригнувшись, із лінії вогню, а Віктор поповз на допомогу Йогану, я потягнулася до кинутого предмета, що лежав на підлозі біля мене.

То була цеглина, обв’язана папірцем. На ньому хтось написав великими друкованими літерами: «Здохніть, підори ненормальні». Довкола мене знову задзижчали слова: чоловіки заговорили про те, що викликати поліцію марно, й цікавились, чи великі шанси на нову атаку. Я стиснула в одній руці цеглину, а в другій — Йоганову долоню. Я заніміла. Не знала, що казати у світі, де людей ненавидять і атакують, бо вони мають не той колір шкіри, розмовляють не тією мовою, поклоняються не тому богові чи кохають не тих, кого треба; у світі, де спільною мовою є ненависть, а за слова правлять цеглини.

75 Задній привод — конструкція трансмісії автомобіля, коли крутний момент, що створюється двигуном, передається на задні колеса.

Задньоприводний — жаргонне слово, яким називають геїв.

76 Капелюх-федора (від англ. fedora), іноді борсаліно (від італ. borsalino) — тип фетрового капелюха з широкими крисами й заломом на наголовку. Зазвичай розширюється донизу й має дві ум’ятини по боках.

77 Волтер Валентино Лібераче — американський актор і музикант, відомий зокрема надзвичайно яскравим стилем. Не раз спростовував чутки про свою гомосексуальність, щоб не втратити жіночу аудиторію.

78 «All Blacks» — збірна Нової Зеландії з регбі.

79 «Springboks» — збірна Південної Африки з регбі.

Розділ тридцять сьомий

Б’юті

4 січня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

— Ось, я приготувала тобі чаю, саме такого, як тобі подобається.

Робін ставить кухоль, із якого йде пара, на підставку переді мною, і я кволо, проте вдячно всміхаюся.

Я повернулася лише півгодини тому, і, хоча Едіт наказала дівчинці не докучати мені запитаннями, вона не може стриматися. Ніколи не зустрічала такої допитливої дитини, дитини з такою невситимою жагою інформації. Я втомилася після тривалої поїздки, а втім, не проти їй відповідати, бо люблю говорити про Транскей і свою родину. Так я почуваюся ближчою до життя, яким, боюся, вже не житиму ніколи.

Подавши чай, Робін сідає біля мене й водить рукою по атласистій тканині моєї сукні, що розкинулася між нами на дивані. На її темному тлі дитячі пальці здаються блідими.

— Як у тебе минуло Різдво? — питає вона.

— Дякую, це був благословенний час. Чудово було побачитися із синами.

— Ти віддала їм мою світлину?

Я всміхаюся, беруся за чай і сьорбаю його. Я обіцяла цій дитині завжди казати лише правду, але водночас не хочу образити її почуття, сказавши, що не мала наміру передавати отой подарунок.

Я тримаю світлину у своїй Біблії; хай краще вона буде там, аніж у руках двох покинутих хлопців, обурених присутністю своєї матері в житті білої дитини.

Від необхідності відповідати мене рятує те, що Робін уривається терпець і вона висловлює наступну свою думку.

— Йоганові довелося накладати шви в лікарні.

— Хто такий Йоган?

Дівчинка пояснює, що Йоган — Вікторів друг і що він потерпів, коли хтось кинув цеглину у вікно. Я замислююся, де була Едіт під час цього різдвяного жахіття, бо вона мала провести свято з дитиною, та перш ніж устигаю спитати, думки Робін укотре звертають в інший бік.

— Едіт сказала, що Сілумко помер від сильного козу. Моєму татові теж доводилося здавати аналізи на сильний коз.

— Узагалі-то, це зветься «силікоз», — виправляю її я. — Його підхоплюють, вдихаючи під землею кам’яний пил. Твій батько регулярно ходив на перевірки, бо це — поширена шахтарська хвороба. Чорних шахтарів перевіряли не завжди.

— Тобі дуже прикро? Ти сумуєш за Сілумко?

— Так, я дуже за ним сумую, — відповідаю я; загалом це так, але насправді все складніше. Я з подивом виявила, що горювання — це процес, який із часом стає тяжчим, а не легшим. Перші кілька тижнів після того, як спершу помер Мандла, а потім Сілумко, моя втрата була надто велика, надто масштабна, щоб я відразу осягнула її сповна. В ці перші дні я могла лише кружляти довкола неї, обводячи її контури й намагаючись призвичаїтися до її ваги. Я дізналася: як на мапі світу є лише приблизні обриси країн — їхні кордони та найбільші міста, а також річки й океани, що розтинають і розділюють їх, — так і географія моєї втрати спершу буде відображена як загальне абстрактне поняття, з яким мені треба буде примиритися.

Лише вивчивши ці межі й загальні властивості свого горювання, я змогла заглибитись у гори та долини, вершини й западини мого відчаю. І лише перетнувши їх — зітхнувши з полегкістю від думки про те, що я подолала найстрашніше, — я нарешті дійшла правди про втрати, того, про що ніхто ніколи не попереджає: горювання — це цілковито ізольоване місто, зведене високо на пагорбі й оточене кам’яними стінами. Це фортеця, у якій ви мешкатимете до кінця життя, вічно блукаючи її дорогами, що ведуть у нікуди. Секрет полягає в тому, що слід облишити спроби втекти й натомість обжитися там.

Я знаю, що Робін колись дізнається про це сама, а намагатися пояснити їй тепер — це занадто, тож я натомість кажу:

— Я завжди за ним сумуватиму. Сілумко був хорошою людиною. Дуже хорошою.

Дитина явно сумнівається, і тому я тягнуся до неї й беру її за руку. Злегка її стискаю.

— Справді. Знаю, що тобі важко в це повірити після того, що сталося з твоїми мамою й татом. Знаю, що ти думаєш, ніби всі чорні чоловіки погані, та це не так. Мій чоловік був добрий і порядний, і з моїх синів теж виростуть чудові чоловіки. — Я погладжую її долоньку великим пальцем. — Хороші люди мають будь-який колір шкіри й розмовляють багатьма різними мовами, і погані люди теж. А ще хороші люди часом роблять кепські вчинки, а часом люди вміють робити лише щось погане, бо не знають нічого кращого. Колись ти побачиш це на власні очі.

Раптом птах голосно верещить із сідала на верхній полиці, і я підводжуся, щоб про нього подбати. Боятись його я перестала під час хвороби Робін, коли була єдиною людиною, здатною його нагодувати, а від’їхавши додому, я з подивом виявила, що мені бракує його постійної балаканини та співу.

— Не турбуйся. Я сама. — Робін підводиться й повертає Елвіса до клітки. Відмірює йому зерна й наливає в миску по вінця води, а тоді знову сідає поруч зі мною. — Чому ти не плачеш, якщо так сумуєш за Сілумко? Тобі ж можна, сама знаєш. Часом від цього стає краще на душі.

— Дитино моя, якщо ти не бачиш чогось на власні очі, це ще не означає, що цього не відбувається. Я плачу, але на самоті.

— Ой!

Я зітхаю.

— Насправді я вже давно за ним тужу. Почала тужити ще задовго до його смерті.

— Що ти маєш на увазі?

— Сілумко покинув мене понад десять років тому, щоб працювати в копальнях у Йоганнесбурзі, і в ті часи я бачила його лише по чотири тижні на рік, коли йому дозволяли повернутися додому. Та й тоді я бачила, що він не той, за кого я вийшла заміж, і сумувала за тією людиною.

— А якою людиною він був?

— Він таки був Сілумко, але водночас не був Сілумко. Розумієш?

Дитина заперечно хитає головою, і я намагаюся пояснити:

— Той Сілумко, якого я покохала багато років тому, був дуже вродливим молодиком із усмішкою, схожою на місячний серп. Він був із тих, хто не любить сидіти в хаті. Найбільше він радів, коли йшов шукати найкращі пасовиська для своїх овець, інколи зникаючи на кілька тижнів поспіль, і протягом цього часу він спав на землі посеред своєї худоби, де за ковдру йому могло правити лише нічне небо.

— Хіба ти не сумувала за ним тоді, коли він був деінде?

— Сумувала, проте не так сильно, бо знала, що він щасливий. У ті роки, коли діти були маленькі й ми жили за старими звичаями, ми обоє почувалися щасливими. А потім Мандла втопився під час паводків, після того почалися засухи, ми втратили останню худобу, і Сілумко був змушений поїхати до Йоганнесбурга. — Я замовкаю, пересвідчуючись у тому, що Робін мене слухає. Для неї важливо це зрозуміти. — Можеш собі уявити, як це? Коли тебе забирають із полів і відкритого простору під синіми небесами та опускають у копальню, що заглиблюється в землю більше ніж на кілометр? Коли ти гаруєш по шістнадцять годин на день у вогкості й темряві, серед обвалів і вибухів? Тоді я чоловіка і втратила, бо в той час він втратив себе. Тужити за ним я почала саме тоді.

Мені стискається горло, і я тягнуся до чаю, ковтаю його, а потім знову ставлю кухоль.

— Перші кілька років, коли його запихали у клітки разом із сотнями інших робітників копальні до сходу сонця, він сподівався, що на касці не помітять сови´, бо він казав, що со`ви — посланці смерті й від зустрічі із совою добра бути не може. Та згодом він сказав, що почав радіти, коли їх помічають.

— Чому?

— Бо вважав, що краще буде померти, ніж жити в жахливих умовах.

Робін знизує плечима.

— Не знаю, чому йому це так не подобалося. Мій тато працював у копальнях, і це начебто було не аж так зле.

— Робін, куди їхав твій батько після роботи?

— Додому.

— Кого він зустрічав удома?

— Мене й мою маму.

Я намагаюся бути з нею лагідною.

— Сілумко не міг повернутися додому, до своєї сім’ї. Він мусив залишатися в гуртожитках при копальнях, у жахливих умовах, ділити кімнату, туалети та інші вигоди з сотнями інших чоловіків.

— Ой! Моєму татові це не сподобалося б.

— А скільки заробляв твій тато?

— Не знаю.

— Досить, щоб ви мали власний будинок, машину, новий одяг і харчі?

— Так.

— А твій батько був начальником чи робітником, якому казали, що робити?

— Він був начальником, — із гордістю каже дівчинка.

Я пояснюю, як мало заробляв Сілумко та як сильно відрізнялись умови його праці від умов праці її батька. Хочу, щоб вона зрозуміла, що двоє людей можуть перебувати в тому самому місці та робити одну справу, ходити в однаковому вбранні, а проте між ними може лежати прірва. Серйозний вираз її личка показує, що дитина таки розуміє, принаймні трішечки. Я боюся, що розповідаю їй забагато й що вона замала, щоб утямити, та при цьому я також обіцяла їй бути чесною.

Дзвонить телефон, і Едіт виходить із кімнати, щоб відповісти на дзвінок.

— Б’юті, це тебе.

Вона простягає слухавку.

Я поволі йду до телефона. У мене похололо все всередині.

— Алло?

Знову той невідомий.

— Зустрінься зі мною внизу в задній частині будівлі за десять хвилин. Цього разу жодних виправдань, — каже він, а тоді зв’язок уривається.

— Едіт, — кажу я, — мені треба йти.

За ріг завертає білий фургон, який зупиняється переді мною. На його боках великими червоними трафаретними літерами виведено назву «JC Plumbing».

Із фургона виходить високий м’язистий чорний чоловік і крокує до мене. Оглянувши стоянку та впевнившись у тому, що за нами ніхто не стежить, він витягає з кишені клапоть чорної матерії і простягає його мені.

— Надягни це.

Я беру ганчірку й обтрушую її. Це пов’язка на очі.

— Хто ви?

— Надягни це. Мерщій.

У чоловіка бігають очі. Я побоююся, що він щось угледить, злякається й поїде без мене.

Я пов’язую смужку з тканини собі на очі, стараючись залишити ніздрі відкритими. Він бере мене за передпліччя й штовхає до задньої частини фургона.

— Заходячи, бережи голову.

Я пригинаюся, входячи досередини, та навпомацки знаходжу сидіння. Не знаю, хто цей чоловік і куди він мене везе, але відчайдушно хочу знайти свою доньку. Я поїду куди завгодно та зроблю що завгодно, аби її відшукати.

Пов’язку розв’язують, і вона падає, відкриваючи голу кімнату без вікон. Єдиним джерелом світла тут є лампа на підлозі в кутку. На неї накинуто червоний шалик, і вся кімната має такий вигляд, наче в ній відбулася різанина. Я сиджу на стільці з прямою спинкою навпроти єдиного іншого предмета меблів — двомісного шкіряного дивана. В кімнаті важко дихати від спеки й задухи; повітря опускається мені на плечі нещирими обіймами, з яких кортить звільнитися.

Чоловік обходить мене ззаду й сідає на диван. На боці в нього пістолет у кобурі, і від його вигляду я холону. Він дістає з кишені штанів пакетик тютюну, а з кишені сорочки — люльку й починає її набивати, не відводячи пильного погляду від мене.

— Де…

Він перебиває мене, піднісши руку. Я мовчу. Поговоримо, коли він буде готовий. Ось люлька напхана, повітря наповнилося її димом і запахом вишні з тютюном, і чоловік готовий поговорити.

— Стаєш незручною — ти це знаєш?

Усі мої надії розтоптані. Цей чоловік приїхав не допомагати мені.

— Ти зі своїми постійними запитаннями — як муха цеце. Весь час кусаєшся, кусаєшся й викликаєш подразнення. Мої люди скаржаться, що ти заважаєш нашій справі.

— Я хочу лише знайти свою доньку.

— А якщо твоя донька не бажає, щоб її знайшли?

— Тоді хай скаже мені це сама.

— А якщо вона не бажає з тобою говорити?

— Якщо вона скаже мені сама, то я це прийму.

Він зневажливо цокає язиком, ніби намагаючись висмоктати з-поміж зубів неприємно застряглий шматочок м’яса.

— Твої запитання дійдуть до вух тих, хто не повинен їх чути, й занапастять її та всіх нас. Облиш те, що зараз робиш. Ти нікому не допомагаєш.

До мене нарешті доходить, хто цей чоловік.

— Ти Дрож Нґубане, — кажу я, намагаючись не виказати голосом страху.

Він явно не радий з того, що я знаю його ім’я, проте не відповідає — не підтверджує й не заперечує цього.

— Я думаю, що ти ховаєш мою доньку від мене.

— Схоже, ти заплуталася, sisi. Я тобі не ворог. Твій ворог — біла людина.

— Мені ніхто не ворог, bhuti, крім того, хто ховає від мене мою дитину.

— Твою дитину ніхто від тебе не ховає. Твоя донька визначилася, де хоче перебувати, а ти маєш поважати її рішення.

— Якщо вона сама поважає своє рішення, у неї знайдеться відвага сказати мені про нього самотужки.

— Ти гайнуєш час, чекаючи на це. Вона за межами країни.

— Тоді я чекатиму до її повернення.

— Вона може й не повернутися.

— Вона повернеться. Це лише питання часу. Ви відсилаєте їх на навчання, щоб потім вони могли битися тут у ваших битвах.

— Наших битвах.

Знизую плечима.

— Я зачекаю.

— Я думав, що ти розумніша. Гадав, що до тебе можна достукатись, але бачу, це не так. Так ґречно я розмовлятиму з тобою лише цього разу. Якщо ти далі створюватимеш проблеми й ставитимеш свої запитання, наступного разу я буду не такий ґречний.

— Ти мені погрожуєш?

— Сприймай це як хочеш. Просто не лізь мені під ноги.

Розділ тридцять восьмий

Робін

14 січня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Почався вечір мого десятого дня народження, а мене за весь день не привітала жодна людина.

Я не говорила про нього ні вчителям, ані друзям, бо вони запитали б, чому я не принесла до школи торт або чому не влаштовую свята. Едіт не було вдома, а чи відомо Б’юті, яке значення має цей день, я не знала. Якщо ні — і мені б довелося виконувати наші вранішні ритуали так, ніби це звичайнісінький день, — це було б зовсім сумно, і тому я гайнула до школи, поки вона ще була у ванні. Я сумувала за Кет. Якби вона була поруч, я могла б привітати її, а вона — мене; принаймні ми могли б відсвяткувати вдвох.

Б’юті не чекала мене біля воріт наприкінці шкільного дня, і я побігла додому в паніці, а тоді побачила на кухонному столі записку.

Люба Робін!

Я вийшла дещо купити. Будь ласка, повернися додому до шостої, щоб ми змогли разом зробити уроки.

З любов’ю,

Б’юті

Привітання з днем народження не було, і моя підозра підтвердилась: Едіт не згадала про нього сама й не сказала Б’юті.

Приготувавши собі обід, я пішла надвір удосконалювати свої навички стеження, тому що мусила бути готовою до наступного разу, коли Б’юті рушить на пошуки Номси. Б’юті цього не знала, та того вечора, коли їй зателефонували, я вислизнула в неї за спиною й пішла слідом. Відчинивши двері до автостоянки, я мигцем побачила, як Б’юті йде до білого фургона з написом «JC Plumbing».

Я швидко позадкувала, щоб мене не побачили, й залишила двері прочиненими рівно настільки, щоб мати змогу визирати з них. Чорний чоловік передав Б’юті щось схоже на клапоть матерії, і вона в мене на очах перевела погляд із нього на тканину, ніби думаючи, як їй вчинити. За мить вона кивнула й зав’язала собі очі. Він примушував її надягнути пов’язку на очі.

Чоловік допоміг Б’юті залізти до фургона ззаду, а коли він зачинив дверцята й пішов до водійського місця, я відчула шалене бажання накивати п’ятами. Бездоганно розрахувавши час, я могла відчинити задні дверцята й заскочити всередину, перш ніж він поїде. Б’юті не було поряд тієї ночі з Мейбл, коли поліціянти загнали нас до фургона, і тому вона не знала, що з поїздки у фургоні з пов’язкою на очах не може вийти нічого доброго. Вона потребувала захисту, і я відчайдушно хотіла її оборонити.

А тоді я дозволила собі подумати про Едіт, яка чекала на мене та стривожилася б, якби я не повернулась, і цього, цієї єдиної миті сумніву, виявилося досить, щоб діяти стало пізно. Фургон поїхав геть, і я змогла хіба що вийти надвір і поглянути на його жовтий номерний знак. Записала чорні літери й цифри, що невпинно віддалялися: BBM676T. Розвернулася та знову пішла всередину.

Я підвела Б’юті. Члени «Секретної Сімки» й «Популярної П’ятірки» нізащо не завагалися б, а притьмом залізли б у той фургон! Я була рішучо налаштована зробити більше наступного разу й вирішила, що до цього мені буде корисно попрацювати над своїми навичками детектива.

Своє навчання я розпочала, навмання зупиняючи людей на вулиці.

— Де ви були ввечері четвертого січня? — запитала я стареньку в нереально товстих окулярах.

Вона закліпала на мене, ніби намагаючись збагнути, чи існую я насправді, а потім захитала головою й пішла.

— Ви пам’ятаєте, чи бачили десять днів тому якихось підозрілих осіб? — запитала я ще трьох людей, і всі вони сказали, що не бачили.

Коли якийсь жаский чолов’яга наказав мені не пхати носа в його справи, я вирішила допитувати лише тих підозрюваних, яких знала.

Містер Абдул, стоячи за касою у своєму закладі, примружив очі, поміркував над цим, а відтак сказав:

— Увечері четвертого січня? Та це просто. Я працював у крамничці, весь час працював, геть без відпочинку. І так, тут завжди багато підозрілих осіб, які намагаються щось у мене вкрасти.

Містер Пападопулос замислився над цим, загортаючи в газету картоплю слап 80, із якої сочився соус.

— Відтоді минуло вже понад тиждень. Як я можу таке пам’ятати? Підозріла особа, кажеш? Підозріла особа тут одна — моя теща. Вбивство Кеннеді — знаєш таке? Спитай її, де вона була того дня.

Я записала у себе в зошиті своєю таємною мовою, що це треба розглянути детальніше. Єдина проблема полягала в тому, що моя таємна мова була така таємна, що мені часом бувало важко її дешифрувати, тож я зробила запис ще й англійською.

Тіна, перукарка, сказала, що була вдома у свого хлопця.

— Звичайно, це було до того, як цей зрадливий сучий син надумав водитися з тією шльондрою Бріджет, яка насправді має зватися Бриджет, від слова «бридкий». Я позбулась їх обох і нічого не втратила, бо знаєш що? Вони заслужили одне на одного, а ще…

— Ага! Я знайшла свого підозрюваного, — сказала я, просто щоб вислизнути з її потоку слів.

Коли я нарешті дісталася Корал-Меншнз, надворі була шоста вечора й мені муляла гнітюча думка про повернення до квартири, що може виявитися порожньою. Натомість я пішла донизу шукати Кінґа Джорджа і знайшла його в кімнатці в підвалі. Я постукала у двері й назвалася, і він гукнув, що можна заходити.

Кінґ Джордж уже зібрався спати, проте досі був одягнений у свою двірничу форму. Вона складалася із синьої бавовняної сорочки з тонкими червоними смужками по краях рукавів і штанів того-таки кольору. Від нього пахло тютюном і поліроллю, і він саме знімав шкіряні наколінники, які зазвичай надягав у ті дні, коли мив підлогу.

Кімната була така сама аскетична, як мені запам’яталося. З меблів там стояли тільки маленьке ліжко й один стілець. Уздовж однієї стіни був напнутий мотузок, і на ньому висіло кілька одежин та рушник.

Дещо змінилось, а що саме, до мене дійшло лише за мить: до стін рядами були приліплені скотчем малюнки. Їх були десятки, і всі чудово виконані олівцем чи вуглинкою на аркушах різного розміру. Здебільшого на них були зображені обличчя, та подекуди траплялися морські пейзажі чи міські сценки.

— Це ти намалював?

— Ага. — Кінґ Джордж ніяково всміхнувся. — Зазвичай Кінґ Джордж тримає їх у коробці, а це надумав розвішати їх, як у галереї, що бачив на вулиці. Він любить такий пафосний kak.

Я швидко проглянула кілька портретів і зосередилася на вуличному краєвиді з зображенням старомодної машини, припаркованої під якоюсь крамницею.

— А де це?

— Удома.

Я примружилася, читаючи назву крамниці.

— Ти жив у крамниці спиртних напоїв?

— Ага, в підсобці.

— Гм.

Я оглядала й далі, доки мені не впав в око малюнок гарної дівчини на протилежній стіні.

— Ого. Хто це?

— Дружина Кінґа Джорджа.

— Твоя дружина? Ця дівчина?

Я не хотіла висловитися дуже зневажливо, але те, що стариган без кількох зубів одружений із такою молодою та вродливою жінкою, здавалося вкрай сумнівним.

Замість відповіді Кінґ Джордж придивився до мого обличчя.

— Jinne 81, але ж маленька міс сьогодні dikbek 82. Що сталось?

Я тяжко зітхнула.

— Сьогодні в мене день народження, а всім начхати.

Мені хотілося сказати «насрати», та я не змогла примусити себе це вимовити. Щоб показати свій смуток, я була готова щонайбільше вжити слово «начхати».

— Напевно, маленькій міс приємно знати, коли в неї день народження.

— Ти не знаєш, коли в тебе день народження?

— Нє, маленька міс. Мама Кінґа Джорджа була slapgat 83 і не позначила той день у Біблії, а білий ouballie 84 тоді вже давно gat skoon 85.

Ця новина мене вразила.

— Твій батько був білий, а мати — чорна?

Я ніколи про таке не чула. Це взагалі можливо?

— Mos 86, це Кінґ Джордж і має на увазі. Кінґ Джордж — klonkie 87.

— Що це означає?

— Він кольоровий 88.

— Ой.

Це пояснювало дивний колір його шкіри та його несхожість ані на чорного, ані на білого.

— Ага, а klonkies у цій країні moerse 89 тяжко. Білі їх ненавидять, бо в них чорна кров, а чорні їх ненавидять, бо в них біла кров. І нікому ou 90 sommer 91 не вгодить.

— Це тому ти розмовляєш так дивно?

— Ну, не нахабній. Так mos розмовляють усі наші, Kaapse klonkies 92.

Коли я мовчки вилупилася на нього порожніми очима, Кінґ Джордж пояснив, що родом він із Кейптауна і що саме так розмовляють усі кольорові з Шостого округу. При цьому він обвів помахом руки свої малюнки, долучаючи до свого твердження всі обличчя та сценки на них, щоб я зрозуміла, що це все змальовано з його минулого.

— То чому ти тоді в Йобурзі?

— Прийшли gatte та сказали klonkies жити у Флетс, die gat kant 93 Кейптауна. Кінґ Джордж не хотів жити у Флетс, тож sommer запхав у тачку alles 94, що мав, і поїхав до Джоїза 95.

— Йой.

Як я зрозуміла, поліція силоміць переселила всіх із Шостого округу до якогось місця, що звалося Флетс, а Кінґ Джордж вирішив натомість переїхати до Йоганнесбурга.

— У тебе є машина?

— Чому ти така geskok 96, маленька міс? Тачка mos потрібна ou для роботи.

— Тобі потрібна машина, щоб працювати двірником?

Це здавалося дуже сумнівним. Двірники здебільшого прибирали в місцях спільного користування, мили вікна, начищали паркети й латунні оздоби, виносили сміття та розпалювали вогонь для котлів. Ніщо із цього не потребувало машини.

— Двірником Кінґ Джордж mos працює вдень. А по-справжньому він заробляє ночами.

— О, чим же ти тоді заробляєш?

— Байдуже.

— То де тоді твоя дружина?

На його обличчі, досі пустотливому, раптом відобразилося щось болюче, схоже на скорботу, утрималося лише протягом кількох секунд, а тоді Кінґ Джордж позбувся цього виразу та змінив тему.

— Kak 97, шо всім байдуже до дня народження маленької міс. Ходи до Кінґа Джорджа. Він потішить тебе drukkie 98.

— Ні, дякую.

— Jinne, тепер маленька міс поводить себе як расистка? Не дозволяє, щоб кольоровий потішив її drukkie?

— Я не расистка. Від тебе просто смердить, тому я й не буду тебе обіймати. Коли ти востаннє мився чи пшикався дезодорантом?

— Маленька міс, дезік і мило коштують грошей. — Я розвернулася, щоб піти, а він гукнув: — Заходь до Кінґа Джорджа знову, nе`! Тіки наступного разу не будь така woes 99.

— Гаразд.

Я вирішила, що день народження в мене складається якнайгірше, а тому настав час рушати додому. Я ввійшла до квартири сама, і мій настрій зіпсувався ще дужче. Всередині було темно — отже, Б’юті ще не прийшла. Я клацнула вимикачем, і тут це й сталося: невідомо звідки з’явилися люди — повиходили зі спальні й санвузла, повилізали з-за фіранок і дивана — й хором закричали:

— Сюрприз!

В одній кімнаті зібралися майже всі найдорожчі мені люди: Б’юті (з широкою усмішкою), Моррі (з пухнастішим, аніж зазвичай, волоссям), містер і місис Ґолдман (із подарунками), Віктор (в аквамариновій краватці-метелику, бо я колись сказала йому, що аквамариновий — мій улюблений колір), Йоган (без швів), Вільгельміна (вже не лиходійка!) та Меґґі (вже не єдиний мій янгол-охоронець). Чорні, білі, гомосексуали, гетеросексуали, християни, юдеї, англійці, африканери, дорослі, діти, чоловіки, жінки — ми всі були разом, і цю еклектичну суміш єднала характеристика, що стосувалася всіх присутніх, — «друзі».

Наприкінці вечора, коли веселощі вгамувалися, Моррі дістав свій фотоапарат і почав знімати — щоправда, ні торт, ані подарунки, ні навіть я на знімки так і не потрапили. Натомість він знімав недопалки в попільничці, покинутий обгортковий папір на підлозі й повітряну кульку, що здулася. Його нездорове захоплення всім гнітючим досі не вщухло. Коли я саме намагалася вмовити його сфотографувати щось веселіше, до нас долучилися Віктор і Йоган.

Йоган прокашлювався доти, доки Моррі не відвів фотоапарат від дірки в оббивці дивана.

— Добрий вечір, юначе. Я Йоган. Дуже радий знайомству. Можна спитати, які наміри ви маєте стосовно нашої прекрасної Робін?

Я застогнала.

— Добрий вечір, сер. Я Моррі, і я хлопець Робін.

Моррі поклав фотоапарат, витер руки об штани й потиснув Йоганові руку.

— Він мені не хлопець.

Моя шия залилася рум’янцем.

— Не хлопець? — ображено перепитав Моррі.

— Ні, ти мені просто друг.

Йоган скривився.

— Eina 100, це не може не завдавати болю.

— Але ж ми проводимо разом багато часу, нам подобається те саме і ти постійно кажеш мені, що робити. Це означає, що в нас стосунки, — наполягав Моррі.

— Справді?

— Так. Ось, я навіть купив тобі подарунок і витратив на нього купу кишенькових грошей. Якщо кажеш, що ти мені не дівчина, то я сумніваюся, що віддам його тобі.

Я глипнула на подарунок, який Моррі витягнув зі своєї торби. Подарунок мав прямокутну форму й був досить товстий; швидше за все, це була книжка. Я дуже захотіла її мати.

— Тоді добре, згода, я твоя дівчина. Давай подарунок.

— Я радий, що ми з цим розібралися, — сказав Віктор.

Моррі вручив мені подарунок, і я зірвала з нього обгортку. Я не помилилася: це була книжка! Я прочитала напис на обкладинці: «Пригоди братів Гарді».

— Це брати, що діють як детективи. Тобі дуже сподобається, — пояснив Моррі.

— Дякую.

— А як же поцілунок?

— Не нахабній. Я ж сказала, що буду твоєю дівчиною, хіба ні?

Романтичні взаємини не приваблювали мене так, як інших дівчат. Із моїх спостережень за батьками, а потім за Едіт і Майклом випливало, що стосунки — це не так уже й чудово. Моррі мені подобався, і я не хотіла з ним чубитись (а я не сумнівалася, що робитиму це, якщо ми розпочнемо серйозні взаємини), але він, схоже, твердо із цим визначився.

— Нам час іти, Моррісе, — промовив містер Ґолдман, підійшовши разом із місис Ґолдман до столу, довкола якого стояли ми. Він був одягнений у свій звичний плетений кардиган зеленого кольору, і, хоча Моррі вже намагався переконати мене, що його батько має сім однакових кардиганів, я сказала йому, що не вчора народилася.

— Невже ми не можемо побути ще трохи? — запитав Моррі.

— Ні, хлопчику, — відповіла місис Ґолдман. — Ти сьогодні не доробив уроки, бо допомагав Б’юті підготуватися до вечірки, та й твоєму батькові ще треба попрацювати.

Містер Ґолдман постійно сидів удома. Я гадала, що він не має роботи, але Моррі повідомив мені, що його батько надає в їхній квартирі бухгалтерські послуги різним місцевим підприємствам. Я вже бачила, що в кімнаті, яку він називав своїм офісом, лежить багато важливих на вигляд паперів, а ще в Моррісового батька була величезна рахувальна машинка, яка плювалася скрученими паперовими стрічками з купою цифр, отож розповіді про бухгалтерію я вірила більше, ніж розповіді про клоновані кардигани.

— Попрощайся з усіма, — сказав містер Ґолдман.

— Бувайте, всі. Добраніч, Робін.

Коли я побажала доброї ночі Ґолдманам і подякувала їм за відвідини, у вітальні зосталася сидіти поміж сміття, що лишилося від вечірки, тільки наша трійця. Меґґі, Вільгельміна та Б’юті теревенили осторонь, у їдальні. Елвіс, який раніше був збуджений, уже вгамувався й перескакував із тарілки на тарілку, подзьобуючи недоїдені шматочки торта.

Я простягнула руку й торкнулась Йоганового чола.

— Болить?

— Ні, все чудово. І в мене тепер брутальний вигляд, чи не так?

Він жартував і намагався махнути на це рукою, та я пам’ятала той страх і сльози й пам’ятала, як його голова лежала в мене на колінах, коли ми мчали до лікарні.

— Поліція знайшла того, хто це зробив?

Віктор зітхнув.

— Робін, ми взагалі не телефонували до поліції.

— Чому? Хіба завдавати людям ушкоджень і кидати їм у вікна цеглу — це не злочин?

— Та ні, злочин, але залучення поліції серйозно б усе ускладнило, а нам цього аж ніяк не треба.

— Хіба вам не страшно, що це повториться?

Йоган вигукнув:

— Ха! Хай лише спробують!

А Віктор тим часом промовив:

— Страшно.

— Але ж це погані люди. Хіба вони не мають бути покарані?

— Усе не так просто, — відповів Віктор.

— Чому?

— Бо закон вважає поганими нас і може стати на їхній бік.

— То чому б вам тоді не переїхати? — запитала я. — Якщо ви поїдете жити деінде, з вами так не чинитимуть.

— Не можна все життя тікати від катів, тому що мучителі є повсюди. Часом треба йти на принцип і протистояти своїм страхам, а не намагатися від них утекти.

— То це зійде їм з рук? Із ними нічого не станеться?

— Необов’язково, — відповів Йоган. — На світі завжди є карма.

— Що таке карма?

— Це така система вірувань, — пояснив Віктор, — яка стверджує, що, якщо робити людям зло й не дістати за це покарання, справедливість усе одно переможе, бо згодом тебе самого через це спіткає щось лихе.

Мені щиро захотілося повірити, що то правда.

80 Картопля слап — м’яка, волога картопля фрі, популярна в Південній Африці.

81 Отакої.

82 Понура.

83 Ледащом.

84 Батя.

85 Тут: звалив.

86 Звісно, справді.

87 Зневажлива назва осіб змішаного походження в африкаанс.

88 Кольорові (Coloureds) — південноафриканці змішаного походження. За часів апартеїду також зазнавали узаконеної дискримінації.

89 Страшенно.

90 Хлоп.

91 Просто.

92 Капські кольорові.

93 Самісінькій сраці.

94 Усе.

95 Джоїз — одна з розмовних назв Йоганнесбурга.

96 Вражена.

97 Тут: хріново.

98 Обіймами.

99 Дика.

100 Йой.

Розділ тридцять дев’ятий

Б’юті

14 січня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Робін сидить із Віктором і Йоганом, доїдаючи торт, який спекла Вільгельміна. У неї сяють очі, і вона сміється, коли Йоган облизує свою чайну ложку та ліпить її до носа. Бачити її щасливою приємно, і я рада, що вечірка-сюрприз має успіх. Знову повертаюся до Меґґі, яка досі супиться. Я поставила її в нелегке становище і шкодую про це.

— Б’юті, річ у тім, що в моїй розвідувальній мережі дуже багато хлопців із того «МК». Я співпрацюю з ними досить тісно, бо ми всі хочемо досягнути тієї самої мети…

— Вони йдуть до цієї мети зовсім не такими шляхами, як ти.

— Знаю, та поки що ми всі повинні триматися разом. А ще вони дали зрозуміти, що твоє втручання їх не тішить. Вони кажуть, що Номса добровільно пішла до «Umkhonto we Sizwe» й що вона знає, у що вплутується. Ти мусиш це прийняти й перестати баламутити.

— А чому вони не можуть привезти Номсу? Чому не можуть показати мені мою дитину, щоб вона сама сказала мені, що щаслива й не поїде зі мною додому? Якщо вона скаже мені, що її рішення не змінять жодні мої слова чи дії, то я із цим змирюся. Та ці всі погрози навіюють думку, що Номсу утримують проти її волі.

— Так не роблять. Не можна примусити людину хотіти військової підготовки чи стати відданою якійсь справі. Всі їхні агенти мотивовані й вірять у те, що роблять. Привезти її вони не можуть лише тому, що вона в Родезії.

— Вони так кажуть.

Меґґі зітхає.

— Чи не могла б ти просто трохи відступитися? Лише доти, доки я не зможу поговорити з деким із керівництва «МК». Б’юті, я весь час стежу за процесом і знаю, що він триває повільно, а тобі поступово уривається терпець, але плутання в них під ногами не допоможе нікому — ні нам, ані Номсі.

Я нічого не обіцяю, а Меґґі, не помічаючи мого мовчання, каже, що піде попрощатися з Робін і останніми гостями. Коли вона йде, я залишаюся сидіти з Вільгельміною, яка весь вечір поводилася незвично тихо. Нарешті я розумію, що в її зовнішності щось змінилось, а що саме, бачу лише за кілька секунд. Вона нафарбувала губи помадою та вклала волосся.

— У тебе сьогодні чудовий вигляд, — кажу я, і вона шаріється. Я злегка дражнюся: — Це заради вечірки Робін чи заради чоловіка?

Вона шаріється ще дужче.

— Якщо тобі так уже цікаво, то заради чоловіка, — шепоче вона, а тоді знічено відводить погляд. Вона помічає Віктора та Йогана, що розмовляють із Робін, і я дивуюся тому, яку антипатію до них виражає її лице.

— Вільгельміно, по-моєму, вже хто-хто, а ти не мала б бути такою зашореною.

— Про що ти?

— Твоя відраза до тієї парочки дуже впадає в око. На мою думку, ти мала б вірити, що переслідувати людей за гомосексуальність — так само зле, як переслідувати їх за те, що вони чорні.

— Ах, на Бога, в мене брат гомосексуал, і мене це не бентежить. Вони не подобаються мені лише тому, що вони — близькі друзі Едіт. Це вказує на їхню нерозважливість. Вона ж узагалі пропустила перший день народження дитини від смерті її батьків. Siestog! 101 Вона ж начебто могла би трохи змінити свій графік, щоб сьогодні опинитися вдома.

Я лише всміхаюся. Захищати Едіт перед Вільгельміною чи навпаки безглуздо. Я змирилася з тим, що ці дві жінки ненавидять одна одну. Мене цікавить лише те, чи дбають вони про інтереси Робін.

— Тобі телефонували щодо нас знову? — питаю я.

— Ні, останнім був дзвінок місяць тому від чоловіка, що телефонує анонімно.

— Містер Фінлей, — кажу я. — Не сумніваюся, що то був він.

— Я відповіла йому, що вже не раз ходила до вас додому й що Едіт перебувала вдома щоразу, як я сюди приходила, а ти не спиш у квартирі.

— Сподіваюся, це покладе край його дзвінкам.

— Ще я сказала йому: якщо він і далі виказуватиме нездорову цікавість до маленької дівчинки, нам, можливо, доведеться прийти та поцікавитись його особою, бо збоченці гірші за чорних, що сплять у квартирах білих. Думаю, саме це й могло спрацювати.

Вона сміється, і я сміюся з нею. Я рада, що вона на моєму боці. Від усвідомлення того, що Вільгельміна дбає про нас і береже нас від поліції, мені краще спиться вночі.

— А ти постежиш за ситуацією задля мене?

Вільгельміна совається на стільці.

— Ти ж знаєш, що мені неприємно робити щось у Меґґі за спиною.

— Ми нічого не робимо в неї за спиною. Ми лише збираємо відомості, достоту як Меґґі.

— А чому ти тоді не можеш просто зачекати й дістати відомості від неї?

— У мене таке відчуття, ніби вона не все мені розповідає.

Вільгельміна зітхає, не дивлячись мені в очі.

— Меґґі дбає про тебе. Ти сама це знаєш.

Я тягнуся й беру її за руку.

— Я це знаю, та ще я знаю, що Меґґі повинна зважати на те, кого зачіпає. Вона думає про це з політичного погляду, і я це розумію. Але це моя донька, Вільгельміно. Передусім вона моя дитина, і мені потрібна впевненість у її безпеці.

Вона ще раз зітхає.

— Вільгельміно, будь ласка. Просто тримай очі розплющеними, а вуха — відкритими, і спершу приходь до мене, а вже потім до Меґґі. Це єдине, про що я тебе прошу. Як подругу.

Вона нічого не каже, проте тисне мені руку у відповідь.

101 Як прикро!

Розділ сороковий

Б’юті

11 лютого 1977 року. Гіллбров, Йоганнесбург, Південна Африка

Мій наручний годинник показує, що зараз двадцять три хвилини по одинадцятій. Щоб це побачити, мені доводиться нахилити його під кутом, бо неонова вивіска з того боку вулиці заливає циферблат рожевим світлом. За сім хвилин я маю покинути цю кімнату й піти на той бік вулиці, де зустрінуся зі своїм інформатором.

У записці, просунутій під двері тиждень тому, була зазначена адреса одного місця у Гіллбров, куди я мала поїхати.

Я чув про твої пошуки Номси. Ми повинні зустрітися. Приходь у п’ятницю, 11 лютого. Йди сама. Приїдь туди рівно о сьомій вечора й піди до квартири № 206 на другому поверсі. Її двері будуть відчинені. Зайшовши всередину, замкни їх. Залишайся там до 23:30. Служба безпеки завершить нагляд за дотриманням комендантської години до 23:00, а повернеться аж після опівночі. О 23:30 вийди з квартири й перетни дорогу. На тому боці вулиці є нічний клуб. Не намагайся зайти туди крізь головний вхід. Пройди провулком на задвір’я та спустися сходами. Біля сміттєвих баків ти побачиш блакитні двері. Постукай двічі, а тоді зупинися й постукай ще тричі. Я чекатиму.

За останні вісім місяців я поставила стільки запитань і повідомила свої дані стільком людям, що й гадки не маю, яке запитання привело до цього. Я кажу собі не тривожитися за свою безпеку. Якби це був Дрож, він би не став заводити мене до велелюдної частини Йоганнесбурга ввечері у п’ятницю, щоб убити.

По склу б’ють дощові краплі. Я дивилася на вхід до нічного клубу, відколи сюди дісталась, і майже весь цей час падав дощ. Як і казав автор листа, о 22:45 вулицею проїхали поліційні фургони, шукаючи чорних, що залишалися там після комендантської години. Відтоді не відбувалося нічого — тільки зупинялися під клубом численні машини, з яких виходили люди.

Одинадцята тридцять. Уже час. Я виходжу з квартири та спускаюся, шукаю довкола якихось ознак небезпеки, а тоді виходжу з будівлі. Виходячи на дощ, аби перейти вулицю, натягаю на опущену голову капюшон плаща. Блимання рожевого неону у вивісці клубу віддзеркалюється в калюжах на дорозі, а коли я наближаюся до входу, в ніч виливається гучна музика у стилі диско. Я впізнаю популярну пісню, яку Робін останнім часом слухала по радіо.

— Спецпропозиція до Дня святого Валентина. Безкоштовний вхід для дівчат, — каже здоровань біля входу до клубу, звертаючись до компанії білих жінок, що стоять у черзі під навісом, чекаючи на можливість увійти. — Ціни на напої до опівночі знижені вдвічі.

— Трясця, тоді не варто зволікати й до дванадцятої замовити стільки, на скільки потягну, — каже одна з жінок.

Усі вони одягнені в короткі спідниці та взуті в черевички на високій платформі, як у Робін. Ну, принаймні я знаю, що Робін у безпеці, поки мене нема: вона сьогодні ночує в Ґолдманів. Щойно я ступаю на узбіччя, зупиняється ще одна машина, з якої на тротуар висипають нові дівчата.

— Зустріньмося всередині, дівки. Мені просто треба знайти lekker pozzie 102 для тачки, — гукає їм услід чоловічий голос. — Здоров, братухо, — звертається він же до охоронця на вході. — Де тутка гарне місце для залізного коня?

Не підводячи голови, прямую до провулка, що огинає будівлю ззаду. Блакитні двері я знаходжу легко і стукаю в них, повторюючи спеціальний код. Нічого не відбувається. Я стою хвилину-дві, проте ніхто не відповідає. Шарпаю за ручку, але двері замкнені. Неподалік щось брязкає, і в мене ненадовго зупиняється серце. Я не маю поважної причини бути тут після настання комендантської години, а якщо мене спіймає поліція, опинюсь у в’язниці.

Я стукаю знов, і цього разу двері розчахуються. Зайшовши, я опиняюсь у великій, наповненій парою кухні. Під стінами нагромаджені ящики з вином і пивні склянки, а сміттєві баки переповнені паперовими тарілками й недоїденими харчами. Чорний молодик, який відчинив двері, повертається до величезної раковини.

— Ви схожі на неї, — каже він, перекрикуючи музику.

— А як тебе звати, bhuti?

— Жодних імен. Так безпечніше.

Він маленький, тендітний, але жилавий, як боксер-легковаговик. Голова в нього поголена, зате є борода.

— Це ти надіслав мені записку?

— Так. Часу в нас небагато. Я побуду сам усього-на-всього півгодини, а тоді до мене приєднається ще один мийник. Йому вас краще не бачити.

Музика з нічного клубу нагорі така гучна, що підлога аж вібрує. З мого плаща стікає вода, збираючись на підлозі в калюжі. Я знімаю його, а тоді оглядаю приміщення в пошуках швабри.

— У кутку, — каже чоловік так, ніби читає мої думки. Я йду по неї.

Я відчуваю, що він розкаже мені більше, якщо ми обоє будемо зайняті чимось іншим. Якщо його увагу відверне миття келихів, а я візьмуся витирати підлогу, нам не доведеться дивитись одне на одного. Часом так буває легше говорити.

— Звідки ти знав, де мене знайти? — питаю я, витираючи калюжу.

— Ви ставили багато запитань. Чимало людей знають, де вас знайти.

— І чому ти зі мною зв’язався, а ці всі люди — ні?

— Я захоплююся вашою наполегливістю. Якби ж то моя мати була така небайдужа, як ви. — Молодик мовчить, і я відчуваю, що йому є що сказати, й тому чекаю. Він не розчаровує. — Номса багато про вас говорила. Мені було цікаво побачити жінку, яка народила таку видатну войовницю.

— І де відбувалися ці розмови?

— У таборах «МК».

— Ти навчався там із нею? Як боєць?

— Так.

Він припиняє мити посуд, витирає руки об фартух і тягнеться до пачки цигарок на стільниці коло себе. Запалює цигарку, а тоді знову починає мити келихи; між губами в нього безвільно звисає фільтр.

— Ти вже не боєць?

— Я завершив навчання. Тепер чекаю наказів.

Мені кортить спитати, якими можуть бути ці накази, та водночас хочеться й не хочеться це знати.

— У неї, в моєї доньки, все гаразд?

— Так.

— Вона не постраждала?

— Що означає «не постраждала»? Ми всі постраждали. Всі. Тому ми й боремось.

— Але вона здорова й не дістала ушкоджень?

— Ваша донька — одна з найсильніших і найсміливіших людей, яких я коли-небудь зустрічав.

Звучання його голосу натякає на щось більше за просте захоплення. Я думаю, чи не закоханий цей молодик у Номсу.

— Вона досі з Дрожем Нґубане?

Молодик відповідає на моє запитання, пирхнувши з відразою:

— То так, то ні. Він то приходить, то йде.

Якщо розмова триватиме в цьому напрямку, він замовкне, і тому я змінюю тему.

— Ти сказав, що Номса говорила про мене. Що вона казала?

— Що ви — освічена жінка, вчителька, і що вона дуже вами захоплюється.

Я не в змозі приховати образу в голосі.

— Дивно вона показує це захоплення.

— Те, що вона робила щось для вас не зрозуміле, ще не означає, що вона вас не любить.

— Любов — це одне, а довіра й чесність — геть інше. Якщо людину поважають, із нею поводяться чесно.

— Може, проблема у вас.

— Що ти маєш на увазі?

— Я не сумніваюся, що ви — хороша жінка, та того, що ви така правильна, вже може бути достатньо, щоб Номса не могла поводитися з вами чесно. У грішників часто милосердніші вуха, ніж у святих.

Його слова допікають мені до живого, бо я знаю, що вони правдиві.

— Де вона?

— Я хотів зустрітися з вами не для того, щоб розповісти, де вона. Скажу лише, що вона там, де хоче бути, й що саме такі люди, як Номса, такі революціонери, як Номса, змінять перебіг історії нашої країни.

Я не втримуюся:

— Себто такі терористи, як ти й Номса?

— Ні, такі борці за свободу, як ми. Ви маєте нею пишатися. Ваша донька — героїня. Шкода, що не можете цього побачити.

Коли я йду геть, мою увагу привертає шурхіт крил: у місті цей звук чужий. Я завмираю, помітивши велику сову на урні неподалік. Тут для неї, певно, добрі мисливські угіддя: в місті сила-силенна мишей і пацюків.

Сова напружена, готова до польоту, тож я стою нерухомо. Її жовті очі дивляться на мене, не кліпаючи, і я згадую, що завжди казав про них мій чоловік Сілумко.

«Сови — посланці смерті. Від зустрічі із совою добра бути не може».

Я розвертаюся й тікаю.

102 Тут: зручне місце.

Розділ сорок перший

Робін

19 березня 1977 року. Йоганнесбург, Південна Африка

Я підняла слухавку, бо сиділа найближче до телефона. Ми щойно закінчили вечеряти, і я робила уроки за столом у їдальні, тим часом як Б’юті сиділа на дивані, цокаючи в’язальними спицями й годуючи вовною дедалі більшу кофту.

— Алло? Робін? Це ти?

Людина на тому кінці дроту здавалася стривоженою.

— Так. Хто це?

— Tannie Вільгельміна. Мені дуже-дуже треба поговорити з Б’юті.

— Послухай, — сказала я та прокашлялася. — Molo. Unjani?

Б’юті навчала мене мови коса (ці уроки стали мені подарунком на день народження), і я не пропускала жодної нагоди попрактикуватися.

— Це чудово, liefling, але чи не могла б ти хутенько передати трубку Б’юті?

Я зітхнула. Дорослі часом бували страшенно нудними.

— Ти хочеш, щоб я передала їй трубку чи покликала підійти до телефона?

— Jinne, не зараз, Робін. Жарти зараз недоречні. Просто поклич її!

— Жарти завжди доречні, Віллі.

«Віллі» — це нове прізвисько, яке я для неї вигадала і яке не надто їй подобалося.

— Sies 103, скільки разів тобі повторювати: перестань так мене називати! Це погане слово! 104 А тепер поквапся й поклич Б’юті.

Я розвернулася, наміряючись прокричати ім’я Б’юті, та вона вже стояла біля мене, простягнувши руку. Я передала їй слухавку, а тоді підслухала, що казала Б’юті.

— Алло… В Совето? Звідки ти знаєш? Одна година, то нічого… Чекатиму на тебе на задвір’ї. Бувай.

— Чого вона хотіла?

— Мені сьогодні треба буде виїхати.

— Разом із Віллі?

— Так.

— Це пов’язано з Номсою?

— Можливо — це нам і слід з’ясувати.

— У Совето?

— Так.

— Можна мені з вами? Будь ласка?

— Ми не можемо взяти тебе до Совето.

— Але ж…

— Робін, дитя моє, будь ласка, послухай мене. Везти до поселення білу дитину було б занадто небезпечно. Про це й мови бути не може.

— Але ж Віллі біла.

— Вона доросла людина, яка працює в Совето, і її там знають. Із нею все буде гаразд, а ось дитина викликала б підозру.

— Але…

— Я сказала «ні», і це остаточно.

Я вже зібралась обуритися знов, аж тут у мене з’явилась ідея.

— Ну, гаразд, згода. Ти, мабуть, хочеш, щоб я сьогодні пішла до Моррі?

— Так, дякую за розуміння. Ти не могла б піти туди зараз і спитати в Рейчел, чи можна тобі переночувати? Я достоту не знаю, як пізно ми повернемося.

— Гаразд, — зітхнула я, потупавши до дверей і скорчивши мармизу, схожу на грозову хмару, бо Б’юті мала очікувати саме цього. Тим часом мій розум перебував у сум’ятті.

— І що саме мені із цього буде? — поцікавився Моррі півгодини по тому, коли я детально виклала йому план і відповіла на всі його запитання.

— Ти зможеш допомогти подрузі, яка попросила тебе про послугу.

— Ти просиш мене збрехати матері, а я можу дістати за це доброго прочухана. А на додачу ти просиш мене пролити за тебе свою священну єврейську кров. На жаль, мені буде потрібно більше, ніж задоволення від допомоги подрузі.

Я застогнала. Часу до прибуття Віллі лишалося небагато, а до її приїзду все мало бути ідеально.

— Ну, гаразд, чого ти хочеш?

— Десять поцілунків.

— Десять? Це надто багато.

— А ще тримай мене за руку, коли ми на людях, і не кривися так, ніби тебе нудить, у мене за спиною, коли я комусь кажу, що ти моя дівчина.

— Фу, гаразд, тоді добре.

Я не хотіла приставати на його умови, та часу на суперечки не мала. Доведеться просто шукати якусь лазівку згодом.

— А ще скажи моїй мамі, що ти довго й серйозно над цим думала й хочеш перейти в юдаїзм.

— Що? Чому?

— Тому що моя мама сказала, що ми не повинні ставитися до цього надто серйозно, бо я мушу рано чи пізно одружитися з єврейкою, а ти язичниця, з якої не вийшло б доброї дружини.

— Що мені треба було би зробити, щоб перейти?

— Достоту не знаю. Мабуть, вивчити їдиш і навчитися готувати кульки з маци.

Я вже й так вивчала їдиш більше, ніж мені хотілося, просто тусуючись із Ґолдманами, зате кульки з маци мені подобалися.

— Ну, гаразд.

— Чудово. Домовленість досягнута.

— Якщо ти з цим напартолиш, домовленості край.

— Я не напартолю.

— Пам’ятай: вибігай лише тоді, як вона виїздитиме зі стоянки й робитиме поворот заднім ходом, щоб…

— Знаю, знаю. Я не напартолю.

— Я на це сподіваюся. Побачимось унизу.

На цьому я розвернулася й дременула, боячись, що Моррі відразу почне вимагати перший зі своїх десяти поцілунків. Коли я саме виходила за двері, з кухні вийшла місис Ґолдман.

— Робін, сонечко, я не чула, як ти зайшла.

— Я прийшла ненадовго, лише запозичити ручку, — збрехала я.

— Позичити. Правильно казати «позичити ручку».

— Так, справді. Позичити ручку, — сказала я. — І ще одне, місис Ґолдман.

— Так, сонечко?

— Я хочу перейти в юліїзм. Ну, гаразд, бувайте.

— Вона сказала, що можна. Я можу переночувати в них, — сповістила я Б’юті, виходячи за двері з поспіхом напханою валізою. — До завтра.

— Спершу підійди сюди, — попросила Б’юті з кухні, де саме наливала в термос чай.

У мене всередині все стиснулося. Якщо вона розкриє валізу, усе скінчиться. Вона аж ніяк не могла прийняти театральний бінокль Едіт, торбинку хлібних крихт, чорний крем для взуття, балаклаву, мій зошит для спостережень і ліхтарик за мою піжаму й зубну щітку.

— Чому?

Я постаралася не виказати почуття провини ні виглядом, ані голосом.

— У тебе все гаразд?

— Звісно, — весело озвалась я. — А чому може бути інакше?

Для переконливості я ще й усміхнулася на весь рот.

«Не заглядай у валізу. Будь ласка, не заглядай у валізу».

— Я думала, ти мала б бути смутнішою. Через те, що тебе покидають.

Ну звісно! Я припустилася помилки, тримаючись недосить похмуро. Тому в неї й виникли підозри.

— Я хочу поїхати з тобою, та якщо ти не хочеш, щоб я туди поїхала, я не ляжу спати.

Я знову скорчила сердиту міну, і це Б’юті, схоже, задовольнило, бо вона підійшла до мене, щоб обняти.

— Я не беру тебе із собою лише заради твоєї ж безпеки.

— Гаразд. Якщо вже ти так кажеш…

Я без ентузіазму обняла Б’юті у відповідь, а тоді помахала їй рукою, прямуючи до дверей.

— Sala kakuhle. Ube namathamsanqa. Щасливої дороги. Удачі, — сказала я, і Б’юті всміхнулася.

— Hamba kakuhle, — мовила вона. — Зоставайся щаслива.

Та я, звісно, не збиралася десь зоставатися.

Я перебувала на позиції, ховаючись на стоянці за жовтим «Ford Escort», визирала з-за його багажника й чекала на пікап Віллі. У пікапа, яким вона їздила у робочих справах, був прикріплений до кузова навіс, завдяки якому в багажному відділенні можна було спокійно щось зберігати. Вона постійно возила сюди-туди якісь речі, і я сподівалася на те, що машина буде так само переповнена, як і зазвичай: тоді можна буде сховатися так, що вона не помітить мене у дзеркалі заднього огляду.

Моррі я ніде не бачила. Я не знала, що це означає: чи то він добре ховається, чи то запізнюється, чи то злякався. З’ясовувати це було ніколи, адже тієї миті пікап ревучи виїхав із-за рогу на стоянку та з різким звуком зупинився коло чорного входу. Віллі один раз посигналила, і двері відчинилися. Б’юті вийшла надвір і подалася до дверцят пасажирського салону.

Коли Б’юті сіла в машину, пролунав хрускіт: Віллі ввімкнула задню передачу, і пікап рвонув назад. Вистава почалася. Якщо Моррі не розрахував час правильно, він або загине, або не встигне завадити їм поїхати.

Фургон спинився за кілька дюймів від моєї схованки, і я якраз могла дотягнутися до дверцят багажника. В коробці передач знову щось заскреготіло, а коли перша передача нарешті ввімкнулась і пікап почав набирати швидкість, невідь-звідки вигулькнув Моррі й побіг перед машиною. Він гучно ляснув рукою по капоту, і фургон, хитнувшись, негайно зупинився.

Моррі страхітливо закричав, і я мало не впустила своєї валізи. Він або був дуже хорошим актором, або серйозно потерпів. Відчинилися дверцята, і Б’юті з Віллі, вискочивши назовні, оббігли машину спереду, щоб про нього подбати. Тієї самої миті я прокралася вперед і обережно натиснула ручку на задніх дверцятах. Я просила Моррі здіймати якомога більше галасу, щоб замаскувати будь-які мої звуки, і він добре з цим впорався.

— О господи! Як боляче! Як боляче! Невже я бачу світло в кінці тунелю? Невже я сконав?

Ручка відмовлялася рухатись. Я знову потягнула її донизу, та вона таки не піддавалася.

Моррі волав, і до цієї какофонії долучився крик Віллі:

— My magtig, я тебе не бачила! Дуже прошу, вибач, я не бачила, звідки ти вийшов. У тебе все гаразд? Стояти можеш?

Я обхопила ручку обома руками й щосили потягнула. Марно. Якщо Віллі замкнула багажник, тут нічого не можна вдіяти й мені доведеться відмовитися від плану. Визирнувши з-за машини, я побачила, що Моррі стоїть, і мені полегшало на душі. Його підтримувала й водночас обтрушувала Б’юті.

— Скільки пальців? — питала Віллі. — Кров іде? Як гадаєш, переломи є?

Мій час спливав. Я з останнім відчайдушним зусиллям спробувала штовхнути ручку вгору, а не вниз; засув одразу спрацював, і дверцята розчахнулись. Якомога тихіше я пробралася всередину, а тоді зачинила за собою дверцята. Мені й далі таланило: багажне відділення було напхане переповненими коробками й товстими чорними сміттєвими пакетами. Я пробралась якнайдалі вперед і намостила собі кубельце. Все склалося ідеально.

— Йой, поглянь-но, в мене досі трусяться руки.

До мене долинув Вільгельмінин голос, бо скляна перегородка, що відокремлювала чорний навіс від передніх місць, була прибрана.

— Стеж за дорогою, — відповіла Б’юті.

— My magtig! Я думала, що вбила хлопчика. Ти бачила, звідки він вискочив?

— Ні, але гадаю, що так і відбуваються аварії. Втім, у нього все добре. Зосередься на кермуванні.

— Ти не думаєш, що нам слід було відвести його до матері?

— Він сказав, що в нього все гаразд, та я поговорю з нею про це згодом, коли побачу.

Сонце вже сіло, і дах пікапа хвилями заливало світло від фар машин, що їхали позаду нас.

— Що ти з’ясувала? — спитала Б’юті.

Вільгельміна протяжно, судомно вдихнула, а тоді відповіла:

— Один із моїх інформаторів два дні тому побував увечері в нелегальному барі в Медовлендсі. Нагадай, як там звуться такі заклади?

— Шебіни.

— Так, у шебіні, і він чув про трьох жінок, агенток, які невдовзі мали повернутися з навчання. Люди це обговорюють, бо жінки — бійці «МК» — незвичне явище.

— І куди ми їдемо тепер?

— До того самого шебіну. Він сказав, що бійчині, схоже, кілька днів будуть там переховуватися. Нам варто подивитися, чи немає серед них Номси.

— Ти казала про це Меґґі?

— Ще ні. Подумала, що завчасно.

— Дякую, Вільгельміно.

— Ах, то пусте. Я просто сподіваюся, що ми її знайдемо.

— Тобі не можна йти всередину зі мною.

— Ні, я вже про це подумала. Припаркуюся за кілька кварталів звідти, під будинком однієї з наших працівниць, яка опікується сиротинцями. Вона знає, що я там буду. Просто дій якомога швидше.

Ми хитнулися, зупинились, і машина вимкнулася.

— Гаразд, ось будинок, який я показала тобі праворуч. Шебін зветься «У Пухкої Пампушки». Неодмінно удай клієнтку, бо якщо ти ввійдеш туди й почнеш ставити безліч запитань, усі просто замовкнуть, а Пампушка викине тебе за двері, бо це кепсько впливає на торгівлю.

— Так, знаю, — відповіла Б’юті.

— Зараз, на щастя, вечір суботи, тож там має бути досить велелюдно, а так тобі буде легше загубитися в натовпі. Мфо сказав, що сьогодні повернеться знов і шукатиме тебе. Можеш сидіти з ним і вдавати, ніби ти теж учителька.

— Я і є вчителька.

— Ах, ти знаєш, про що я. Сидячи там із ним, ти викликатимеш менше підозр, аніж сама по собі, бо ти жінка. Він доволі світлошкірий і носить окуляри. Ще він казав, що надягне блакитну краватку, щоб ти його впізнала. Я сказала йому, що тебе звати Пейшнс.

— Пейшнс?

— А що поганого в імені Пейшнс? Терпіння — це чеснота, сама знаєш 105. Я просто не хочу, щоб Меґґі довідалася, що ти знову щось винюхуєш, тому фальшиве ім’я видалося слушною ідеєю. Побачуся з тобою, коли ти повернешся. Просто заскочу всередину та скажу Гертруді, що приїхала.

— Дякую, Вільгельміно. Дякую за все.

— Ах, то пусте. Хай щастить.

Грюкнули, зачиняючись, одні дверцята, а відтак і другі. Я вирішила, що Б’юті йде до того шебіну, а Віллі попрямувала до будинку, щоб звернутися до його власниці. У мене було обмаль часу на те, щоб вилізти з машини й піти за Б’юті, не потрапивши на очі Віллі.

Я підсунулася до бічного вікна й прочинила його, щоб визирнути назовні. Схоже було, що ми припаркувалися на короткій під’їзній доріжці, а за нами тягнулася піщана дорога. На щастя, на вулиці нікого не було, бо я не хотіла чекати, поки навколо стане безлюдно, щоб не випустити з поля зору Б’юті. Заблукати самотою на вулицях Совето, страшного місця, про яке я стільки чула, мені не хотілося.

Порившись у валізі, я намацала те, що мені було потрібно. Мазатися чорним кремом для взуття було ніколи, тож я натягла на обличчя балаклаву, а тоді надягнула рукавички. Біла дитина в Совето муляла б усім око, і тому я могла сподіватися лише на одне: прикрити якомога більше шкіри, щоб її ніхто не побачив. Урешті я взяла торбинку з хлібними крихтами і якомога тихіше вийшла з автівки.

Раптом щось бахнуло, і я завмерла, думаючи, що в мене вистрілили, доки не збагнула, що то Віллі стукала тій людині у двері. Ще один удар, аж тут двері розчинились. Я причинила дверцята багажника так, що цього не було чути за їхніми голосами, а тоді чкурнула з під’їзної доріжки на вулицю. Ліхтарів на ній не було, зате місяць досяг повні і я змогла побачити, як силует Б’юті прослизнув за ріг у кінці вулиці. Я попростувала за нею, лишаючи по собі слід із хлібних крихт, аби знайти дорогу назад.

Єдине вікно на фасаді будинку, до якого ввійшла Б’юті, було розташоване за рогом, із віддаленого боку подвір’я. Воно було маленьке, вузьке й містилося дуже високо — сховане просто під бляшаним дахом. Я аж ніяк не могла дістатися його, не знайшовши, на що стати. Зате його принаймні не було видно з головного входу, яким постійно користувалися люди; щоб мене не побачили, треба було прошмигнути дуже прудко.

Я оглянула піщане подвір’я в пошуках драбини чи столу і, хоча воно було захаращене мотлохом, майже як звалище (там було повно іржавих ліжок, автомобільних деталей, зламаних приладів та інших дивних металевих предметів), не побачила жодних меблів, за допомогою яких могла б піднятися досить високо. Попорпавшись іще трохи, я таки знайшла під сараєм кілька пивних барил і залізних бочок.

«Якщо я стану на таку штуку навшпиньки, цього може якраз вистачити».

Поки я то тягнула, то штовхала до стіни порожню бочку, звуки, які я видавала, перекривали музика та сміх ізсередини. Тягнути її серед такої сили сміття довелося доволі довго. Від натуги я аж упріла, тож вовняна балаклава почала дряпати мені обличчя, і встояти перед спокусою зірвати її було нелегко. Нарешті поставивши бочку в потрібне положення, я підскочила. Бочка була занизька, навіть якщо я стояла навшпиньках, і я зістрибнула, щоб поглянути, чи не можна знайти собі ще якусь підставку.

Риючись на задвір’ї будівлі, я побачила його — білий фургон із написом трафаретними червоними літерами «JC Plumbing» на боці. Він був припаркований у тіні осторонь вулиці. Я просто для певності глянула на його номер. BBM676T. Я не помилилася: саме цією машиною керував чоловік, який того дня зав’язав Б’юті очі.

«Що він тут робить? Він тут, позаяк знає, що Б’юті теж тут?»

Вона ніколи не казала мені, що з ним таке, а я ніколи не питала, бо так фактично зізналася б у тому, що шпигувала за нею; проте мені було неприємно, що він опинився поряд із нами. Щось у цьому чоловікові сильно мене бентежило.

Я прискорила пошуки, хутко обійшовши фургон, і помітила в огорожі ворота, що вели на іншу ділянку. По той бік просто під огорожею лежала невеличка купка цегли, тож я відчинила ворота й кинулася туди. За три підходи перенесла шість цеглин, то біжучи, то зупиняючись, щоб прислухатися, чи немає якоїсь небезпеки, а тоді знову зачинила ворота. Подвійний шар цегли на поверхні бочки забезпечив мені потрібні кілька дюймів висоти, і, заскочивши на неї знову, я нарешті зуміла зазирнути всередину.

103 Трясця.

104 Гра слів: Willie — Віллі (зменшувальна форма імені Вільгельміна); willie — цюцюрка (англ.).

105 Гра слів: patience — терпіння (англ.).

Розділ сорок другий

Б’юті

19 березня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Узалі темно та брудно. По кутках, там, куди не долинає світло від свічок, її авокадово-зелені стіни здаються чорними. Здіймається до стелі цигарковий дим, а коли я проходжу крізь його імлу, в мій бік повертаються кілька голів. Мене швидко оглядають і так само швидко забувають, а мені лише те й потрібно. Зала вже наполовину заповнена, і я не бачу жодної людини, що підходила б під опис Мфо.

Мені треба визначитися, де сісти. Дивани в кутку здаються надто невимушеними, і я знаю: якщо спробую відпочити на одному з них, моя напружена схвильованість буде занадто явною. Ящики з-під пива, розставлені довкола низенького столика, здаються незручними; там мали би грати в карти й кості молодики. Натомість я обираю один із нормальних столиків під стіною й сідаю обличчям до дверей.

На голому столі стоїть у зеленій винній пляшці біла свічка. Її полум’я випромінює ледь помітне, стримане тепло. Воно не вороже, як підпалені крамниці та поліційні машини; воно палає не так, як мрії, що йдуть із димом. У залі віє легенький вітерець, і крихітний вогник гойдається. Він мляво, майже чуттєво кружляє в танку довкола ґноту, і здається, ніби ця вогненна пляма танцює в ритмі шаленого калатання мого серця. Це видовище заворожує: полум’я забарвлене в жовтогарячий, золотий, жовтий, блакитний і зелений кольори, а середина — у пурпур; його звужена вершина кволо тягнеться догори чи то у проханні, чи то в осанні.

Поки вогонь пожирає сам себе, я стежу за струменями диму.

— Sawubona, mama 106.

Із фантазій мене вихоплює молода жінка, що з’явилася біля мого столика. Вона розмовляє мовою зулу, проте я можу її зрозуміти. Всі наші мови накладаються одна на одну, як ковдри туману на верхогір’я.

— Добрий вечір, дитино моя.

— Що матінка питиме сьогодні ввечері?

— На жаль, пити я не мастачка. Я просто чекаю на друга.

— Матінко, всі, хто приходить до Пухкої Пампушки, — мастаки пити. Інакше Пампушка особисто вкаже вам на двері.

— Тоді що у вас є?

— Вино, джин, віскі, бренді, умквомботі…

Я уриваю її перелік.

— Мені маленьку скляночку умквомботі.

Дівчина сміється.

— Матінко, Пампушка — жінка велика, і вона полюбляє великі склянки. Нічого маленького ви тут не знайдете.

Традиційне домашнє африканське пиво, яке я замовила, нелегальне, так само як і шебіни, тому що уряд хоче заробляти гроші на продажі власного державного пива у своїх пивницях. Доходи від такого пива йдуть до державної скарбниці, і тому я не питиму його принципово. Багато хто вважає, що уряд апартеїду не заборонив африканцям уживати алкоголь, бо йому вистачає співчутливості, щоб дозволити чорній людині принаймні це задоволення. Насправді ж держава заохочує пияцтво в поселеннях, бо знає, що пригноблених і експлуатованих людей, які постійно витрачають свої кровні на випивку, легше контролювати та тримати в покорі.

Молодичка повертається з моїм сорговим напоєм і, перш ніж поставити склянку, витирає мій столик. Тут із програвача в кутку поволі виходять знайомі ноти вістла: гурт «Elias and His Zig Zag Jive Flutes» починає грати пісню «Tom Hark». Я з осторогою надпиваю кисле пиво й мимоволі починаю тупати ногою під столом. Коли Доллі Ратебе заводить пісню «Meadlowlands», я, вицмуливши половину пива, вже почуваюся набагато спокійніше.

За якийсь час поблизу мого столика зупиняється чоловік із блакитною краваткою й опускає погляд на мене.

— Пейшнс? — питає він.

Я мало не хитаю головою, та вчасно згадую про фальшиве ім’я, яке йому назвала Вільгельміна. Він світлошкірий і в окулярах, як вона про нього й казала, тож я киваю.

— Мфо?

Він усміхається й, витягнувши стілець, сідає.

— Даруйте за запізнення, та мені довелось їхати сюди довгим шляхом. Оскільки зараз вечір суботи і всі вертають додому з тижневою платнею, tsotsis 107 ходять зграями.

— Я рада, що ви спокійно сюди дісталися, — кажу я. — Прошу, вибачте, що я п’ю. Мені не дозволяли тут сидіти, не замовивши випивки.

Мфо всміхається.

— Я замовлю те саме, а тоді розкажу вам усе, що знаю.

Коли приносять випивку Мфо, він близько нахиляється до мене й починає стиха розповідати свою історію. В залі гамірно, і мені б хотілося, щоб він розмовляв голосніше, та я знаю, що він побоюється випадкового підслуховування. Він розповідає, як два дні тому побував увечері в шебіні й підслухав розмову про агенток «МК».

— Вільгельміна попросила мене бути насторожі на той випадок, якщо про них говоритимуть. Ви шукаєте котрусь із цих жінок?

Я киваю й водночас розпрямляю спину, щоб зняти напруження від того, що так близько нахилилася. Відповісти я не встигаю, бо помічаю дещо за плечем у Мфо. Річ в одній із офіціанток. Вона як дві краплі води схожа на дівчину з фотографії, що її показувала мені Нотандо Ндлову за кілька днів після повстання. Це найкраща Номсина подруга, Фумла. Я в цьому певна.

Моє серце прискорюється, гупає, мов барабан, і я кілька разів глибоко вдихаю, щоб угамувати нерви. Якщо ця дівчина повернулася з таборів «МК», то, можливо, з нею повернулася й Номса. Якщо ця дівчина сьогодні в одній зі мною залі, тут може бути й моя донька. Зараз я найближче підійшла до знайдення Номси за дев’ять із лишком місяців пошуку, і від думки про можливість возз’єднатися з нею мені паморочиться в голові.

Я підводжуся так швидко, що перекидаю свій стілець, і він грюкає об підлогу. Я не зупиняюся, щоб поставити його як слід. Боюся, що дівчина може зникнути, якщо я відведу від неї погляд. Ігноруючи вражені обличчя, що повертаються в мій бік на звук колотнечі, я рушаю туди, де стоїть Фумла. Петляю між столиків, огинаю відвідувачів і стільці, намагаючись відшукати найкоротший шлях до офіціантки.

Коли мене від неї відокремлюють лише кілька кроків, із-за одного столика підводиться чоловік і заступає мені дорогу. Він силкується надягнути куртку, і з його поганої координації видно, що він п’яний. Я чекаю якусь хвильку, а потім — іще хвильку, та коли Фумла розвертається, щоб піти, торкаюся спини цього чоловіка.

— Перепрошую, bhuti, та мені потрібно тебе обійти.

Він повертається та скоса зиркає на мене.

— Куди поспішаєш?

— Там є одна людина, з якою мені треба поговорити.

Він усе одно морочиться з курткою та просовує не ту руку не в той рукав, а поки він розмахує рукою, я під нею бачу, як Фумла йде геть. Я не можу випустити її з поля зору! Розпачливо смикаю чоловіка за лацкан, і його заносить убік.

— Курва! — лається він, зачепивши рукою свічку на столику. Я проштовхуюся повз нього, а він відсмикує долоню.

Коли Фумла вже готова прослизнути у двері, я простягаю руку й беру її за передпліччя. Відчувши мій дотик, дівчина повертається й супиться. Зрозумівши, що я — не молодик, який перебрав пива й намагається до неї залицятись, вона лагіднішає на виду.

— Так, матінко? Чим можу допомогти? — Вона всміхається.

— Фумла?

Її усмішка тремтить.

— Ні, матінко. Мене звати Зінзі.

— Ні, ти Фумла. Ти найкраща подруга Номси. Я тебе впізнала.

У мене підвищився голос.

Офіціантка заперечно хитає головою.

— Ви помиляєтесь. Я не знаю ніякої Номси. Вам треба йти.

— Але ж…

— Негайно. Вам треба йти, матінко. Будь ласка.

Із програвача до мене звертається жалісний голос Міріам Макеби; вона муркоче:

— Khawuleza, mama. Khawuleza.

Поквапся, мамо, поквапся. Не дай себе впіймати.

106 Добридень, матінко (мова зулу).

107 Грабіжники (мова сото).

Розділ сорок третій

Робін

19 березня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Стоячи на бочці й заглядаючи у вікно, я побачила, як Б’юті схопила за передпліччя одну з офіціанток. Коли дівчина розвернулася, стало видно білу пляму, що тягнулася по її підборіддю і спускалася під комір блузи. Спалахнула іскра впізнавання, та вона швидко згасла.

«Я вже бачила цю дівчину. Але де? І коли?»

Спершу дівчина всміхнулася Б’юті, але потім її усмішка згасла, вона відступила на крок і хитнула головою. Чи то категорично не погоджувалася з тим, що казала Б’юті, чи то заперечувала це.

Раптом до Б’юті, похитуючись, підійшов чоловік із-за столика неподалік і пхнув їй в обличчя долоню. Судячи з усього, він на неї кричав. На щастя, підбіг супутник Б’юті, чоловік, із яким вона сиділа до цього, і прийшов їй на допомогу, відтягнувши від неї п’яного. В цій колотнечі дівчина чкурнула геть. Вона з переляканим виглядом промчала в бічні двері, і я замислилася, чим Б’юті могла її так налякати.

Щойно дівчина вискочила з будинку, як до залу ввійшла огрядна жінка. Вона була вбрана в яскраві, барвисті загортки, а на голові мала височенний червоний тюрбан. На її присутність відреагували гучними радісними вигуками, а кілька відвідувачів покликали її до себе. Вона лиш помахала їм рукою, а тоді зосередила увагу на Б’юті та двох чоловіках.

Після коротенької дискусії Б’юті та Мфо повернулися до свого столика, тим часом як жінка покликала до себе кремезного чолов’ягу, щоб той вивів п’яного. Далі вона почала обходити залу, зупиняючись біля кожної третьої компанії, щоб поговорити з клієнтами. Було очевидно, що Б’юті чекає на повернення дівчини, бо вона весь час позирала з-за плеча Мфо на двері.

Тоді я подумала, чи немає в задній частині будинку ще одного вікна, з якого можна було б побачити, що відбувається в тому, іншому приміщенні. Я зістрибнула з бочки, яку, сподівалася, мені не доведеться тягати довкола будинку, і чкурнула за ріг. Опинившись на протилежному боці, я побачила в задній стіні два вікна. Вони були розташовані невисоко, тож і справді можна було обійтися без бочки. Я, пригнувшись, шмигнула туди й зазирнула в перше вікно, якого дісталася.

Кімната скидалася на якийсь бар і була заставлена ящиками з пивом. Вагомішу частину простору займали два довгі столи; офіціантки, які з’юрмилися всередині, брали напої у трьох чоловіків, які їх наливали. Дівчини з білою плямою в кімнаті не було. Я знову нахилилась і метнулася до наступного вікна. Зазирнувши всередину, побачила дівчину, що стояла неподалік зачинених дверей, а біля неї — чоловіка, якого я одразу впізнала.

Це був той самий дебелий дядько, що якось увечері приїхав по Б’юті, той, хто кермував фургоном і примусив її зав’язати собі очі. Він стискав дівчину за плече, ніби утримуючи її. Предмет у нього на боці відбив світло. Це був пістолет у кобурі. Очі в дівчини були круглі від переляку, і я запанікувала: що робити далі? Та щойно я це подумала, як із темряви витягнулася рука і схопила мене за зап’ясток. Підвівши очі, я побачила кремезного чорного чолов’ягу, який виводив п’яного.

— Ufuna ntoni? — прогарчав він.

Я висмикнула руку, лишивши у нього в руці свою рукавичку. Він із подивом поглянув на мою білу шкіру, а я тим часом, щосили копнувши його в гомілку, дременула так, ніби мене кусали за п’яти пекельні пси. А за мною таки унадився один миршавий — він з’їв мій слід із хлібних крихт, а тепер хотів отримати й те, що лишилось у мене в кишені.

Попри те що слід із крихт був з’їдений, я зуміла повернутися до потрібного будинку й досить легко прослизнула назад у пікап. Утім, позбутися дзявкітливого собаки, який ніяк не хотів угомонитися, було важче. Тож невдовзі відчинилися дверцята, і я почула:

— Хто там?

Це Віллі прийшла подивилася, через що здійнявся гамір. Покидаючи пікап, я забула зачинити бічне вікно, і тепер побоювалася, що Віллі це помітить.

Собака затих і, мабуть, злякавшись, утік. Аж тут з’явилася Б’юті.

— Ти бачила Мфо? — запитала Віллі.

Перше ніж Б’юті змогла відповісти, ніч прохромив іще один голос:

— Так, він…

Цей голос належав дівчині, і вона була засапана. Розмовляла вона мовою коса, і я не могла зрозуміти її слів, але тон у неї був наполегливий.

— Фумла? — здивувалася Б’юті.

Дівчина була налякана.

— Не бійся. Це моя подруга Вільгельміна. Ти можеш говорити при ній.

Б’юті розмовляла англійською, а тоді дівчина, на щастя, теж перейшла на англійську.

— Але ж вона біла.

— Дитино, я їй довіряю.

Ненадовго запала тиша, відтак дівчина знову заговорила:

— Вибачте за мою поведінку в залі, але мама Пампушка не любить, коли ми користуємося своїми справжніми іменами й забороняє з’являтися на роботі зі своїми проблемами. Ця робота мені потрібна, і я не хочу, щоб мене звільнили.

— Скажи мені, дитино, де Номса. Я знаю, що ти багато місяців тому перетнула кордон разом із нею, щоб приєднатися до «Umkhonto we Sizwe», а тепер ти тут. Вона повернулася з тобою?

— Ні, матінко. Я справді переїхала з нею з Венди до Родезії, щоб долучитися до «МК», та за чотири тижні навчання я не витримала. Було надто важко: чимало біганини, муштри, недосипання. Ми вмирали без їжі, і я була геть виснажена.

Після паузи Фумла додала вже тихіше:

— Я була недосить сильна й тому пішла. Мені дозволили повернутися.

— А Номса? — запитала Віллі.

— Номса була сильніша за мене. У неї лев’яча відвага. Вона дуже старанно працювала й була чудовою бійчинею. Вона відмовилася повертатися. Їй хотілося залишитися.

— Вона ще в Родезії?

— Не знаю. Ми відтоді не розмовляли, а люди з «МК» мені нічого не розповідають, бо, як вони кажуть, не можуть мені довіряти.

— А той чоловік? — запитала Б’юті.

— Який чоловік?

— Високий чоловік. Той, якого звуть Дрожем. Ти знаєш, де він?

— Ні, матінко. Я думаю, що він досі з Номсою та іншими людьми «МК».

П’ять хвилин по тому Б’юті й Віллі знову сіли в пікап, мотор завівся, і ми рушили додому.

Я замислилася, чому Фумла збрехала Б’юті про місцезнаходження Дрожа, й вирішила, що вона, мабуть, його боялася. Правду кажучи, від її дворушництва мені стало легше на душі. Я не хотіла, щоб Б’юті наближалася до нього: він безумовно був дуже лихою людиною, від якої нам треба було триматися подалі.

Опісля я, певно, заснула, заколисана рухом фургона, бо прокинулася, коли ми хитнулися й зупинилися біля свого будинку.

— Дякую, Вільгельміно. Без тебе мені це не вдалося б, — сказала Б’юті.

— Нема за що. Я рада, що це не було гайнуванням часу.

— Ходімо поп’ємо разом кави.

— А пива тобі мало? — під’юджуючи Б’юті, спитала Віллі.

Б’юті засміялася.

— Дорога до Західного Ранду далека. Горнятко кави тобі не завадить.

— Ну, гаразд. Хіба що — аби не заснути за кермом.

Коли вони обидві зайшли всередину, я вислизнула з багажника й попрямувала до квартири Моррі. З полегшенням побачила, що він залишив двері незамкненими, як ми й домовлялися, і замкнула їх за собою, а тоді навшпиньки пройшла до його кімнати. Він спав на підлозі, де постелив собі сам, а на його односпальному ліжку на мене чекала відгорнута перина.

Я схилилася над ним і поцілувала його, не розбудивши. Один є, залишається ще дев’ять.

Розділ сорок четвертий

Б’юті

22 березня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Телефон дзвонить майже опівночі. Я досі не сплю, бо писала в щоденнику, але підхоплюю слухавку, щоб телефон не розбудив Робін.

— Алло?

— Припиніть те, що ви робите.

— Алло? Хто це?

— Припиніть ставити запитання, бо інакше він завдасть вам шкоди.

Голос належить жінці, і вона шепоче.

— Номса? Це ти?

— Ні.

— Тоді скажіть мені, де Номса. Будь ласка.

— Лише припиніть, бо інакше вона не зможе вас захистити — так само, як і досі.

На лінії стає тихо.

Розділ сорок п’ятий

Робін

5 травня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Одного студеного дня на початку травня, коли в повітрі добряче пахло зимою, ми з Моррі сиділи на величезному дубі в парку. Ми звикли зустрічатися там після школи, і я обожнювала притулятися спиною до грубезного стовбура дерева, витягнувши ноги на четвертій гілці згори. Мені було приємно перебувати в такому підвішеному стані — не на землі, але не відірваною від усього, а плавати між двома стихіями під захистом крони дерева, що підтримувала небо.

Я витягнула з торби обід і перекинула загорнуті у фольгу бутерброди з арахісовим маслом Моррі, який сидів на гілку нижче за мене.

— Передай млинці із сиром.

Ми часто мінялись їжею, а позаяк я особливо вподобала єврейські млинці, затія з переходом у юліїзм, зрештою, почала здаватися не такою вже й поганою.

— Чому ти вже з їжею? — запитав Моррі.

Коли мені виповнилося десять і я твердо заявила, що вже досить доросла, щоб ходити додому з друзями, Б’юті перестала забирати мене біля шкільної брами. Натомість вона зустрічалася з нами в парку вдень, щоб передати мені обід і понести додому мій наплічник, тим часом як ми з Моррі сиділи разом годинку-дві, а вже тоді йшли додому.

— Вона сьогодні мала виїхати, тож уранці дала мені бутерброди.

— Куди вона поїхала?

— Не знаю.

— Тоді з тебе не бозна-який детектив.

— Я не могла піти за нею назирці. Мені було треба до школи, — обурилась я.

— Так, але ти могла б просто її спитати.

— Я спитала, та вона висловилася нечітко.

— Як ти гадаєш, це пов’язано з Номсою?

— Не знаю. Можливо.

Ми доїли обід, і я витягнула одну зі своїх книжок про «Секретну Сімку», а тим часом Моррі дістав із торби фотоапарат.

— Я бачив отам здохлого пацюка й хочу його зняти, — сказав він, повісив фотоапарат собі на шию й поліз донизу.

Я не стала відповідати. Хоч що я казала, Моррі, неможливо було вмовити фотографувати квіти, захід сонця чи взагалі щось бодай трішечки гарне. Півгодини по тому я глипнула на свій годинник із Мікі Маусом і побачила, що час рушати додому. Зібрала речі й злізла до Моррі, який стояв, чекаючи на мене. Зістрибнувши, я помітила, що мій наплічник зник із-під дерева, де я залишила його раніше, перш ніж полізти вгору.

— Де мій наплічник?

Моррі всміхнувся.

— Ну, якщо вже ти так полюбляєш таємниці й так високо цінуєш свою «Секретну Сімку», чому б тобі це не з’ясувати?

Я поводила очима з боку в бік, знаючи, що Моррі ледачий і не міг віднести мою важку торбу занадто далеко. Помітила в кущах неподалік темний силует, але замість одразу кинутися до нього, вдала, ніби йду за слідами в пилу, що правили за зачіпки. Коли «сліди» привели мене до схованки, в Моррі витягнулось обличчя.

— Таємницю розгадано! — вигукнула я.

— Гаразд, це було легко. Це не робить тебе справжнім детективом.

Моррі останнім часом був дуже гострий на язик — либонь, через те, що я не виконала домовленості про десять поцілунків.

— Перепрошую, — сказала я, — та коли ти востаннє пробрався до машини так, що люди в ній не здогадалися, що ти там? А коли востаннє ти бачив під час стеження купу такого, чого не повинен був бачити? У мене принаймні є хуцпа 108!

— Це навряд чи має значення. Єдина твоя заслуга — це шлеп 109 слідом за іншими. Не можна сказати, що ти розгадала таємницю місцезнаходження Номси!

— Але я бачила, як той чоловік, Дрож, погрожував отій дівчині, а це більше, ніж відомо Б’юті, бо вона гадає, що він із Номсою.

— Та все ж ти навіть не сказала їй про це, тож яка з цього користь?

— Ти знаєш, чому я не можу їй сказати! Мене не мало там бути, і мені буде непереливки!

Це було моє офіційне виправдання, але насправді я не розповідала Б’юті через отого зловісного чоловіка, Дрожа. Мені було страшно думати про те, що він може з нею зробити, якщо вона довідається, що дівчина, Фумла, збрехала, і знову повернеться туди із запитаннями.

— Ти хоч згадала, звідки знаєш ту дівчину?

— Ні, але згадаю.

Це знання пурхало в моїй голові, як нетля, не даючи піймати думку. Намагаючись згадати її, я щоразу відчувала запах поту й диму, та пов’язати це з якимось конкретним спогадом досі не могла.

— Просто визнай. Твоє стеження взагалі не виявило нічого корисного. Ерґо, ти не справжній детектив.

— «Ерґо»? Не можна так просто брати й вигадувати слова.

— Таке слово є насправді.

— Ні, нема. Це «оґр» у кличному відмінку навпаки. Припини читати ту дурнувату книжку, «Володаря перснів». Через неї ти всюди бачиш тих потворних оґрів.

— Там не оґри, а орки.

— Орки-шморки. Ти просто сердишся, бо я досі більше люблю книжки про «Секретну Сімку», ніж про братів Гарді, а брати Гарді, до речі, тупі.

— По-перше, «шморки»?! Що таке «шморки»? Чиє б нявчало про вигадування слів! А ще та книжка була подарунком і ти навіть не поцілувала мене на знак подяки за нього.

— Ага! Я знала. Я знала, що ти сердишся через поцілунок.

— Узагалі-то, десять поцілунків.

— Залишилося всього-на-всього дев’ять, — виправила його я.

— Що?

— Проїхали.

Я не збиралася розповідати йому, як поцілувала його, поки він спав.

— Хай там як, — сказав Моррі, — це не стосується теми. Закладаюся, що ти взагалі нездатна розгадати справжню таємницю.

— Яку справжню таємницю?

— Наприклад… наприклад, якщо зникне щось дуже цінне.

— А от і можу, — відрубала я.

— А от і не можеш.

108 Хуцпа (англ. chutzpah від їд. хуцпе — зухвалість, сходить до івр.) — властивість характеру, яка більш-менш точно визначається словами «зухвалість» або «нахабство» — як у негативному, так і в позитивному сенсі.

109 Ходіння, чалапання (їд.).

Розділ сорок шостий

Робін

8 травня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Едіт занесла свою валізу до кімнати, і в мене всередині все стиснулось. Я знала, що під час повернення додому вона неодмінно знімає із себе прикраси й ховає їх усі, потім розбирає речі, а вже тоді набирає ванну. Я зависла під її дверима.

«Прошу, будь неуважною й не берися за свою скриньку з прикрасами».

Намагаючись розчути, що вона робить, я почала гризти нігті.

Усі мої надії були розбиті, коли відчинилися двері її шафи й повітря наповнилося знайомими дзвінкими нотами «Зелених рукавів». Ця мелодія завжди видавалася мені дуже меланхолійною, однак тепер вона звучала лиховісно, і я кинулася до кімнати у відчайдушній спробі відвернути увагу Едіт.

— Як минула поїздка, Едіт? Ти бачила цього разу когось відомого?

Едіт поволі розвернулась; її обличчя виражало недовіру. Я понад силу ковтнула.

«Буде щось страшне! З мене шкуру живцем здеруть».

— Робін!

— Так?

— Ти гралася з моєю скринькою для прикрас?

Настав момент істини, і я зрозуміла, що, відповівши чесно, вскочу у велику халепу. Прикраси Едіт завжди були під забороною: мені не можна було з ними гратися навіть у її присутності. Утім, формально не я залізла до скриньки й дещо забрала, тож насправді я не брехатиму.

— Ні.

— Ти впевнена?

— Я цього не робила!

Вона придивилася до мого обличчя, а я зусиллям волі змусила себе не шарітись. Едіт підійшла до ліжка, сіла й поплескала по вільному місцю біля себе.

— Ходи сюди й сядь.

— Чому? Взагалі-то, мені ніколи…

— Робін.

Я застогнала.

— Гаразд. — Я, тягнучи ноги, здолала коротку відстань, а тоді плюхнулася поруч із Едіт. — У чому річ?

— Це дуже важливо, зрозуміла? Мені треба, щоб ти була зі мною абсолютно чесною. Кажи правду, навіть якщо вона неприємна.

Мені захотілося звернути увагу на її лицемірство та згадати ті численні випадки, коли вона мені брехала, проте я знала, що так моя провина лише здаватиметься ще більшою, тому просто кивнула.

— Ти брала якісь із моїх прикрас?

Я знала, що не можу вагатися. Слід було тримати зоровий контакт і відповідати негайно.

— Ні.

— Ти впевнена? Цілком упевнена?

— Так.

Вона допитувала не того підозрюваного і ставила не ті запитання. Детектив із неї був би жахливий.

— Гаразд. Покличеш до мене Б’юті?

— Б’юті?

— Так. А тоді піди до вітальні й зачини двері.

— Але чому…

— Будь ласка, просто зроби хоч раз так, як я кажу.

Я подумала, чи не варто тут-таки дати волю язику й зізнатись у наших гріхах. Безперечно, що завгодно буде краще за зволікання з нестерпною карою, яка однозначно надійде після цього.

— Негайно, Робін!

Я позирнула на Едіт, а тоді чкурнула за двері. Вигляд у неї був кепський.

У голові в мене закружляли думки: я спробувала зрозуміти, як виграти більше часу. За два дні до цього Моррі забрав коштовності, лишивши на моєму ліжку записку з вимогою викупу та підказками, що мали привести мене туди, де він їх сховав. Тепер я зрозуміла, що припустилася великої помилки, показавши йому скриньку з прикрасами, і не зробила б цього, якби він не підбурив мене, сказавши, що знає код від сейфа свого батька та що Едіт явно мені не довіряє, якщо не каже, де стоїть скринька. Він мене провокував, а я здуру на це купилася, привівши його просто до найдорогоціннішого майна Едіт.

Я два дні намагалася розгадати підказки, та чи то Моррі жахливо їх писав, чи то «Секретна Сімка» краще вміла розгадувати загадки, ніж я. На мої благання напередодні ввечері просто віддати прикраси, поки Едіт не повернулася, він відповів: «Тільки якщо ти визнаєш, що Енід Блайтон пише дурнуваті дівчачі історії, які геть не навчають розгадувати таємниці. А ще — що брати Гарді та “Володар перснів” набагато кращі». Визнати цього я, звісно, не могла.

Тоді Моррі хитро всміхнувся й провів рукою крізь свою густу копицю волосся.

— Гаразд, я розпочну перемовини з тобою. Я віддам прикраси, якщо ти віддаси десять поцілунків, які мені завинила. Негайно.

— Нізащо!

І тому коштовності так і не були знайдені.

Я знайшла Б’юті на кухні, де вона стояла біля стільниці з нарізаними овочами. Глазурований шоколадний торт вона відсунула вбік, звільнивши собі місце для роботи. Я писнула від захвату, на мить забувши про свої негаразди, й простягла до нього руку, надумавши пальцем зняти з торта трохи глазурі.

Б’юті злегка вдарила мене по руці й засміялася.

— Облиш. Ми їстимемо його згодом.

Торти в нашій квартирі з’являлися нечасто, головно тому що Едіт увесь час сиділа на дієті заради зважувань на роботі. Востаннє я їла торт на своїй вечірці.

— З якої нагоди в нас торт?

— Бо сьогодні мій день народження.

Я посмутнішала. Я знала, як це, коли всі забувають про твій день народження.

— Справді? І скільки тобі виповнюється?

— П’ятдесят.

— Ого, це дуже, дуже багато. З днем народження, Б’юті!

Мені стало прикро, що я не мала для неї подарунка абощо, тим паче зважаючи на те, як дбайливо вона добирала подарунки мені на Різдво й день народження. Я вирішила, що зроблю їй подарунок згодом.

— Uthini «з днем народження» ngesiXhosa? — спитала я, захотівши дізнатись, як привітати її мовою коса.

Б’юті всміхнулася.

— Ти непогано опановуєш коса. Треба казати «Min’emnandi yokuzalwa».

— Min’emnandi yokuzalwa! — повторила я та обняла її.

— Дякую, — сказала Б’юті, повернулася до кулінарної книги й неквапливо повела вказівним пальцем по сторінці. Там, схоже, був рецепт смаженої курки з хрусткою золотавою картоплею. В мене забурчало в животі. Вечеря мала бути чудовою.

— Робін! — гукнула зі спальні Едіт, і я згадала, навіщо прийшла до кухні.

— Б’юті, ти потрібна Едіт.

— Скажи їй, що я зайнята цим рецептом.

— Так, але ти їй потрібна. Негайно.

Б’юті відсунула книгу, підвелася й попрямувала до кімнати Едіт. Я спробувала зайти слідом за нею, щоб розповісти Едіт про день народження Б’юті, та Едіт заступила мені шлях і знову наказала йти до вітальні. Я не терпіла залишатись осторонь чогось, і вона це знала. Я похмуро зиркнула на неї.

— Але ж я хотіла тобі сказати, що…

— Йди вже!

Я вийшла, але зупинилася під дверима й затамувала подих.

— Не під двері, Робін! Іди до себе в кімнату.

— Взагалі-то, це насправді не кімната. Якщо ти збираєшся відсилати мене до себе в кімнату, мені знадобляться справжні двері та власні стіни, а не якась там перегородка.

— Просто йди!

Я ображено засопіла й рушила до вітальні, де зайшла за перегородку та впала на своє ліжко. Впевнившись у тому, що Едіт не вийшла слідом за мною, і почувши, як зачинилися двері до її спальні, я тихенько, навшпиньках повернулася й приклала вухо до замкової шпарини.

— Добре, що ви знову вдома, Едіт. Я саме готую особливий…

— Б’юті, я спитаю вас про це лише раз і хочу, щоб ви були зі мною абсолютно чесною. Ви знаєте, що сталося з моїми прикрасами?

— Які прикраси ви маєте на увазі?

— Мої два персні, один із сапфіром, другий зі смарагдом. А ще мої діамантові сережки та нефритове кольє. Де вони?

— Який вигляд мають персні, Едіт?

— Я ж вам сказала: один із сапфіром, другий зі смарагдом.

— Блакитний перстень і зелений?

— Так.

— Я бачила їх на вас, але де вони тепер, не знаю. Куди ви їх поклали?

— Туди, куди завжди кладу перед від’їздом. — Едіт піднесла голос мало не до крику. — Я поклала їх тут у свою скриньку для прикрас. Але вони, як ви бачите, зникли. Я хочу знати, де вони.

— Я не знаю, де вони, Едіт. Я їх не бачила, відколи ви поїхали. Хіба ви не брали їх із собою?

— Ні, не брала! — прокричала Едіт. — Б’юті, що ви зробили з моїми прикрасами?

— Гадаєте, я вкрала у вас прикраси?

— Ну, коли я поїхала, вони були тут, а тепер їх нема. Сталося якесь пограбування, про яке ви забули мені сказати?

— Ніякого пограбування не було.

— Тоді, Б’юті, я змушена дійти єдиного логічного висновку. Ви в мене крадете.

Після тривалого затишшя Б’юті відповіла:

— Ви питали Робін, чи бачила вона прикраси?

— Так, питала, і вона сказала, що їх не торкалася. Вона знає, що їй не можна. Б’юті, мені не віриться, що ви готові в мене красти. Ми ж стільки всього пройшли.

— Едіт, я…

— Вам більше не можна називати мене Едіт. Ця пропозиція була дружня. Друзі не крадуть у друзів.

— Мем, — промовила Б’юті, наповнивши це слово зневагою, — я у вас не крала. Я ніколи в житті нічого ні в кого не крала. Я не tsotsi.

— Я плачу вам грубі гроші порівняно з іншими служницями…

— Це тому що я — не служниця, мем.

— Якби тобі знадобилися гроші, тобі було б достатньо попросити мене, і я б…

— Мені потрібні лише ті гроші, за які я працюю. Я у вас не крала. Востаннє вам це кажу.

— Бачу, це марна річ, Б’юті. Коли б ви були зі мною чесні, я б іще могла замислитися про прощення, але ця брехня мені осоружна.

— Ви хочете мені простити?

Б’юті явно не повірила власним вухам.

— Я знаю, що ви вважаєте мене своєю заручницею через те, як ви мені потрібні, та я однозначно не триматиму в себе зрадницю і злодійку. Ви не залишили мені вибору: вас доведеться звільнити. На мою думку, вам варто піти негайно. До поліції я не йду лише через ваші стосунки з Меґґі, через те, як високо вона вас цінує та як сильно вас любить Робін.

Двері розчахнулись, і я відскочила вбік, а Б’юті вилетіла за поріг. Зробила кілька кроків, відтак зупинилася. Вона не оберталась, а просто стояла спиною до мене й чекала. Мені хотілось її перепросити й розповісти їй правду (все одно я була певна, що вона мала такі підозри), та слова вперто не злітали з вуст.

Б’юті зачекала ще хвильку, а коли я так і не заговорила, її напружені плечі дещо опустилися. Її поведінка вже свідчила не про праведний гнів, а про образу. Горда жінка, що стояла переді мною, здавалася зламаною саме через мене.

— Б’юті, — промовила я, і вона сіпнулась у відповідь. Коли я не сказала більше нічого і слова у мене в роті розсипалися на порох, вона знову пішла на кухню, де вже стояла, чекаючи на приїзд Едіт, її зібрана сумка.

Я почула, як Б’юті згорнула книгу рецептів і зібрала інгредієнти, які були розкладені на стільниці. Коли стукіт дверей, що відчинялися й зачинялися, нарешті припинився, я покинула місце під дверима Едіт, де стояла нерухомо, і побачила, як Б’юті підіймає свою сумку та прямує до дверей. Коли вона просто піднесла руку до обличчя, у мене розв’язався язик.

Я знала мову смутку, моє тіло розмовляло нею вже багато разів, і я знала, який сором вона відчуває через сльози, яких не хоче проливати. Байдуже, що відмінність у кольорі шкіри розмежовувала нас більше за сорок років різниці у віці: у Б’юті я впізнавала себе. Я була така, як вона, а вона була така, як я. Ми були надзвичайно різні, та все ж були однаковісінькі, і саме в її сльозах я впізнала ту людську сутність, що нас об’єднувала.

Тоді в мене не було слів, щоб виразити свої почуття, та на якомусь рівні я розуміла, що сльози не бувають чорними чи білими: вони — це ртуть нашого емоційного сум’яття, і їхня сіль однаково присмачує біль нам усім. Саме це відчуття спорідненості зрештою вивело мене зі стану бездіяльності.

— Едіт! — вигукнула я. Слова вихоплювалися у мене з грудей. — Б’юті не крала твоїх прикрас! Це я їх поцупила! А ще сьогодні у Б’юті день народження. Їй п’ятдесят!

Тоді побігла до Б’юті та обвила руками її стан.

— Ndicela uxolo. Ndiyakuthanda. Ungandishiyi, — вимовила я, ледве даючи раду кліксам і хитрощам цієї мови. — Вибач. Я тебе люблю. Не полишай мене.

Одні прощання ніжні й неминучі, як захід сонця, тим часом як інші заскочують зненацька, як несподівані зіткнення. Одні прощання — це шкільні хулігани, яких вам не до снаги зупинити, тим часом як інші завершують стосунки, бо ви вирішили: досить. Одні розбивають серце, залишаючи людину нещаснішою, ніж раніше, тим часом як інші звільняють.

Згодом я за своє життя пізнаю їх усі, але того дня у травні 1977 року, коли мені було всього-на-всього десять років, мені набридли прощання. І тому я зізналася в усьому й віддалася на їхню ласку.

Б’юті простила мені швидше, ніж я заслуговувала, можливо, тому що відчувала, яка я травмована та як сильно потребую її помилування. Моррі, усвідомивши, які наслідки на нього чекають і як близько Б’юті підійшла до звільнення, негайно та щиро перепросив обох жінок і повернув прикраси, а тоді поплентався додому приймати батьківську кару. Йому Б’юті теж хутко пробачила.

Однак минуло багато тижнів, перш ніж вона простила Едіт чи принаймні перестала так демонстративно називати її «мем», але Едіт спокійно прийняла свою кару. Місяць по тому вона влаштувала для Б’юті запізнілу вечірку-сюрприз на честь дня народження і запросила відсвяткувати разом із нами Моррі, його батьків, Меґґі та Віктора. Навіть Вільгельміну запросила — так вона жадала від Б’юті прощення. Едіт не вміла добре куховарити, тож їжа була жахлива, а торт несмачний, одначе про це ніхто й словом не прохопився. Коли Вільгельміна вийшла до свого пікапа по запасний торт, який спекла про всяк випадок, Едіт теж змовчала.

Свою скромну купку подарунків Б’юті відкривала з настороженою усмішкою; втім, коли вона розгорнула мій подарунок, ця усмішка обернулася на сльози. Там був мій малюнок, на якому Б’юті й Номса трималися за руки; Едіт оплатила для нього рамку. Номсу я намалювала в образі принцеси-воїна, тому що Б’юті сказала, що ніколи не знала сміливішої за неї людини. Я знала, звідки в Номси хоробрість, хоча ніколи про це не казала.

Наша трійця попри все стала родиною, і хоча це, напевно, була найнезвичайніша сім’я в усій історії країни, вона була всім, що я мала, і за неї варто було боротися.

Розділ сорок сьомий

Б’юті

16 червня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Надворі 16 червня 1977 року, перша річниця загибелі батьків Робін; а ще минув рік від зникнення Номси. Нас, мене й Робін, покинули, і останній рік наших життів був сповнений скорботи та чекання; чому саме такі невидимі тягарі й муки найтяжче нести та найважче витримувати?

Едіт укотре вирушила в поїздку, і тому, коли смеркається, ми з Робін збираємося разом із сутінками у вітальні, щоб зібрати два невеличкі вівтарі спогадів. Кожна з нас звільняє одну тумбочку, переносить її та ставить перед собою, щоб узятися до роботи.

Робін найперше кладе на свій вівтар чорно-білу фотографію батьків, зняту в день їхнього весілля. На ній вони стоять біля трьохярусного торта, увінчаного мініатюрними пластмасовими нареченою та нареченим. Батько Робін в одній руці тримає ніж, а в другій — шматочок торта, який ніжно передає її матері. Від того дня залишилося всього-на-всього п’ять світлин, і ця — одна з них.

Поряд із фотографією Робін кладе материн тюбик туші, а також медальйон, який я подарувала їй на Різдво; вона відімкнула його застібку, і на нас дивляться її батьки в обрамленні сердець.

Вона змірює критичним поглядом свою колекцію з трьох предметів, а тоді йде до зібрання платівок Едіт шукати альбоми, які полюбляли її батьки. Додає дві платівки «The Beatles» і альбом Доллі Партон із піснею «Jolene».

— Усе одно якось небагато, еге ж? — питає Робін і, перш ніж я встигаю відповісти, прямує до туалетного столика Едіт. Повертається вона з маленькою пляшечкою парфумів «Charlie», якими Едіт не користувалася, відколи загинула її сестра.

— Цими парфумами користувалася моя мама.

Вона нюхає їх, сумно всміхається, а тоді долучає їх до колекції.

У мене є лиш одна фотографія Номси. Це групове фото, на якому п’ятнадцятеро школярів і я зібралися перед маленькою кімнаткою, що правила в нашому селі за цілу школу. Цей знімок якось зробив російський професор соціології (він проводив дослідження апартеїдної освіти в гомлендах банту), і рік по тому він надійшов поштою: професор надіслав мені знімок, як і обіцяв.

Номса — одна з найстарших дітей у групі, і вона стоїть у задньому ряду. Вона здається надто серйозною як на чотирнадцятирічну дитину. Її обличчя трохи затінене, і його риси складно розгледіти. Я ставлю фото посередині столика, підперши його склянкою.

Далі я кладу на вівтар останнього листа від Номси, написаного за місяць до маршу. Лист досі лежить у своєму розрізаному конверті. Мені не треба розгортати його, щоб згадати його зміст, бо я запам’ятала в ньому кожне слово. Бачачи розгонистий почерк Номси, я завжди відчуваю шок. Це те саме, що помітити її на протилежному боці жвавої вулиці, і від цього моє серце прискорюється. Ще я долучаю наш із Номсою портрет у рамці, намальований Робін на мій день народження, та ганчір’яну ляльку, з якою Номса гралася, будучи ще зовсім дитиною.

— Що ще можна додати? — питає Робін.

— Навряд чи потрібно ще щось. Цього досить.

— Стривай! Моя мама любила яблука. — З цими словами Робін біжить на кухню, де витягає з кошика з фруктами яблуко. — Ось, — каже вона, повернувшись, — їй сподобається.

Коли Робін кладе яблуко на вівтар, папуга раптом злітає зі свого сідала й починає дзьобати плід.

— Пташка ням-ням. Пташка ням-ням.

Робін його відганяє.

— Облиш його, Елвісе. Це не для тебе! Облиш його.

Папуга злітає й на мить сідає на стілець, а тоді летить назад. Від змахів його крил найлегші реліквії на вівтарях починають ворушитися.

— Прибери яблуко, — лагідно кажу я. — У тебе досить усього й без нього.

Повернувшись із кухні, Робін із серйозним виразом обличчя дивиться на свій столик. Вона досі побоюється, що в неї недостатньо речей, і я вже збираюся її заспокоїти, аж тут вона заявляє:

— Шкода, що в мене немає чогось і для Мейбл.

Вона нечасто говорить про Мейбл, свою стару служницю, і це нагадує мені про те, як багато втратила ця дитина за дуже короткий час.

— Тобі не треба нічого з її речей, — зауважую я. — Можна просто думати про неї.

Вона киває, та після цього знову морщить лоба.

— Ні, пусте.

— Справді, то нічого. Речі тобі не потрібні — важливо пам’ятати…

— Ні! Мейбл забрали від мене не так, як батьків. Вона сама захотіла піти. Це інше. Я не хочу думати зараз про неї.

«Як сильно травмовано цю дитину. Чи зцілиться вона коли-небудь по-справжньому?»

— Добре, що далі? — питає Робін.

Я ставлю на кожен вівтар по підсвічнику й запалюю білі церковні свічки, які ми спеціально для цього купили. Вони ароматизовані, і до нас тягнеться запах жасмину.

— Візьмімося за руки? — питаю я Робін, і вона киває. — Не хочеш сказати кілька слів?

Вона кидає на мене збентежений погляд.

— Як промову?

— Ні, не промову. Просто кілька слів від щирого серця. Те, що ти хотіла би сказати про своїх батьків.

Вона на мить замислюється над цим, а тоді киває.

— Я скажу після тебе.

— Тоді я помолюся за них, — відповідаю я, і Робін киває знову, заплющивши очі. Я тримаю очі розплющеними, щоб точно знати, що мої слова не завдають їй болю.

— Любий Небесний Отче, — починаю я. — Ми молимося за душі Твоїх дочасно загиблих дітей, Кіта і Джолін.

Коли я вимовляю імена батьків Робін, вона здригається.

— Що трапилось? — питаю я.

— Нічого.

— Щось не так. Ти можеш мені про це сказати.

Говорити дівчинці не хочеться, і тому мені доводиться її вмовляти.

— Робін, пам’ятаєш нашу домовленість щодо чесності? Я пообіцяла говорити тобі правду, тож як думаєш, хіба не справедливо буде, якщо ти чинитимеш так само зі мною?

Вона важко ковтає.

— У мене просто був шок, коли я почула, як ти вимовляєш їхні імена, та й усе.

— Чому?

— Їх ще не називала на ім’я жодна чорна людина. Тільки «баас» або «мем». Якби хтось так вчинив, моєму татові це не сподобалося б. Він би назвав таку людину «безсоромною» і сказав би їй, що їй треба повчитися манер.

Я вперше замислююся про те, що подумали б батьки Робін про мою домовленість із Едіт, як би вони поставилися до того, що їхню єдину дитину майже одноосібно ростить чорна жінка, яка користується тим самим унітазом і столовим приладдям, що і їхня донька, і не кориться наказам білої дитини, як Мейбл.

Робін, неначе прочитавши мої думки, каже:

— Як гадаєш, небеса змінюють людей?

— Що ти маєш на увазі?

— Гадаєш, там вони забувають про колір шкіри й невидимих мікробів, які є тільки в певних людей, забувають про те, хто головний і що є безсоромним, а що ні?

Я знаю, про що Робін питає насправді. Вона хоче знати: навчили небеса її батьків радіти, що її виховує чорна жінка, якій вона небайдужа, чи в їхньому посмерті моя раса залишається проблемою. Їй цікаво знати, чи поділені небеса так само — на відділ тільки для білих і відділ для чорних, і чи надходять молитви до Бога з кольоровим маркуванням, щоб Він знав, які з них важливіші, а на які не слід зважати.

— На мою думку… — Я замовкаю, ретельно шукаючи правильних слів, які її підбадьорять. Ця дитина занадто обтяжена тривогою, і я хочу, щоб у цьому вона знайшла втіху. — На мою думку, на небесах люди забувають про те, що бентежило їх за життя. І тому люди на небесах щасливі, коли ми щасливі. Ось що для них важливо. Твої батьки хочуть одного: бачити тебе щасливою, любою й доглянутою. Все решта вже не має значення.

Робін поволі киває, мало-помалу засвоюючи мої слова.

— Може, я не молитимуся за них, а ти просто візьмеш і скажеш що-небудь сама? — пропоную я.

Робін прокашлюється, а тоді зводить очі до стелі. Не знайшовши там натхнення, вона повертає голову до вівтаря, з якого на неї дивляться обличчя батьків.

— Мамо, тату, я дуже за вами сумую. Мені б хотілося мати більше ваших фотографій, бо інколи буває важко згадати, які ви були з себе, а коли я це згадую, мені кепсько на душі. — Її голос здригається, і вона ковтає, перш ніж говорити далі. — Сподіваюся, ви ще пам’ятаєте, яка я з себе, і у вас на небесах є мої світлини. — Дитина повертається до мене, шукаючи підтримки, і я киваю, щоб вона не зупинялась. — Я хочу, щоб ви знали: я щаслива і про мене чудово дбають. Тому ви теж маєте бути щасливі. Я дуже вас люблю.

Вона закінчує.

— Ти прокажеш молитву за Номсу? — питає Робін.

— Так, — відповідаю я, — але прокажу її тихенько, подумки.

— Добре, я теж прокажу дещо подумки.

Тоді я схиляю голову й думаю про свою доньку. Мої почуття такі суперечливі, що я знаю: все, що я скажу, суперечитиме всім іншим моїм словам, але я таки вперто йду далі.

«Номсо, я дуже пишаюся тобою, бо ти заступилася за свій народ і борешся за справедливість, і все ж мені водночас за тебе соромно, бо ти пішла до армії й надумала завдавати шкоди іншим. Я дуже тебе люблю за те, що ти войовниця, й за невгасимий вогонь у душі — той вогонь, який втратили дуже багато людей серед нас, — а втім, я сердита на тебе через твою зраду.

Сердита я й на себе, бо мала знати, що станеться, коли я дозволю тобі поїхати до Совето. Я мала знати власну плоть і кров досить добре, щоб розуміти, що ти не зможеш опиратися поклику до зброї. І тому я прошу простити мене за те, що підвела тебе й не побачила небезпеки, якої не могла побачити ти. Я благаю в тебе прощення, дитино моя. Будь ласка, повернися додому».

Я кажу собі, що в мене принаймні є надія. Робін знає, що батьки ніколи до неї не повернуться, і прощається з ними востаннє. Я не прощатимусь і ніколи не відмовлюся від надії, бо вона — єдине, що залишається. Надія живить моє розбите серце.

Розділ сорок восьмий

Б’юті

1 серпня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Записка була просунута під двері.

Робін помітила її зі свого місця на дивані й побігла її хапати, а тоді відчинила двері, щоб побачити, хто її підкинув. За дверима не було нікого.

На блакитному конверті стояло моє ім’я, і тому вона передала його мені. Я відклала своє плетіння та розкрила конверт.

Ти нічого не навчаєшся. А я думав, що ти розумна.

Я бачив, як ти вчора ввечері зустрілась у парку в Браамфонтейні з товаришем Машонґве. Через тебе він більше ніколи ні з ким не зустрінеться. Тепер ти задоволена?

Цим я востаннє тебе попереджаю: припини ставити запитання й повернися до Транскею.

Після цього тебе не зможе врятувати навіть Номса.

Я крижанію від думки про те, що під дверима, лише за кілька кроків від Робін, кілька хвилин тому, ймовірно, стояв Дрож. Якщо те, що він сказав про Едварда Машонґве, з яким я справді зустрілася вчора ввечері, правда, то моє життя, ймовірно, теж у небезпеці. Це не даремні погрози.

Я згадую чоловіка з капелюхом, який забрав у мене в парку листа, збентежено роззираючись довкола. Він погладив мене по руці, а тоді просунув конверт у кишеню своєї куртки.

— Я постараюся передати цього листа Номсі, коли повернуся до таборів, — сказав він. Надавати мені ще якісь відомості чи казати, у якому таборі перебуває Номса, він не став. — Я відданий боєць і не наражатиму нікого на ризик, розголошуючи такі речі.

— Тоді чому ви мені допомагаєте? Нащо взагалі брати листа?

— Я належу до покоління, яке не вважає, що місце жінки в армії. Жінки-агенти ніколи не бувають такими вправними, як чоловіки, а ще вони відвертають увагу. Мої мотиви суто егоїстичні. Сподіваюся, зміст цього листа переконає її поїхати додому, де вона й має бути.

Коли ми розійшлись і я рушила у протилежному до чоловіка напрямку, я відчула, як мені у спину хтось вдивляється. Розвернулася, щоб поглянути, чи не йде за мною Едвард, але він уже зник із парку. Я неквапливо повернулася по колу, шукаючи людину, що за мною стежила, і, не побачивши нічого на землі, глипнула вгору. Там, на найнижчій гілці великого дуба, сиділа сова.

Вона була менша за ту, яку я бачила в Гіллбров, а розгледіти в темряві її забарвлення я не могла, та очі птаха блищали в місячному сяйві жовтогарячим. Щойно я розвернулася, щоб утекти, сова гайнула в ніч. Тепер я думаю, що сталося з Едвардом. Цей чоловік мені не сподобався, але я б нізащо не побажала йому зла. Я можу бути певна, що лист не дійде до моєї доньки.

— Від кого це? — питає Робін, перехиляючись через моє плече. — Що там написано?

— Це просто записка від друга, який хоче домовитися про візит.

— А, — каже вона й повертається до своєї книжки.

Я намагалась ігнорувати погрози, але більше не можу. Сови здаються такими самими пересторогами, провісниками смерті, як і записки та телефонні дзвінки. Весь цей час я гадала, що сови віщують загибель Номси. Тепер я знаю, що вони попереджають мене про власну загибель.

Час дати всьому лад на той випадок, якщо зі мною щось станеться. Я беруся за одну з останніх сторінок свого щоденника й починаю:

Моя безцінна Робін…

Розділ сорок дев’ятий

Робін

17—28 серпня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Під мискою з кашею лежала моя розгорнута книжка, і я під час їди старалася не хлюпнути молоком на сторінки. Б’юті зазвичай не дозволяла мені читати за їжею, але тепер вона міняла постільну білизну в кімнаті, де жили вони з Едіт. Едіт того ранку мала повернутися додому після трьох тижнів відсутності, і я сподівалася побачити її, перш ніж піти до школи.

Щойно я підвелася, щоб віднести свою миску до кухні, в замку крутнувся ключ. Я помчала до кухні, щоб поставити миску та звільнити руки. Мені хотілося забрати в Едіт валізу, коли вона ввійде, але, повернувшись назад, щоб зустріти її на порозі, та побачивши її, заклякла на місці. Едіт була бліда і, судячи з вигляду, перебувала у стані шоку.

— Едіт? — Коли я вимовила ім’я, її погляд сфокусувався. Вона повернула до мене голову, але й далі мовчала. — Едіт, що сталося?

Вона закліпала, а потім вражено хитнула головою.

— Він мертвий.

— Хто?

— Елвіс.

Я поглянула на клітку, і там досі сидів Елвіс, на тому самому місці, куди я посадовила його перед сніданком. Він голосно кричав — як завжди, коли Едіт поверталася додому.

— Ні, він не мертвий. У нього все добре.

— Справді?

Едіт повеселішала. Це явно вселило в неї таку надію, що я енергійно закивала й підійшла до клітки, щоб знову його випустити.

— Ось він, бачиш? Він не мертвий.

Вона повернулася, глянула на папугу, який літав по колу, а тоді скривилася.

— Не він. Справжній Елвіс. Король. Я щойно почула по радіо, та сподівалася, що це побрехенька, як того разу з Полом Маккартні. Кажуть, це сталося вчора.

Тут зі спальні вийшла Б’юті. Вона, напевно, почула достатньо, щоб зрозуміти, що щось трапилось, бо хутко підійшла до Едіт і, схопивши її за руку, повела до столу. Я зачинила двері й занесла всередину її валізу, а тоді пішла й сіла поруч із Едіт.

— Він єдиний чоловік, якого я коли-небудь любила по-справжньому, — прошепотіла Едіт.

— Ви про кого? — запитала Б’юті.

— Про Елвіса, — шепнула я.

Б’юті глипнула на папугу, який уже сів на стілець Едіт і покусував її за вухо, а відтак перевела запитливий погляд на мене. Я хитнула головою й, підійшовши до колекції платівок Едіт, витягнула кілька альбомів і передала їх Б’юті.

Б’юті спершу поглянула на фотографії на платівках, а потім на Едіт.

— Це той чоловік, який помер?

Едіт скрушно кивнула, і по її щоці скотилась одна-єдина сльозинка. Вона підвелася, щоб налити собі випивки.

— Ви знали цього чоловіка? — запитала Б’юті.

Едіт знову кивнула, не висовуючись із бару.

— Так, я знала про Елвіса все, що можна було знати. Була найзавзятішою його фанаткою.

Б’юті спробувала ще раз.

— Але чи зустрічалися ви з ним хоч раз?

Едіт повернулася до столу й сіла, затиснувши в руці склянку віскі. Сумовито хитнула головою.

— А тепер цього вже не станеться ніколи.

Б’юті цокнула язиком і підвелася.

— Hayibo. Білі люди божевільні. — Вона вихопила склянку з руки Едіт і віднесла її на кухню. — Робін, іди до школи. Ти ось-ось запізнишся. Едіт, припиніть плакати за чоловіком, із яким ніколи не зустрічались, і підіть умийтеся. Є певні папери зі школи, які вам треба підписати, а ще нам слід дещо обговорити, перш ніж я піду. І ще, хто-небудь, поверніть цього птаха до клітки.

Трохи більше за тиждень по тому чийсь кашель відірвав мене від пригод, що розгортались у моїй книжці, та повернув до парку. Досі я сиділа, притулившись спиною до дуба, й читала в очікуванні Моррі.

Я підвела очі. За кілька кроків від мене стояла молода чорна жінка. Від лінії росту волосся до лівого вуха в неї тягнувся рельєфний багрянистий шрам, що був завширшки з палець і розсікав їй ліву брову. Він мало не позбавляв її вроди — втім, цього не сталося. Вона була дуже худа, майже виснажена від голоду, проте здавалася сильною та м’язистою. Я знала, що ця дівчина — не служниця, бо вона була вбрана не у форму з дуком, а в сукню в західному стилі, а її волосся було заплетене в «кукурудзяні ряди».

— Що ти читаєш?

Її голос був стишений майже до шепоту.

Я підняла книжку й показала їй обкладинку.

— «Енн із Зелених Дахів». Ти її читала?

Я нарешті спромоглася забрати її та всі інші книжки про сиріт із бібліотеки.

Дівчина заперечно хитнула головою, не сказавши більше нічого. Я поквапилася заповнити тишу:

— Вона теж сирота, і в неї теж купа веснянок, які доводять її до сказу. Це одна з моїх улюблених книжок, бо Енн достоту така, як я.

У відповідь дівчина не відповіла нічого, і розмова почала здаватися дещо однобічною.

— Яка твоя улюблена книжка? — запитала я.

— Для таких людей, як я, книжок не пишуть.

Це було сумно. У всіх мають бути книжки, у яких можна побачити себе.

— А в чорних людей бувають веснянки? — спитала я, бо не знала, що ще сказати. — Ви їх просто не бачите, бо ластовиння темне, а ваша шкіра теж темна? Хіба не кумедно було б, якби в чорних людей були білі веснянки?

Говорити про веснянки їй, схоже, не хотілося, тому я спробувала поставити інше запитання.

— Як тебе звати?

Вона роззирнулася довкола, а тоді вимовила своє ім’я, ділячись таємницею:

— Номса.

— Номса? — У мене в грудях шалено загупало серце. — Ти донька Б’юті?

Вона кивнула.

Я відкинула книжку вбік і хутко підвелася, водночас обтрушуючись. Б’юті стільки розповідала мені про Номсу, що я неначе знала її; вона була мені як справжня сестра, якої я ніколи не мала. Я пішла вперед, захотівши її обняти, але вона викинула вперед руку, щоб мене стримати.

— Ні, не торкайся мене.

Я глянула на руку Номси, коли вона її прибрала, і побачила, що ця рука тремтить. Коли я знову перевела погляд на її обличчя, вона не дивилася на мене. Її очі бігали по всьому парку.

— Я Робін, — роз’яснила я. — Б’юті живе з…

Вона перебила мене.

— Я знаю, хто ти. Я стежила.

Цей новий поворот мене схвилював. Поки я лише читала про детективів і бавилася в дитячі ігри, Номса була справжньою шпигункою й ходила за мною назирці. Мій захват, не встигнувши виникнути, перетворився на обожнювання.

— Де моя мати? Вона сьогодні запізнюється.

Зазвичай Б’юті приносила нам до парку обід, але я знала, що сьогодні її тут не буде.

Того ранку, перш ніж я пішла до школи, вона сказала мені, що одна її подруга приїхала до Транскею поховати свою дитину, яка померла від укусу змії, та що їй потрібна допомога Б’юті з прибиранням у будинку її наймача. Її подруга, Доротея, побоювалася втратити роботу під час від’їзду та сподівалася: якщо вона пошле замість себе іншу служницю, її мем не так сердитиметься, що вона поїхала додому. Б’юті сподівалася повернутися додому після шостої вечора й відправила мене до школи з готовим обідом.

Розповідаючи про це Номсі, я геть не очікувала, що на її обличчі промайне відверто знічений вираз. Вона неначе була готова заплакати. Б’юті завжди описувала Номсу як дуже сильну, і я не думала, що войовниця надто легко розклеїться через таку дрібну неприємність.

— То нічого, не хвилюйся. Ти можеш просто прийти до нас і зачекати на неї там. Увечері вона повернеться, і тоді ти зможеш із нею побачитись.

Номса, явно вважаючи мене дурною, захитала головою й зацокала язиком. Ще раз крадькома оглянула парк.

— Я не можу чекати.

Я бачила, що в неї голова йде обертом; вона зверталася не так до мене, як до самої себе.

— Ну, а ти не можеш прийти ще раз завтра? Я подбаю про те, щоб тоді вона була тут.

— Ти що, мене не чула? Я не можу просто повертатися тоді, коли тобі зручно.

Голос у неї був придушений, і я мало-помалу починала боятись. Я не знала, що робити. Мені кортіло допомогти Номсі, бо вона здавалася страшенно зацькованою та збентеженою, але її тривожність зростала й мені не хотілося ляпнути ще щось таке, що її засмутить.

Секунду-дві по тому Номса, схоже, ухвалила рішення.

— Мені потрібні папір і ручка. Хутчіш.

Вона показала на мій наплічник і клацнула пальцями, тим часом як я кинулася його відкривати.

— У мене тільки олівці. Нам ще не дозволяють писати ручками…

— Мерщій!

Я передала їй олівець та один зі своїх зошитів і побачила, як Номса притулила зошит до дерева й почала писати. Щокілька слів підводила погляд, швидко роззираючись, а тоді далі черкала. Поки її увага зосередилася на чомусь іншому, я скористалася миттю, щоб як слід придивитися до неї, й уперше помітила, що ліва стопа в неї забинтована.

— Що в тебе з ногою?

Дівчина шикнула на мене, і я замовкла, аж поки вона не закінчила. Її параноя вже встигла передатися мені, і я теж роззиралася довкола. З полегшенням завважила, що не помітила навкруги жодної поліційної машини, тож сказала їй про це. Я сподівалася, що Номса похвалить мене за готовність допомогти. Натомість вона вирвала папірець із зошита, згорнула його й тицьнула мені.

— Ось, передай це моїй матері. Скажи їй, що я повернуся сюди, щоб зустрітися з нею, в неділю о другій. — Вона оглянула парк, а тоді додала: — Неодмінно передай їй. Це дуже важливо. І хай вона не спізнюється. В неділю о другій. І не кажи більше нікому, що мене бачила. Навіть отому своєму маленькому кавалерові.

На цьому Номса розвернулася й пошкандибала з парку в напрямку Рокі-стріт. Вона навіть не попрощалась, і я ледве втрималася, щоб не гукнути їй услід, що Моррі мені не кавалер. У її голосі відчувалася погроза; я розуміла, що її не варто злити.

Роззирнувшись навсібіч іще раз, я не змогла збагнути, що її налякало, бо в парку однозначно не було жодного поліціянта, а були лише кілька людей у звичайному одязі. За мить до мене неквапом підійшов Моррі.

«За вовка помовка».

На шиї в нього висів фотоапарат, і він якраз трусив фотографію, висушуючи її.

— Хто то була? — запитав він.

— Хто саме?

— Ота панянка.

— А, вона… Вона просто загубилась і питала дорогу.

— Що це? — сказав Моррі, показавши на мою руку.

— Нічого. Просто дурнуватий лист від однієї дівчинки зі школи, — відповіла я. А тоді спробувала змінити тему, спитавши: — Що ти зняв?

— Вас удвох, — відповів він і передав фотографію мені. — Вона здавалася нещасною, а я намагаюся фіксувати негативні емоції, бо дідусь каже, що я готовий знімати не лише неживі предмети.

Я взяла фотографію, та не стала на неї дивитися.

— Мій обід у тебе?

Моррі ляснув себе по лобі.

— Я забув! Зачекай тут. Зараз повернуся.

Він розвернувся та знову побіг туди, звідки прийшов. Щойно він зник із поля зору, я оглянула парк, пересвідчуючись у тому, що поблизу немає поліціянтів, а тоді швидко зиркнула на світлину. Там було дуже чітко видно Номсу й мене. Я не могла допустити, щоб цей доказ залишився в Моррі, тому сховала фотографію в кишені сукні, а тоді розгорнула листа. Там було кілька абзаців тексту мовою коса, записаного квапливим розгонистим почерком. Я змогла розпізнати лише кілька слів: «матінко» та «люблю тебе»; решта була все одно що записана ієрогліфами.

Я обережно згорнула аркуш назад, радіючи, що в мене залишилися такі докази зустрічі, як він і та фотографія. Зустріч була така фантастична, а Номса поводилася так дивно, що, якби не докази, я подумала б, що це все було сном наяву.

Того вечора Б’юті повернулася до квартири одразу після шостої. Я сиділа за столом у їдальні й робила уроки, і там вона приєдналася до мене, явно радіючи можливості посидіти кілька хвилин. Я саме поставила одну з платівок із музикою квела, які Едіт привезла з Америки для Б’юті. Вона навчала мене танцювати під свою африканську музику, і я почала більше слухати Б’ютині платівки, ніж платівки Едіт, хоча Б’юті попереджала мене, що її музику треба ставити дуже тихо, щоб ніхто не зміг підслухати заборонені альбоми.

— Molo, makhulu, — сказала я. — Привіт, бабусю.

— Molo, mtwana, — відповіла Б’юті. — Привіт, дитино моя.

— Thandiswa, — нагадала їй я. Я попросила Б’юті дати мені ім’я мовою коса, і вона обрала ім’я «Тандісва», бо воно означає «люба».

— Molo, Thandiswa, — виправилася Б’юті.

— Unjani, makhulu? Як ся маєш, бабусю?

— Ewe, Thandiswa. Sikhona! Так, Тандісво. Добре! — Тоді Б’юті перейшла на англійську: — Як минув день?

— Чудово.

— Як школа?

— Теж чудово.

Б’юті на одну довгу мить поглянула на мене.

— Все гаразд?

— Так.

— Були якісь проблеми через мою відсутність?

— Ні, все було чудово.

Б’юті зітхнула і сказала:

— Ну, то добре. Піду помиюсь, а як закінчу, приготую нам вечерю.

Я кивнула, не підводячи погляду й не дивлячись їй у вічі:

— Гаразд.

Коли вода перестала текти й уже можна було не сумніватися, що Б’юті у ванні, я витягнула з-під матраца листа й фотографію та сховала їх у своєму таємному відділенні під туалетним столиком Едіт. Я сказала собі, що сьогодні лише четвер і в мене ще є кілька днів, щоб віддати їх Б’юті, заразом передавши вказівки Номси, та насправді я визначилася, щойно захват ущух і я збагнула Номсині наміри.

Вона явно втікала від служби безпеки та прийшла туди забрати Б’юті. Вона планувала повернутися разом із нею до Транскею, тому що Б’юті завжди говорила, що там Номса буде в безпеці. Іншого пояснення раптовій появі Номси, її божевільній поведінці та відчайдушному прагненню побачити Б’юті після більш ніж річної відсутності не було.

Рішення прийшло до мене легше, ніж я могла б подумати, і тому друга година дня тієї неділі минула непомітно. Б’юті, не відаючи про значущість цього дня та присутність своєї блудної доньки всього за квартал від себе, провела його години, наглядаючи за Моррі та мною у квартирі Ґолдманів, поки батьки Моррі поїхали на денну виставу в Маркет-театрі у Ньютауні. Я заявила, що хочу провести день там, бо Ґолдмани щойно купили телевізор, але насправді мені кортіло зробити так, щоб нас не було у квартирі Едіт, якщо Номса прийде шукати Б’юті.

Весь наступний тиждень я чекала на стук у двері чи телефонний дзвінок, який забере Б’юті, але їх не було. Я перестала ходити до парку і вдавала із себе хвору, щоб не мусити виходити з дому та йти до школи. Весь цей час я пильнувала Б’юті, щоб Номса точно до неї не добралася, і при цьому дозволила полегшенню притлумити своє почуття провини.

«Якщо Номса любить Б’юті так само, як я, якщо вона справді хоче з нею бути, вона знайшла б якийсь спосіб. Вона б не здалася так легко. Хто бореться найзатятіше, той любить Б’юті найдужче».

Розділ п’ятдесятий

Б’юті

10—20 вересня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

— Б’юті, не хочеш чаю? — питає Робін.

— Ні, дякую, дитино моя.

— Не хочеш послухати якусь зі своїх історій по моєму радіо з Багзом Банні?

— Я рада просто сидіти тут у тиші, але дякую.

Робін іде на кухню й відкриває кран.

— Що ти робиш? — гукаю я.

— Мию посуд.

— Облиш його. Я займуся ним завтра.

— Ні, то нічого. Я люблю тобі допомагати, — каже вона.

Закінчивши з посудом, Робін щезає у спальні й повертається з моїми туфлями.

— Може, перевзуєшся з тих черевиків ось у це?

Мені не стає відваги сказати їй, що для такого вечора, як оцей, туфлі занадто жаркі. Натомість я дозволяю їй узути себе в них, а тоді плескаю по дивану біля себе. Коли вона сідає, я пригортаю її до себе й цілую в маківку.

— Ти надто добра до мене, — кажу я.

Вона не каже нічого. Просто хилиться ближче й чіпляється за мене. Цікаво, що зараз роблять мої хлопці. Цікаво, чи сумують вони за мною так, як сумую за ними я.

У Робін під очима темні плями, схожі на синці. Вона здається втомленою, а нігті в неї знову покусані, як тоді, коли я вперше з нею зустрілася. Вона каже, що хвора, і я дозволила їй не ходити до школи, та в неї немає температури й не видно жодних фізичних ознак хвороби, крім безсоння та тривоги.

— Щось не так, дитино моя? Тебе щось гризе?

Вона всміхається.

— Ні. В мене все добре.

У двері стукають, і я підводжуся, щоб піти до них і відчинити, але Робін проштовхується повз мене.

— Не зважай. Ми ні на кого не чекаємо, — каже вона, нервово позираючи то на двері, то на мене.

— Дитино моя, дай поглянути, хто там.

Несподівані відвідувачі мене бентежать. Дрож уже був тут одного разу; він міг прийти знову.

Невідомий стукає ще раз.

— Ні, справді, — каже Робін. — У мене лихе відчуття. Просто вдаймо, ніби нас нема вдома.

Із-за дверей гукає голос:

— Робін, відчини. Я знаю, що ти там.

Це Моррі, і, коли я відчиняю двері, він супиться з ображеним і водночас сердитим виглядом.

— Привіт, Б’юті.

Проходить повз мене та звертається до Робін:

— Де ти була? Чому більше не ходиш до парку?

Робін знизує плечима.

— Я була зайнята.

— Чим?

— Просто зайнята. Я проводжу час із Б’юті.

Вона винувато дивиться на мене.

— Тоді добре, я до тебе приєднаюся. — Моррі йде до дивана. — У мене є нові фотографії, які я хочу тобі показати.

Робін заступає йому дорогу.

— Іншим разом, гаразд?

Моррі роздратовано здіймає руки вгору.

— Коли?

— Може, наступного тижня.

— Обіцяєш?

Робін киває. Коли Моррі зникає, вона підходить і сідає коло мене, поклавши голову мені на плече.

Розділ п’ятдесят перший

Робін

29 вересня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Кажуть, біда приходить не сама, а з дітками, тож після першого випадку, коли Моррі вмовив мене покинути Б’юті та квартиру, я, напевно, мала здогадатися, що це — початок кінця.

Ми просиділи від обіду до вечора в бібліотеці, поповнюючи запас книжок.

— Це тобі не ранувато? — Бібліотекарка насуплено глянула на одну з книжок, які я передала на оформлення. — Вона для дорослих.

Я поклала книжку Аґати Крісті «Оголошено вбивство» всередину купки дитячих книжок і сподівалася, що бібліотекарка її не помітить.

— То для її тітки, — втрутився Моррі. — Вона попросила Робін узяти цю книжку для неї.

Він стояв поряд зі мною зі власним стосом книжок, який оформив за іншим столом.

Бібліотекарка замислилася на хвильку, а тоді поставила штамп на сторінці оформлення.

— Цього разу я тобі дозволю, та скажи своїй тітці, щоб наступного разу вона сама приїхала і взяла собі книжки.

— Добре. Дякую.

Я зберігала серйозність, доки ми не вийшли надвір, а відтак театрально зітхнула й розсміялася, подякувавши Моррі за метикуватість.

— Не зважай. Приємно бачити, як ти нарешті всміхаєшся. Якби ж ти тільки розповіла мені, в чому проблема.

— Нема ніякої проблеми. Я весь час тобі це кажу, — відповіла я. — Хочеш, щоб я довела це поцілунком?

— Ось! Бачиш, тепер я достоту знаю, що щось не так.

Ми сіли в автобус, і Моррі передав наші квитки. Коли ми сіли, я поклала руки на коліна й потягнулася до своєї кишені. На той час ця дія вже стала для мене несвідомою, майже такою самою природною, як дихання, і я сторопіла, зрозумівши, що там нічого немає. Я посунулася на сидінні й вивернула кишеню, щоб пересвідчитися в тому, що вона справді порожня; так і було. Помацала кишеню своєї блузи; там теж не було нічого.

Моррі насумрився.

— Що не так? Що ти шукаєш?

Я висунулась у прохід, сподіваючись помітити щось рожево-зелене, та не побачила нічого й підвелася, щоб зазирнути під крісло.

— Що таке, Робін? Що ти загубила?

— Її туш.

Цього було достатньо — пояснювати далі не було потреби.

— Ходімо, — сказав він.

На наступній зупинці ми вискочили з автобуса й повернулися до входу до бібліотеки. Зайшовши всередину, розділились і обшукали всі відділи, навіть ті, через які не проходили, а тоді розділилися знову для повторної перевірки. Туші ми не знайшли. За годину шаленої діяльності панічний жах, який я намагалася тримати під контролем, був готовий мене здолати, і я почала задихатися. Туш була останнім містком, що пов’язував мене з мамою та життям, яке я вела до загибелі батьків. Вона була незамінна, і вона зникла.

Я прудким кроком (бігати в бібліотеці не дозволялося) вийшла надвір, щоб подихати свіжим повітрям, але там повітря було не менш вологе, аніж усередині. Опустилася на сходи й заплакала.

Моррі підібрався до мене та обняв однією рукою.

— Отак, поклади голову мені на плече.

Я спробувала, та, опустивши голову так низько, розтягнула м’язи в шиї. Ми махнули на це рукою, і він натомість гладив мене по спині, шепочучи втішні слова, доки моє судомне дихання не сповільнилось, а сльози не висохли. Тоді він сягнув у кишеню, витягнув лляний носовичок і наказав мені висякатися.

Щойно я прийшла додому, радіючи поверненню, й зачинила за собою двері, задзвонив телефон.

— Алло?

Відповіддю на моє привітання став стогін, схожий на стогін тварини, якій боляче. Моє серце закалатало швидше.

— Алло? Хто це?

Кожний пропущений чи перерваний мовчки дзвінок наводив мене на думки про Номсу. Може, тепер це вона?

— Робін?

Голос тремтів, але явно належав чоловікові.

— Так, хто це?

— Це Йоган.

— Йогане! Що таке?

Він сказав щось нерозбірливе, більше схоже на видих, аніж на слово, і я попросила його повторити.

— Віктор у лікарні, — видушив із себе він.

— Що трапилось? У нього стався нещасний випадок?

— Ні… Його побили.

— Хто?

Утім, я, звісно, вже знала.

Пролунав судомний вдих, а тоді Йоган шморгнув носом і видихнув, щоб заспокоїтися.

— Ми не знаємо. Їх було щонайменше четверо. Мабуть, ті самі люди, що на Різдво. Він у тяжкому стані, Робін. Дуже тяжкому. Його покинули вмирати на доріжці перед власним будинком, а тоді на нього помочилися. Можеш собі таке уявити? Що за звірі роблять таке з людиною?

«Такі, які кидають цеглу у вікна, цілячись у людей, що співають довкола піаніно».

Йоган заговорив знову:

— Я телефоную, щоб дізнатися, чи немає в тебе контактного номеру Едіт, щоб я міг їй повідомити.

Я потягнулася за Б’ютиним зошитом і продиктувала номери Йоганові, пояснивши, що йому доведеться залишити Едіт повідомлення з проханням перетелефонувати. Пообіцяла переказати повідомлення, якщо Едіт до цього зателефонує нам.

— У якій він лікарні? Я можу його навідати?

— Він у Загальному шпиталі Йобурга, та до реанімації дітей не пускають.

— Будь ласка, скажи йому… скажи йому…

Але, перш ніж я надумала, що сказати, зв’язок урвався.

— Що сталося?

Б’юті стояла біля дверей із торбою для покупок у руках.

Я відкрила рота, щоб заговорити, та слова не хотіли виходити. Натомість я відповіла їй сльозами.

— Ходи сюди, дитино моя. — Б’юті простягнула руки, і я кинулася в її обійми. — Щось сталося з Едіт?

— Ні, — схлипнула я. — Це Віктор, він у лікарні.

Пролунав стукіт у двері, і з-за рогу вигулькнуло обличчя Моррі.

— Робін! Із тобою хоче поговорити Едіт. Вона навіщось зателефонувала моїй мамі, а я сказав, що побіжу тебе покликати.

Я поглянула на Б’юті.

— Іди, дитино. Біжи. Розкажи їй про Віктора.

— А що сталося з Віктором? — запитав Моррі.

Я прикипіла до місця. Мені не хотілося покидати Б’юті.

— Робін! — не вгавав Моррі.

— Іди, дитино.

І я здуру пішла.

Сорок хвилин по тому, коли я повернулася після розмови з Едіт, Б’юті не було ні у вітальні, ні на кухні.

— Б’юті?

Відповіді не було, і тому я пішла шукати її у спальні. Б’юті стояла спиною до дверей, але завдяки відображенню у дзеркалі на туалетному столику Едіт я бачила, що вона тримає щось у руках. Це було щось схоже на папірець. Моє дихання завмерло десь між горлом і вустами. Я опустила погляд. Фотографія, яку я сховала, лежала на підлозі коло предмета, схожого на Б’ютин щоденник.

Жінка поволі розвернулась, і я побачила, що в неї трусяться руки.

— Де ти це взяла?

Я не могла на неї дивитись і опустила очі.

— Робін. — Вона піднесла голос. — Де ти це взяла?

Я ковтнула, намагаючись зволожити рота.

— Це мені Номса дала.

— Тоді й була зроблена фотографія?

Я кивнула.

— Коли це було?

У мене затремтіли губи, і мені, перш ніж заговорити, довелося кілька разів прокашлятися.

— Минулого місяця вона прийшла до парку, шукаючи тебе, а коли тебе там не знайшлося — того дня ти допомагала подрузі, не знаю, чи ти це пам’ятаєш, — попросила в мене той папірець, щоб написати тобі листа.

Б’юті заплющила очі, і я здогадалася, що вона намагається осягнути те, що я їй розповідаю.

— Але я не розумію. Чому лист сховано? Чому ти не сказала мені, що її бачила?

— Номса приїхала, щоб забрати тебе назад до Транскею. А я не хотіла тебе втрачати. Я хотіла, щоб ти залишилася зі мною.

Б’юті не заговорила, а просто й далі спантеличено дивилася на мене. Її рука мимоволі піднялася до грудей, і Б’юті поволі водила нею над грудиною, описуючи невеличкі кола.

— Вибач, Б’юті. Я мала тобі сказати, але знала, що в такому разі ти повернешся з нею до Транскею. А їй ти не потрібна, не потрібна так, як мені. Вона доросла й може подбати про себе. Ти мені потрібна. Я тебе люблю.

Б’юті дивилася на мене так, ніби не впізнавала; її лице перетворилося на невиразну маску. Вона неглибоко вдихнула — раз, а потім іще раз, уже глибше, — а її плечі підіймалися та опускалися, поки вона силкувалася достатньою мірою наповнити своє тіло повітрям. Хоч як глибоко вона вдихала, їй, здавалося, було не до снаги дихати, і її очі округлилися від панічного жаху. Її правиця перестала описувати кола в неї на грудях, і Б’юті раптом піднесла її до горла, зімкнувши пальці на своєму кулоні зі святим Христофором. Потягнула за нього, намагаючись звільнити горло від будь-яких перешкод, здатних сповільнити потік повітря до легень. Ланцюжок зірвався з її шиї, та вона все одно задихалася в намаганні набратися кисню.

— Б’юті!

Я застигла на місці, не знаючи, чим їй допомогти.

Я наблизилася до неї на крок, і її лице раптом скривилося від болю, а очі замружилися. Б’юті застогнала й повалилася; коли вона торкнулася підлоги, на її вустах затих крик болю. Я побігла до неї та спробувала підняти, підсунувши руки їй під пахви й щосили потягнувши її вгору, але жінка була як колода, і я не могла зрушити її з місця.

— Б’юті? Б’юті, — промовила я, ставши навколішки та злегка поплескавши її по щоці; її шкіра під моїми пальцями здавалася схожою на цигарковий папір. — Б’юті, прошу, скажи щось. Мені дуже прикро. Б’юті, прошу, тримайся. Прошу. Вибач.

Однак вона не поворухнулась і не розплющила очей; її вуста були безвільно розкриті. Я різко випросталася, побігла до телефона й набрала номер, яким мене навчили користуватися в екстрених ситуаціях.

— Будь ласка, хутко приїздіть, — сказала я, щойно хтось узяв слухавку. — Б’юті впала й не прокидається!

Спокійний голос попросив у мене адресу, а тоді спитав, хто така Б’юті.

Я зібралася сказати, що вона моя makhulu, та в останню мить замовкла і сказала:

— Вона моя бабця. Будь ласка, покваптеся!

Я поклала слухавку, а тоді побігла назад до Б’юті. Вона була геть нерухома, а її шкіра тепер вирізнялась якоюсь дивною сірою блідістю.

— Будь ласка, не вмирай, — прошепотіла я, уклякнувши біля неї та взявши її за руку. Святий Христофор звільнився з її хватки та впав мені на долоню. Я стиснула її руку, а кулон застряг між нашими пальцями, та потиску у відповідь не було. — Будь ласка, тримайся. Допомога вже їде.

Б’юті раптом сіпнулась, і з її рота, булькаючи, полилося їй на щоку блювотиння. Вона кашлянула й захрипіла так, ніби задихалась, і я хутко повернула її лице вбік, щоб блювота кудись стікала. Вона зібралась у калюжу довкола її щоки та просочилася в килим. Я нахилилася до ліжка, скинула кулон і смикнула за ковдру, тягнучи її на підлогу, щоб витерти Б’юті обличчя. Я терла й терла, шепочучи, що люблю її та що все буде гаразд. Трохи блювотиння стекло їй на ключицю, і я обережно стерла його, а тоді нахилилась і поцілувала Б’юті у вологе чоло.

Не знаю, як довго я просиділа там, шепочучи до Б’юті (здавалося, так минуло кілька годин), але врешті-решт за порогом квартири здійнявся шум. Я підскочила, щоб відчинити двері, й дісталася їх менше ніж за секунду після першого стуку. За дверима стояли двоє чоловіків, і я схопила найближчого з них за руку й затягнула до спальні. На той час я вже плакала, схлипуючи від страху, жалю, полегкості та почуття провини. Говорити я не могла, тож просто показала на Б’юті, вірячи, що той чоловік знатиме, що робити.

Замість узятися до справи, він поглянув на Б’юті згори вниз, наморщивши лоба. Поштурхав її ногою так, що його стоптаний чорний черевик урізався їй у ребра.

— Хто це?

— Допоможіть їй, — заплакала я. — Будь ласка, допоможіть їй.

Ці слова я мимоволі пропищала.

— Але де твоя бабця? Та, щодо якої ти телефонувала?

Я жадібно ковтала повітря, намагаючись говорити чітко.

— Ось вона. Це Б’юті.

Другий чоловік кинувся до кімнати слідом за нами; його сповільняла велика, важка сумка в руці. Я знала: те, що в ній лежить, може врятувати Б’юті.

— Будь ласка, покваптеся. Допоможіть їй.

— Але ж вона чорна, — сказав перший чоловік, який досі просто стояв на місці й нічого не робив.

— Це та жінка? — запитав другий, не вірячи своїм очам.

— А ви бачите тут когось іще?

Другий чоловік кинув сумку з глухим звуком і вийшов із кімнати. Коли він повернувся, в ньому вже не було ні крихти наполегливості.

— Давай, тут більше нікого нема. Ходімо.

— Що ви робите? Чому ви їй не допомагаєте? Зробіть щось, — заблагала я, кинувшись до сумки й потягнувши за блискавку.

— Дай їй спокій, — ляснув мене по руці перший чоловік і забрав сумку.

Вони повернулися, збираючись піти, а я вискочила перед ними, заступаючи вихід зі спальні.

— Ні, ви не допомогли їй. Ви маєте їй допомогти.

— Ми не реагуємо на виклики до кафірів, дівчинко. Припини гаяти наш час.

А тоді чоловіки відтрутили мене з порога й пішли, не озираючись і не зачиняючи за собою дверей до квартири.

Отямившись від шоку, викликаного їхнім відходом, я знову помчала до Б’юті та сіла над нею навпочіпки.

— Б’юті!

Вона так застигла, що я не могла зрозуміти, чи дихає вона.

Я схопилася на ноги й вилетіла за двері до сходового майданчика, а тоді загорлала вниз зі сходів до квартири Ґолдманів.

— Допоможіть! Прошу, допоможіть!

Місис Ґолдман відчинила двері, перше ніж я їх дісталася.

— Робін! Що трапилося?

— Це Б’юті, — видихнула я. — Швидко йдіть до нас.

— Чому, що сталося?

— Благаю, йдіть!

Я розвернулася й помчала туди, звідки прийшла.

За мною пролунав голос місис Ґолдман:

— Ентоні! Хутко йди сюди, щось сталося.

Я не стала чекати й дивитися, чи йдуть вони за мною, а знову дременула по сходах, долаючи по дві сходинки за раз, і завернула за ріг. На порозі нашої квартири стояв, зазираючи всередину, містер Фінлей.

— Через що такий гамір? Що відбувається? — поцікавився він.

— Нічого, — видихнула я, намагаючись проштовхнутися повз нього.

— Не бреши! Щось трапилось, і краще скажи мені, що саме.

Я спробувала проскочити під його рукою, що затуляла дверну пройму, але він загородив мені шлях коліном.

— Будь ласка, містере Фінлей. Будь ласка, зійдіть із дороги.

— Не зійду, доки ти не скажеш мені, що відбувається.

— Містере Фінлей, ви б не могли просто…

— Щось сталося з тією кафірською сучкою? Я знав, що з нею щось нечисто, відколи її побачив, але мене ніхто не слухав. Що ця дурепа накоїла? Мені викликати поліцію?

Тоді в мені закипів гнів, здійнявся циклон пекучої люті. «Кафірська сучка»! Як він міг називати так Б’юті? Як цей негідник посмів так говорити про Б’юті?

— Ти ж знаєш, чому Бог зробив їх усіх смаглявими, так? — вів далі він. — Щоб вони зовні були такими самими, як насправді. Нічого не вартими кавалками лайна, які…

Перш ніж він зміг договорити, я кинулася на нього, опустивши голову, як регбіст, який готується до боротьби за м’яч. Моя маківка загатила йому в черево — наче каменюка, запущена в миску з желе, — і він здивовано скрикнув. Поки чоловік стояв на місці, хитаючись, відсапуючись і витріщаючись на мене, я відлипла від нього, зробила кілька кроків назад, а тоді напала на нього знову, збивши його на підлогу. Щойно він, охнувши, приземлився на килим у коридорі, я вискочила на нього та прип’яла його живіт до підлоги. Я гамселила його по животі, міцно притиснувши великий палець до кулака, а не сховавши його в кулаці, як навчав мене батько.

— Пробі! Хто-небудь, зніміть із мене цю малу маніячку!

Містер і місис Ґолдман зайшли за ріг і застигли на місці, онімівши від шоку через побачене.

— Не. Смій. Так. Говорити. Про. Б’юті.

До кожного слова я долучала удар у сонячне сплетіння. Мене схопила за карк і смикнула якась рука, і я, роздратована тим, що вже не можу дотягнутися до нього, почала хвицатись і замахуватись на містера Фінлея, що лежав на підлозі, захищаючи голову піднятими руками.

— Що тут коїться? — поцікавився містер Ґолдман, відтягнувши мене ще далі.

— На мене напала ця скажена мала сучка — ось що сталося.

— Робін?

— Він сказав… він сказав… — Я задихалась, і лише вимовивши ім’я Б’юті — одне з тих нечисленних окремих слів, за які могла вхопитися, щоб пояснити ситуацію, — згадала, що вона досі лежить на підлозі всередині. — Ходімо.

Я взяла містера Ґолдмана за руку й потягнула його всередину, залишивши місис Ґолдман підіймати з підлоги містера Фінлея.

— Вона тут, — промовила я, і містер Ґолдман пішов за мною до спальні.

— Що сталося? — запитав він і сів навпочіпки поруч із Б’юті, торкнувшись двома пальцями її шиї.

— Вона важко дихала й терла собі груди, і… був біль… і вона впала, а «швидка» не схотіла її брати… ви мусите щось удіяти.

Позаду мене хтось голосно охнув.

— Ентоні? Вона…

Голос місис Ґолдман затих.

— Вона ще жива. Нам треба доправити її до лікарні.

— Я викличу «швидку», — промовила місис Ґолдман і повернулася, щоб піти до телефона, та містер Ґолдман затримав її й переповів те, що я вже йому сказала.

Він нагнувся, просунув одну руку Б’юті під стегна, а другу — їй під спину, і підхопив її. Вона теліпалася в нього на руках, як маріонетка з перерізаними ниточками.

— Дякувати Богові, вона не важка, — пихнув містер Ґолдман, розвернувшись і нахилившись убік, щоб винести Б’юті за двері, не нашкодивши їй. — Рейчел, візьми ключі від машини та зустріньмося внизу. Я повезу її до Бари.

Місис Ґолдман рушила донизу сходами, тим часом як ми з’їхали до підземної автостоянки ліфтом. Містер Ґолдман, тримаючи Б’юті, почервонів на виду від напруги, а коли переніс її до свого блакитного «Rambler Hornet», у нього на шиї та лобі повипиналися товсті вени. Дверцята були незамкнені, і я відчинила ліві задні, а тоді відступила з дороги, щоб він нахилився й поклав Б’юті. Я кинулася до других дверцят і залізла всередину, поклавши Б’ютину голову собі на коліна.

Поки містер Ґолдман зачинив дверцята, місис Ґолдман устигла повернутися з ключами.

— Залишайся тут і чекай, доки Моррі повернеться із закупів, — сказав їй містер Ґолдман.

Заревів мотор, завищали наші шини, і ми, розігнавшись, виїхали з гаража. Я визирнула з бічного вікна. Місис Ґолдман склала долоні, притиснувши їх до вуст; її очі були повні сліз.

Розділ п’ятдесят другий

Робін

2 жовтня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

Від серцевого нападу Б’юті минуло три дні. Вона не опритомніла після операції, проте була жива.

Під час поїздки з Йовілла до Совето я тримала Б’ютину голову в себе на колінах і обхопила її тіло однією рукою, щоб її не трусило, коли містер Ґолдман різко повертав. Я не відчувала геть ніякого руху, не відчувала легкого підняття та опускання її грудної клітки, яке доводило б, що вона ще дихає, проте відмовлялася вірити, що вона може помирати просто зараз. Усю дорогу я розмовляла з нею, кажучи їй, що все буде гаразд, що я люблю її та що їй потрібно триматися.

Коли ми прибули до Бараґванатської лікарні, здійнялася колотнеча: санітари та медсестри кинулися витягати Б’юті з машини й фіксувати на каталці. Я спробувала піти за нею всередину, але один із охоронців не дав мені пролетіти у двері до святая святих.

— Будь ласка, пропустіть мене. Будь ласка! Будь ласка, мені треба піти з нею!

— Далі допускається лише медичний персонал.

Я роздратовано копнула стіну, при цьому забивши великий палець на нозі. Заспокоївшись достатньою мірою, щоб усвідомити своє становище, я помітила збоку почекальню й попрямувала до неї, маючи намір триматись якомога ближче до Б’юті. Щойно я сіла, підійшов містер Ґолдман і взяв мене за руку.

— Давай, Робін. Ходімо.

— Але я хочу залишитися з Б’юті.

— До неї нас не пустять, а якихось новин, гадаю, треба чекати ще не одну годину.

— Я хочу чекати тут.

Містер Ґолдман оглянув приміщення. Його очі ковзнули по інших присутніх, через що я вперше їх помітила. Ми були там єдиними білими людьми й через свою блідість упадали в око, як повний місяць у темному небі. Один чоловік, який сидів за три стільці від нас, приклав до лоба іржаво-червону футболку, намагаючись зупинити потік крові. У другого була розірвана сорочка, а в розриві виднівся клапоть шкіри з нерівними краями на боці. Навпроти нього сиділи двоє чоловіків, які розмовляли сердитими голосами. Один із них, перехопивши мій погляд, хруснув пальцями та гнівно зиркнув у відповідь. Трохи далі сидів п’яниця в білій гарячці, який вигукував непристойності.

— Це небезпечне місце для чекання. Ми поїдемо додому, а новини дізнаємося телефоном.

— Але ж…

— Ходімо, Робін.

Протестувати було безглуздо: я бачила, що він уже визначився. Коли ми нарешті повернулися до свого будинку, я рушила просто до нашої квартири, сказавши містерові Ґолдману, що зберу одяг і ще кілька речей на ніч. Утім, пройшовши у двері, я найперше підібрала щоденник Б’юті, Номсиного листа, фотографію та Б’ютин кулон. Поклала це все до валізи, а тоді наповнила його потрібним одягом і туалетним приладдям. Мене не відпускало якесь прикре відчуття, що змусило мене зайвий раз перевірити, чи все в мене на місці. Усе було на місці, та відчуття однаково нікуди не поділось.

Я махнула на нього рукою і, лише зачинивши двері до квартири, збагнула, що мене бентежить. Мені треба було розгадати таємницю: як Б’юті знайшла мою схованку? Я повернулася всередину, підійшла до туалетного столика Едіт і опустилася навколінці. Моє таємне відділення було відімкнуте, і з нього все зникло. Це було абсурдно: як Б’юті знала, де шукати чи що вона може знайти? Я нахилилася ще нижче й побачила ще одну комірку просто над своєю. Легенько потицявши у фанеру, знайшла ще одне відділення, що ідеально підходило за розміром для зберігання Б’ютиного щоденника. Вона взагалі не шукала мого таємного місця: вона хотіла повернути до іншої схованки власну сокровенну річ.

Я провела ніч без сну, слухаючи, як на підлозі хропе Моррі. Здавалося, не встигла я бодай заплющити очі, як місис Ґолдман розбудила мене, щоб повідомити новини. Вона зателефонувала до лікарні, і їй сказали, що Б’юті виїхала з операційної. Стан у неї, судячи з усього, був стабільний.

— Ми можемо її провідати? — запитала я.

— Вибач, сонечко. Там сказали, що відвідини дозволяються лише членам сім’ї.

— Але ж я і є член сім’ї! Вона моя бабуся. Ви їм це сказали?

— На мою думку, нам важко буде донести це до них. Утім, обіцяю телефонувати заради новин і далі.

Необхідність дізнаватися новини лише телефоном дратувала (тим паче що нам казали одне: Б’юті у стабільному стані), тож я була в захваті, коли зателефонувала Віллі й розповіла, що зуміла домовитися про вхід до палати Б’юті, скориставшись своїми зв’язками серед медсестер. Одразу після цього вона приїхала до нас із новиною.

— Більше нічого вони не дізнаються, доки вона не прокинеться по-справжньому, — сказала Віллі того вечора, сидячи поруч зі мною на дивані в Ґолдманів, — але вони стривожені, бо це вже мало статися. My magtig, я не можу цього зрозуміти. Б’юті завжди була такою бійчинею, та вона ніби не хоче повертатися до тями.

Віллі з гучним брязкотом поставила чайну чашку та блюдце й почала м’яко витирати розпухлі очі носовичком.

Вони мали дивний вигляд, ніби довкола них розтеклося щось чорне, і я бовкнула перше, що спало мені на думку:

— Ти нафарбована?

Віллі зашарілася й повернулася до мене. Зігнорувала моє запитання й поставила своє.

— Можеш розповісти мені ще раз, що сталося?

— Ти нафарбувалася для містера Ґруневальда, свого начальника? Це тому що йому сподобалась Едіт, а вона фарбується?

— Робін! Іще раз розкажи мені, що сталося.

Я вийняла з рота великий палець із погризеним нігтем.

— Я ж тобі розказала! Моррі прийшов покликати мене до телефона. Я спустилася, поговорила з Едіт і розповіла їй про Віктора. Тоді вона сказала, що їй треба зателефонувати Йоганові, і ми попрощалися. Коли я повернулася до квартири, Б’юті не було у вітальні, а коли я пішла до кімнати, вона задихалась і потім упала.

— А до цього нічого не сталося? Вона не одержала телефонного дзвінка чи чогось такого, що могло її засмутити? Ніяких поганих новин?

— Нічого, я ж тобі говорила! Вона була засмучена через телефонний дзвінок від Йогана.

— Так, знаю, та чи не було інших новин? Нічого, пов’язаного з Номсою?

Я заперечно хитнула головою, не довіряючи собі достатньо, щоб заговорити.

Віллі зітхнула.

— Тоді, мабуть, у всьому був винен дзвінок від Йогана.

Вона висякалась, а відтак поглянула на місис Ґолдман.

— Якась звістка від Віктора була?

— Так, принаймні на цьому фронті є добрі новини. Його виписали з реанімації. Згодом я відвезу туди Робін. Сподіваюся, він буде готовий її побачити.

— Було б незле, еге ж, Робін? Це б трохи підбадьорило тебе, liefling. Тільки нічого не кажи Вікторові про Б’юті, гаразд? Його не треба засмучувати.

Я кивнула. Я не мала наміру довести до серцевого нападу когось іще.

— Чому так буває? — запитала я.

— Що ти маєш на увазі?

— Чому таких добрих людей, як Віктор, б’ють, а в таких чудових людей, як Б’юті, стаються серцеві напади?

— Ах, liefie 110, — відповіла Віллі, — це вище від нашого розуміння. Шляхи Господні незбагненні.

— Мала, це я. — Зателефонувавши того дня надвечір, Едіт важко дихала, і перебувала вона дуже далеко. — Щойно почула про Б’юті. Аж не віриться, що це сталось одразу після Віктора. В тебе все гаразд?

Ні, та я не вірила, що можу говорити, не плачучи.

— Алло? Ти мене слухаєш?

Я шморгнула носом.

— Так, слухаю.

— Не турбуйся. Я домовилася з містером і місис Ґолдман, щоб вони тимчасово подбали про тебе, і…

— Ти не повернешся додому?

Едіт зітхнула.

— Ні, я…

— Тебе ніколи не буває поруч, коли ти мені потрібна. Тебе ніколи не буває поруч, коли стається щось лихе. Ти завжди деінде!

Мені було втішно знайти мішень для всього свого гніву й болю; мені була потрібна людина, на яку можна було звалити провину. В тому, що сталося з Б’юті, була винна не лише я, а й Едіт. Якби вона дбала про мене вдома, як і мала, якби вона поставила мене на перше місце у своєму житті, а не просто передавала мене комусь, як у грі в «передай посилку», нічого з цього не сталося б.

— Ох, Робін!

— Ти потрібна мені тут.

— Мала, ти знаєш, що я була б тут, якби могла. Але Ґолдмани…

— Вони мені не потрібні! Мені потрібна ти!

— Годі вже. Дай мені трохи свободи, га? Я вже й так беру більше відгулів, аніж можна, і мені цілком недвозначно сказали, що я втрачу роботу, якщо візьму ще.

— Я ненавиджу тебе й ненавиджу твою роботу!

Я кинула слухавку й несамовито повитирала гарячі сльози, що лилися моїми щоками. Едіт не поверталася додому, бо її робота була важливіша за мене. Без Б’юті я була як ніколи самотня.

Йоган провів мене до приватної кімнати та штовхнув усередину.

— Сиди тут, скільки захочеш. Я чекатиму за дверима на лікаря, щоб дізнатися новини.

Я не хотіла, щоб він мене полишав, але не знала, як пояснити, що мені страшно залишатися наодинці з Віктором. Замість цього я провела поглядом Йогана, який зник у довгому коридорі, риплячи черевиками по блискучій підлозі, а тоді зробила кілька нерішучих кроків до ліжка.

Істота, що там лежала, була геть не схожа на Віктора. Все його обличчя так розпухло й так рясно вкрилося синцями, що ніс і вилиці зливалися в один величезний багряний місячний ландшафт. Із щелепою теж не все було гаразд: вона була надто велика, а ще я бачила під розсіченими опухлими губами якусь порожнину. Голова його була перев’язана бинтами, а в руки входили трубки з прозорою рідиною. Ця істота була схожа на монстра, і я, стоячи поряд із нею, відчула запаморочення й нудоту. Через бібікання та блимання машин уся ця сцена здавалася ще кошмарнішою.

Я вже зібралася позадкувати та відвернутись, аж тут Віктор розплющив очі. Його погляд пробіг кімнатою, наче зграя невгамовних нетель, а тоді знайшов моє обличчя й зупинився на ньому. Очі йог так налилися кров’ю, що здавалося, ніби по них вишивали хрестиком червоною ниткою, та це однозначно були карі очі Віктора. Навіть у цьому стані, навіть затуманені болем, вони сяяли добротою, і я жахнулася, побачивши, як вони наповнилися сльозами.

— Будь ласка, не плач, — прошепотіла я. — Це лише я. Це Робін.

Я просунула руку між трубками, що входили в його зап’ясток, і підсунула долоню під його долоню так, щоб кінчики його пальців опинилися в мене на пульсі. Його пальці зігнулись, і він ледь відчутно потиснув мені руку, а я потиснула руку йому.

Я хотіла витерти сльози, що текли по його щоках, але знала, що прибрати докази болю — це не те саме, що забрати біль, а насправді мені кортіло саме цього. При цьому я не хотіла, щоб він соромився власних сліз, тому всміхнулась і дозволила вільно текти власним сльозам.

Мені не вірилося в те, яким зламаним здавався Віктор. Одна нога, а також одна рука в нього були загіпсовані й підняті за допомогою підйомника. Під ковдрою, яку йому натягнули до пахв, він, схоже, був голий, і в нього на грудях і під усіяною синцями шиєю кучерявилося густе чорне волосся. На його спотвореному підборідді почала рости борода, а зверху у вусі засохла кров.

«Ти мав послухати мене й поїхати. Ти мав проявити боягузтво і втекти, бо тоді тебе не побили б і ти не лежав би тут у такому жахливому вигляді та з таким страшним болем».

Оглянувши всі його ушкодження, я помітила ще дещо. Схожі на гірський хребет кісточки Вікторових пальців опухли, і на відкритих ранах на кожному хребті тільки починали засихати струпи. Це видовище нагадало мені про одну ніч, коли тато прийшов додому, спотикаючись, після вечора на прийомі в копальні, одному з тих багатьох, на які не запрошували жінок. Із дверей своєї спальні я побачила, як мама охнула, уздрівши його скривавлені руки, і звинуватила його в тому, що він пив ром, від якого ставав агресивним і ліз у бійки. Вікторові руки мали такий самий вигляд, як руки тата тієї ночі.

«Віктор дав відсіч».

І з цим одкровенням до мене прийшов спогад про нашу розмову ввечері на мій день народження. Дивитися своїм страхам в обличчя завжди краще, ніж намагатися від них утекти, сказав тоді Віктор.

Він мав рацію. Замість подивитися в обличчя своєму страху втратити Б’юті, я спробувала втекти від нього. Замість того щоб підняти кулаки в боротьбі з невідомим майбутнім і зустрітися віч-на-віч із усім, що мало принести життя без Б’юті, я збрехала та приховала доказ повернення Номси, а потім тікала, тікала й тікала. Та втекти від своїх страхів неможливо, бо таку вже особливість має страх: він — це тінь, якої ніколи не можна позбутись, і вона здорова, прудка й завжди, завжди відставатиме від вас усього на частку секунди.

Того вечора Віктор сказав і дещо інше, згадалося мені, те, що бентежило мене у глибині душі останні кілька днів. Карма — це коли робиш людям зле, а потім дістаєш за це покарання: з тобою теж стається щось погане.

Настала приголомшлива мить прозріння, і я усвідомила: в усьому, що сталося — я загубила материну туш, Віктора побили, а потім у Б’юті трапився серцевий напад, — в усьому цьому була винна я. Вирішивши сховати від Б’юті Номсиного листа, я вчинила дуже кепсько, а тепер карма дбала про те, щоб я була за це покарана.

Байдуже, що я казала собі, буцімто чиню правильно, намагаючись триматися за Б’юті. Байдуже, що я вважала, ніби Б’юті потрібна Номсі не так сильно, як мені. Ніщо із цього не виправдовувало моїх дій. Хіба в мене не забрали батьків і Мейбл, хіба я не постраждала від цього болю та цієї втрати? Хіба не знала краще за інших, як це — втратити тих, кого любиш найбільше у світі? Однак попри все це я зумисне не давала Б’юті й Номсі возз’єднатися. Чудово знаючи, що Б’юті хоче лише знайти свою доньку, я подбала про те, щоб цього не відбулося.

У тому, що сталося, не була винна Едіт. Це не мало жодного стосунку до її постійної відсутності вдома. Це не були незбагненні шляхи Господні, як сказала Віллі. Я шукала, кого би звинуватити, хоча винна була лиш одна людина — я. І Віктор, і Б’юті лежали в лікарні й боролися за своє життя, бо я зробила дещо непростиме, і тепер я діставала за це заслужену покару.

Разом із почуттям провини й тягарем відповідальності прийшла ще одна думка.

«Якщо все сталося через те, що я вчинила погано, то, якщо я це виправлю, неодмінно стане краще».

І раптом я зрозуміла, що саме маю зробити.

110 Дорогенька.

Розділ п’ятдесят третій

Робін

3 жовтня 1977 року. Йовілл, Йоганнесбург, Південна Африка

— Отже, — закінчила я, — я маю знайти Номсу та привести її до Б’юті.

Ми з Моррі сиділи на підлозі в його спальні. Я щойно зізналася в усьому, розказала йому всю правду про те, як довела Б’юті до серцевого нападу, та в усіх подробицях розповіла йому про день приходу Номси.

У Моррі на колінах лежали Номсин лист і наша з нею фотографія, що її зробив він сам, — докази моєї зради. У мене на шиї висів Б’ютин кулон зі святим Христофором — на новому ланцюжку, бо я не змогла полагодити її порваний ланцюжок. Кулон висів поряд із медальйоном у формі серця, що його Б’юті подарувала мені на Різдво, тим, у якому зберігалися світлини моїх батьків, і я неначе носила на шиї все, що мені коли-небудь знадобиться. Це надавало мені відваги.

Поки я говорила, Моррі не казав нічого — лиш іще сильніше вирячував очі з кожним новим одкровенням.

— Ти не міг би щось сказати? — заблагала я, взявши світлину й опустивши погляд на неї, щоб не треба було дивитися на його шоковане обличчя. Тепер, знаючи, яка я жахлива людина, він усе одно так відчайдушно хотітиме бути моїм хлопцем?

— Як ти збираєшся відшукати Номсу, якщо Б’юті, Меґґі та Віллі шукали її понад рік і не досягли успіху? — запитав Моррі.

— Не знаю, — зітхнула я. — Та я не можу сидіти згорнувши руки.

Я опустила погляд на світлину й придивилася до неї, водночас усім серцем шкодуючи, що не можу повернутися до цієї сцени та змінити її. Якби я могла зробити все інакше, то зробила б. Мені було соромно бачити себе з Номсою в такому вигляді: Моррі неначе зафіксував один із найгірших моментів мого життя й навіки пришпилив його до світлини на доказ того, яка я почвара.

— Має бути хтось, хто знає, де вона. Може, Меґґі знатиме, де її знайти.

— Може, й так, — сказав він, але в його голосі відчувався сумнів.

Я досі не могла дивитися на нього, і мій погляд затримався на знімку. Надто придивлятися до себе чи до Номси я теж не могла і тому оминала нас поглядом, натомість вивчаючи решту світлини: велетенський дуб, свій наплічник, гойдалки вдалині, чорну жінку в сонячних полисках, що стояла збоку на задньому плані.

— Думаю, з листом тобі пощастить більше, — зауважив Моррі. — Закладаюся, що в ньому є повідомлення, де Номса.

— Гм-м, — відповіла я, зосередивши увагу на жінці, яку помітила на світлині. Я наблизила фотографію до себе, щоб поглянути. Відмітини, які я вважала за плями сонячного світла, що просотувалося крізь листя, були недоречні, тому що вона стояла не в затінку.

— Нам просто треба знайти людину, яка читає мовою коса, щоб вона переклала його нам.

Моррі досі говорив про лист.

— Гм-м.

А тоді я впізнала ті відмітини.

— Поглянь, Моррі! — вигукнула я, показуючи йому фото. — Я щойно це помітила. Бачиш оцю дівчину збоку із сонячними плямами на обличчі?

— Це називається «полиски», а не «плями», але так. А що з нею таке?

— Це в неї не від сонця — це білі родимі плями. То дівчина з шебіну! Номсина подруга.

Моррі примружився, придивившись до світлини.

— Та, яка сказала, що не знає, де Номса?

— Так, але вона лише кілька тижнів тому була в парку з Номсою, тож, напевно, знає, де Номса зараз.

— Але навіщо їй казати правду тобі, якщо вона збрехала навіть Б’юті?

Бульбашка мого захвату почала здуватися. Він мав рацію. Якщо дівчина збрехала Б’юті про те, де перебуває той чоловік, Дрож, у неї немає мотиву казати мені, де Номса. У неї немає мотиву…

А тоді мені сяйнула думка, і я нарешті згадала свою найпершу зустріч із нею. Знання, що до нього я весь цей час не могла дотягнутися, прийшло до мене вихором яскравих образів: відділок поліції; напівгола дівчина зі схрещеними на грудях руками; розірвана чоловіча сорочка, що ледве прикривала її тіло; запах поту й диму; біла рука, що простягнула ковдру, та чорна рука, що її взяла.

— Можливо, вона скаже мені, тому що, — промовила я, підхопившись, — я колись зробила їй добро, а вона, сподіваюся, це пригадає й сама зробить добро мені.

Я знайшла Кінґа Джорджа на його звичному місці — в коморі в підвалі, де він курив одну зі своїх солодких цигарок.

— Ти хочеш, шоб куди Кінґ Джордж відвіз маленьку міс?

— До Медовлендсу в Совето, — повторила я. — До одного шебіну.

— Шебіну? Хіба маленька міс не замала, шоб dop 111?

— Кінґу Джордже, ситуація критична. Будь ласка. Б’юті в лікарні й може померти, і мені потрібно знайти її доньку, щоб Б’юті змогла одужати і…

Я панікувала й верзла дурниці.

Я сягнула рукою у свій наплічник, оминувши Б’ютин щоденник та всі інші речі, які взяла, і витягнула пригорщу банкнот; це були останні гроші, які Едіт залишила нам на час свого від’їзду, і я забрала їх усі з бляшанки з-під печива на кухні. А ще розбила свою свинку-скарбничку й набрала цілу торбу монет.

— Ось, — промовила я, сунувши Кінґові Джорджу банкноти й торбу, — я маю гроші. Я тобі заплачу. Будь ласка, будь ласка, просто відвези мене.

Він опустив погляд на гроші у своїй долоні та присвиснув.

— Господи! Де маленька міс набрала стіки грошей? Грабанула банк?

Я хитнула головою, та Кінґ Джордж, перш ніж я встигла відповісти, сунув гроші мені назад. Мені захотілося кричати від роздратування через те, що він відмовлявся мені допомагати.

— Залиш бабки собі, маленька міс.

Я застогнала й розвернулася, щоб піти. Я не сподівалася знайти Номсу, не маючи змоги навіть дістатися Совето. Віллі аж ніяк не могла доправити мене до шебіну, а містер Ґолдман не хоче навіть сидіти в почекальні Бари й тому однозначно не поїде до передмістя Совето. Меґґі та її чоловік подались у вигнання до Лондона після того, як поліція влаштувала новий обшук у їхньому будинку. Автобусів для білих, які їздили б до Совето, нема, тож моя єдина надія потрапити туди була пов’язана з Кінґом Джорджем.

Коли моя рука торкнулася ручки дверей, Кінґ Джордж гукнув:

— Зажди! Куди це йде маленька міс?

— Ти сказав, що мені не допоможеш, тож мені треба спробувати вигадати якийсь інший план.

— Кінґ Джордж не сказав, шо не поможе маленькій міс. Він сказав, шо не візьме гроші. Маленькій міс не треба платити Кінґу Джорджу. Друзі mos помагають друзям.

— То ти мене відвезеш? — зі сторожким оптимізмом запитала я.

— Так, mos, якшо це так важливо для маленької міс.

— Дякую! Ох, дуже дякую.

Я накинулася на нього й якомога міцніше обняла.

— Jinne, тепер ou з-за тебе жаліє, шо не потерся милом на цім тижні.

— Маленька міс на сто відсотків упевнена, шо за Кінґом Джорджем ніхто не пошле копів, шоб знайти маленьку міс?

Я висунула голову з-під ковдри, накинутої на мене, щоб сховати на задньому сидінні.

— Не хвилюйся. Моррі мене прикриває.

Ми сказали Ґолдманам, що я недобре почуваюсь і хочу рано лягти спати. Місис Ґолдман увесь день була заклопотана приготуваннями до свята Суккот і тому не надто зважала на нас, куховарячи й готуючи все потрібне для тієї ночі. План був такий: Моррі зачекає, поки я втечу, а тоді напхає під перину подушок і вимкне світло. Після того як вони повернуться із синагоги, він приблизно щогодини вдаватиме, ніби перевіряє, як там я, та звітуватиме матері, що я міцно сплю, щоб у неї не виникло підозр.

— Добренько. То до якого шебіну їде Кінґ Джордж?

— «У Пухкої Пампушки».

— Jinne, а маленька міс mos знається на шебінах, jong 112! Кінґу Джорджу smaaks 113 заклад Пампушки. Вона така пишна жінка. Lekker vettetjie 114! Кінґ Джордж не зможе зімкнути руки, як обхопить ними оту tjerrie 115, а таке Кінґу Джорджу до вподоби.

Я знову сховала голову під брудною ковдрою, залишивши досить великий отвір для повітря. Дихала я ротом, бо ковдра так смерділа, що мене аж вивертало. На той час уже засвітилися вуличні ліхтарі, і вони пролітали повз нас угорі хворобливо-жовтими спалахами. Кінґ Джордж увімкнув радіо; з нього не долинало нічого, крім завад. Він кілька разів стукнув його, та від цього радіо не полагодилося.

— Ах, гаразд. Кінґ Джордж тоді просто заспіває. Маленькій міс точно буде smaak 116. Послухай.

Він кілька разів прокашлявся, принишкнув, а тоді прокашлявся знову й дуже голосно та пристрасно заспівав.

Я послухала його хвилину-дві суто з ґречності, та зрештою мені стало несила терпіти далі.

— Припини! Припини цей гамір!

— Гамір? Jinne tog 117, Кінґ Джордж не здійма ніякий гамір. Кінґ Джордж співає оперу. Маленькій міс не до вподоби?

Я не знала, що таке опера, проте знала, що мені вона не подобається, бо звучить так, наче то кіт б’ється в епілептичному нападі.

— Ні, вона жахлива. І геть незрозуміла. Таких слів насправді немає.

— Ні, такі слова є. Це «Nessun Dorma», mos знаменита опера Пуччіні. Вона дуже пафосна й kak і написана по-італійському.

— Хіба ти не знаєш жодної пісні англійською?

— Знаю, маленька міс. Кінґ Джордж подумав, шо шикарна музика — то буде lekker, але він може співати й anner 118 пісні.

Тут він почав голосно виконувати «Pretty Belinda».

Він нещадно перекручував текст, і я знову голосно наказала йому припинити, щоб мати змогу його виправити.

— Там не шлюбковий, а шлюпковий сарай.

— Шлюпковий сарай? Що то за kak?

— Це сарай, схожий на шлюпку.

— Та нє, хай йому грець. Не буває такого, маленька міс. Сарай mos не може бути схожий на шлюпку.

— Таке буває. Це шлюбкових сараїв не буває.

— Ні, бувають. Це такий сарай, у якому беруть шлюб.

Напоумити його було неможливо, тож я здалася й почала стиха підмугикувати, натхненна усвідомленням того, що нарешті якось намагаюсь усунути шкоду, якої завдала.

— Трясця!

Співи Кінґа Джорджа різко припинились, і він вилаявся з ноткою паніки в голосі.

— Що? Що таке?

— Блокпост якраз на виїзді. Дофіга копів. Хутко злазь із сидіння й лягай на підлогу. Як слід прикрию маленьку міс шматою, добренько?

Я вчинила так, як він сказав, переборюючи клаустрофобію й щільно кутаючись у ковдру. Кінґ Джордж обхопив мене рукою й незграбно погладив по голові, пересвідчуючись у тому, що вона закрита. Він почав закидати мене та заднє сидіння речами з ніші в себе під ногами. Машина була захаращена пляшками, обгортками, газетами та іншим мотлохом, і він неначе силкувався перетворити мене на людину-смітник.

— Маленька міс хай лежить на місці й веде себе дуже тихо. Як маленьку міс знайдуть у цій машині, Кінґ Джордж буде moer-toe 119.

Він сповільнився, не припиняючи лаятись, і, напевно, запалив цигарку, бо я відчула запах диму. Він був не солодкий, як у його звичних цигарках, а пах тими цигарками, які зазвичай курила Едіт. Спершу ми повзли, а невдовзі зупинились, і в машині з рипінням опустилося скло. Всередину проникло світло — напевно, яскраве, бо я змогла його розгледіти навіть крізь ковдру.

— Добрий вечір, офіцере, і як в офіцера сьогодні справи?

— Зупиніться на узбіччі й зачекайте на мене.

— Так, офіцере. Кінґ Джордж робить так, як офіцер каже.

Із копом Кінґ Джордж розмовляв неприємно солодкавим голосом, але щойно ми від’їхали, знову почав лаятись. Я чула в його голосі страх і від цього почала тремтіти. Коли ми знову спинились, я розрізнила інші звуки: уривчасті вигуки, посилені раціями, хрускіт шин, шум, із яким нас проминали швидкі машини на магістралі, бібікання, виття сирен і гавкіт собак. Минуло кілька хвилин, і нічого не сталося. Я не могла терпіти далі — мусила дізнатися, що відбувається.

— Що таке…

— Тс-с, — просичав Кінґ Джордж.

Кілька секунд по тому якийсь голос наказав Кінґові Джорджу вийти з машини. Дверцята зарипіли, відчинились і різко захряснулись. Я розчула більшу частину розмови крізь відчинене вікно.

— Добрий вечір, офіцере.

— Де твоя перепустка?

— Нє, офіцере. Кольоровим перепустки mos не треба. Jinne, вони ж не такі нікчемні, як кафіри.

— Ти кольоровий?

— Так, офіцере, кольоровий. Офіцер ще ніколи mos не бачив кольорового ou? Кінґ Джордж знає, шо в старому доброму Трансваалі klonkies небагато, бо всі вони живуть у Кейпі. Офіцер бував у Кейпі? Там lekker гори та kwaai 120 пляжі — лиш Кінґ Джордж насправді того не знає, бо klonkies mos і хвильки не дають просидіти смаглявими gatte на чортовому піску. Тіки білим дають. Але офіцерові там mos сподобає. Офіцер уміє плавати?

— Де докази того, що ти кольоровий?

— Докази, офіцере? Офіцер mos не бачить шкіру Кінґа Джорджа? Вона ж як слабенька кава з купою молока, офіцер цього mos не бачить? Де той ліхтарик? Кінґ Джордж mos посвітить ним собі на шкіру, шоб офіцер lekker побачив.

— Чия це машина?

— Це машина Кінґа Джорджа. Офіцеру подобаєцця? Їй mos тіки двадцять років. Пробіг, либонь, як дев’яносто тисяч ке-ме, але після ста тисяч лічильник перезавантажуєцця. Вже разів зо три перезавантажився. Ця машина — skadonk 121, але mos доправляє Кінґа Джорджа туди, куди йому треба.

— Я хочу побачити документи, що посвідчують твою особу, та папери на машину.

— Так, офіцере. Кінґ Джордж дістане їх із машини.

Знову захрускотів гравій і зарипіли дверцята. Я чула, як Кінґ Джордж відімкнув бардачок і порився в ньому. Я сподівалася, що там чистіше, ніж у решті машини, бо інакше він ніколи не знайде того, що шукає. Поки він шукав, просто над моєю головою раптом спалахнуло яскраве світло; його сяйво проникло крізь ковдру — таке сліпуче, що я заплющила очі. Поліціянт світив ліхтариком на заднє сидіння.

— Що там за хрінь позаду?

Я спробувала затамувати подих, злякавшись, що коп побачить, як здіймається ковдра, і відшукає мене.

— Отой kak? То mos просто moerse мотлох, еге ж? Сміття та anner kak. Кінґ Джордж мусить його прибрати, але він vuilgat 122. Ось папери, офіцере. Кінґ Джордж їх найшов.

Світло посунулось, і я почула шурхіт паперів, які проглядав поліціянт.

— Куди їдеш?

— В Ельдорадо-парк — там Кінґ Джордж mos живе. Він просто спершу бистро зробить draai 123 до однієї подруги, якщо офіцерові треба правда. Але офіцер хай не тривожицця: та tjerrie теж klonkie! Кінґ Джордж mos знає всьо про Закон про аморальну поведінку, і він mos не запхає свою світло-смагляву палку в білу чи чорну дірку. Кінґу Джорджу треба раз у неділю їздити до своєї stukkie 124 з geld 125 та подарунками, бо інакше вона, курва, піде й найде собі другого. Офіцер же mos знає, які вони, tjerries. У такого гарного ou, як офіцер, теж має бути кілька stukkies…

— Слухай, припини верзти дурниці. Я тобі не товариш. Заткнися й роби так, як я тобі кажу. Відчини багажник.

— Добренько, офіцере. Звиняйте, офіцере.

Повернувся ключ, і замок клацнув і піддався. Багажник роз-чинився.

— Тут, як бачить офіцер, теж kak — і все. Jammer 126 за gemors…

— Я тобі більше не повторюватиму. Стули пельку.

— Добренько, офіцере.

Залунало бурчання: речі почали переходити з місця на місце. Нарешті багажник знову зачинили.

— Це все, офіцере? Кінґ Джордж може їхати?

— Ще ні. Я хочу поглянути на заднє сидіння.

Мою шкіру пройняв крижаний холод, землетрус страху, від якого мені у вухах зашуміла кров, мало не заглушивши розмову.

— Заднє сидіння? Але Кінґ Джордж mos сказав офіцеру, шо там просто дофіга kak і…

— Негайно! Я хочу негайно його побачити. Геть із дороги!

— Але ж…

— Як торкнешся мене ще раз, я тобі всі пальці на руці зламаю, Богом клянуся.

— Звиняйте. Звиняйте, офіцере.

— Відступись.

Моє серце гупало так гучно, що я не сумнівалась: його удари чує поліціянт. Я спробувала сповільнити дихання й дихати неглибоко. Ручка біля мого вуха піддалась, і дверцята відчинилися, впустивши досередини благословенне прохолодне повітря. Я чекала, що з мене зірвуть ковдру, але руху не було взагалі. Все застигло. Врешті-решт, сидіння за моєю головою зарипіло від тиску, і його вініл видав такий звук, наче хтось випустив гази.

Поліціянт був так близько, що я відчувала запах його лосьйону після гоління. Він був солодкавий, і мені від нього закрутило в носі; пахощі були такі сильні, що я розрізняла в них дивну суміш спецій і мускусу попри сморід ковдри. У папери позаду мене з глухим звуком щось врізалось, і я сіпнулась.

— Що то було?

— Що, офіцере?

— Отой рух. Щось ворухнулося.

— Правда? Дідько, Кінґ Джордж mos думав, шо позбавився тієї тварюки.

— Якої тварюки?

— Здоровеннецького щура. Зуби moerse довгі, як ножі. Кінґ Джордж mos побачив його кілька разів і попробував skop dood 127.

— Ні, не думаю. А що там під…

Раптом крізь ніч прорвалися звуки пострілів, і поліціянт вилаявся. Якісь голоси неподалік почали наказувати комусь зупинитись, і пролунав іще один залп пострілів.

— Відпустіть пса, — наказав хтось, і поліціянт вилаявся знов, а тоді грюкнув за собою дверцятами.

Почалася велика колотнеча: кричали чоловіки, гавкали собаки. Після вищання шин завили на повну гучність сирени. Здавалося, хтось дав драпака — спробував утекти, переходячи з однієї смуги магістралі на іншу. Перш ніж я встигла зрозуміти достоту, що відбувається, ввімкнувся мотор, і ми поїхали заднім ходом.

— Jurre 128, ледь не попалися. Кінґ Джордж мало kak не зробив.

Ми з ревом поїхали, а копи, судячи з усього, були геть заклопотані, тож і не намагалися нас зупинити. Я вискочила зі своєї схованки, прагнучи врятуватися від щура.

111 Пиячити, випивка.

112 Тут: їй-бо.

113 Подобається.

114 Гарна товстуля.

115 Дівулю.

116 До вподоби.

117 Тут: та ні.

118 Інші.

119 Погублений.

120 Класні.

121 Відро з гайками.

122 Нечупара.

123 Тут: гак.

124 Баби.

125 Грішми.

126 Вибачте.

127 Забити.

128 Хай йому грець.

Розділ п’ятдесят четвертий

Робін

3 жовтня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

— Ось вона!

Я була так рада бачити Фумлу, що заледве не впала з плечей Кінґа Джорджа. Він посадовив мене туди, щоб я змогла зазирнути до зали, не підкочуючи знову бочки до вікна.

— То та дівчина, з якою треба поговорити маленькій міс?

— Так.

Я не знала, що зробила б, якби Фумла не працювала того вечора, — просто не продумала все аж так добре.

— Добренько. Кінґ Джордж зайде всередину та скаже їй, шо маленькій міс треба з нею поговорити.

Я вже була готова зіскочити, але тут дещо впало мені в око. Я роздратовано зойкнула й наступила Кінґові Джорджу на вухо.

— Eina!

— Вибач!

— Klim af 129, — наказав він, і я слухняно зістрибнула.

Він, кривлячись, потер собі вухо.

— Вибач!

— Та нічо. Тепер скажи Кінґу Джорджу, в чому проблема.

— Я бачила всередині того чоловіка. Того, що зав’язав очі Б’юті, а потім змусив Фумлу їй збрехати. Гадаю, Фумла його боїться, тому не розмовлятиме зі мною, поки він тут. Мені треба зустріти її на самоті.

— Добренько. Як його звати і який він має вигляд?

Я описала його Кінґові Джорджу й заразом пояснила, де він сидить. Кінґ Джордж скривив своє зморшкувате старе обличчя, а тоді кілька разів кивнув.

— Гаразд. Добренько. Кінґ Джордж думає, шо справицця. Лиш йому знадобляцця кошти.

— Кошти?

— Трохи баксів, — сказав він, потерши один об одного вказівний і великий пальці. — Бакшиш. Бабки. Geld.

— А, тобі потрібні гроші?

— Ага, тіки не для Кінґа Джорджа. Вони треба, щоб Кінґ Джордж міг витратити їх на свого нового chommie 130.

— І хто твій новий друг?

— Отой ou всередині. Дрож.

— Але ж він тобі не друг!

Він підморгнув.

— Ще ні, та як вип’є кілька разів, то буде ним.

— Гаразд.

Я скинула зі спини наплічник і, відкривши його, передала Кінґові Джорджу гроші, які він до цього відмовився брати.

— Гаразд, тепер хай маленька міс найде собі lekker pozzie, сховаєцця й почекає там, добренько? Кінґу Джорджу, шоб зробити чудо, треба час, dop і ще, може, трішки boom. Коли дівчина вийде сюди, це значитиме, шо тут безпечно. Ясно? До цього маленька міс не повинна виходити.

— Ясно. Хай щастить!

Я розвернулася й попрямувала заваленим металобрухтом задвір’ям до задньої огорожі, у якій минулого разу знайшла ворота. Там було темно, і вони ховалися за деревами, тож мене ніхто не побачив би, не шукаючи навмисно. А найважливіше було те, що звідти можна буде стежити за задвір’ям, доки не вийде Фумла. Опинившись на місці, я провела поглядом Кінґа Джорджа, який розправив плечі, засунув гроші в кишеню штанів і невимушено ввійшов досередини.

Півгодини по тому я ще сиділа під огорожею, поклавши підборіддя на коліна. Металевий дріт починав впинатися мені у плоть, і я відчувала, як кожна його ромбувата ланка залишає свій відбиток на моїй спині. Щоб послабити напруження, я нахилилася вперед.

Був теплий весняний вечір, і вгорі нерухомо висів півмісяць. Небо було безхмарне, і я, підвівши погляд, спробувала розгледіти кілька сузір’їв крізь гілля дерева, але побачила зовсім небагато зірок. Чи то місячне сяйво було занадто яскраве, чи то деревний дим із поселення був загустий, але я бачила тільки вогні літаків, які вряди-годи пролітали в небі. Бачачи літаки, я мимоволі згадувала про Едіт і хутко проганяла ці думки. Вона чітко дала зрозуміти, що між роботою та мною обрала роботу, і з цим болем мені випаде дати собі раду якось іншим разом, коли я почуватимуся сильнішою.

Мене вихопив із задуми несподіваний вибух сміху, і я поглянула на вхід до шебіну, з якого саме виходили троє людей. Із цими людьми в ніч виринула музика, схожа на відсталу від них примару, і я слухала, як поступово стихають їхні голоси, доки не зосталося тільки сюрчання цвіркунів.

На той час мені вже відчайдушно кортіло попісяти, тож я сховалась якомога далі за персиковим деревом, і там присіла. Перш ніж я попісяла, минула ціла вічність, бо я не могла розслабитись, а коли в мене таки вийшло, потік був такий потужний, що трохи сечі хлюпнуло на мене і я відчула тепло й мокроту на своїх голих щиколотках. Повернувшись до свого наплічника, я витягнула з нього серветку та якось обтерлася. Знову сіла й узялася чатувати далі.

«Якби ж то я взяла із собою бутерброд. Або шоколадку».

Я не їла перед від’їздом, і від запаху м’яса із цибулею, що їх підсмажували на вугіллі неподалік, у мене забурчало в животі. Я була не єдиною голодною істотою в околицях: біля мене раптом з’явився собака, що з’їв мій слід із хлібних крихт під час моєї останньої подорожі до Совето, — його неначе привабили мої думки про їжу. Він обнюхав мене й мій наплічник, але, зрозумівши, що харчів у мене не роздобудеш, ображено заскавчав. Я була рада мати якесь товариство й потягнулася, щоб його погладити, та він дременув геть і я знову лишилася сама.

Минуло ще п’ятнадцять хвилин, і я вже засинала, аж тут мене розбудив гучний голос.

— Chommie, там, де я це взяв, є ще дофіга. І той boom хороший. Не та kak dagga, яку продають на заправках, оббризкану отим Doom і всяким kak. Той kak є giftig 131. Від нього ти mos отруїшся й умреш.

Це був Кінґ Джордж, і він незграбно обняв однією рукою за плечі якогось високого чолов’ягу. Вони, хитаючись, подалися туди, де були припарковані машини, і, коли вони пройшли під ліхтарем, я побачила, що чолов’яга, з яким він іде, — Дрож. Вони сіли в білий фургон, який я вперше побачила тоді, коли Дрож забрав на ньому Б’юті, а тоді поїхали.

Перш ніж я встигла запанікувати через те, що Кінґ Джордж покинув мене саму-самісіньку, задні двері шебіну відчинились і надвір вийшла якась постать. Це була Фумла. Вона збентежено роззирнулася довкола, а потім зробила кілька нерішучих кроків у мій бік і зупинилася, дослухаючись. Постояла кілька секунд без руху, чекаючи, коли перед нею щось з’явиться.

— Molo, — прошепотіла вона. — Ufuna ntoni?

Почувши її голос, я підвелася й покинула свою схованку, вийшовши з темної тіні на сріблясте світло місяця. Фумла різко повернула голову в мій бік; коли вона мене побачила, її очі округлилися, зблиснувши білками. Я могла лише припускати, зважаючи на шокований вираз її обличчя, що Кінґ Джордж ніяк не пояснив їй, хто хоче з нею поговорити. Вона очікувала кого завгодно, крім білої дитини.

— Привіт, — сказала я. — Я Робін. А ти Фумла.

Вона знову роззирнулася, неначе шукаючи людину, що її розігрувала. Я побоювалася, що вона розвернеться й піде шукати Кінґа Джорджа, щоб той пояснив свої дії, та прокашлялася, воліючи привернути її увагу. Я приготувала цілу промову, але тієї миті, під несамовите калатання серця у своїх грудях, схоже на стукіт кулаків по дверях, мені вдалося лише сказати:

— Мені потрібна твоя допомога, щоб знайти Номсу.

Вона примружила очі.

— Номсу?

— Так, Номсу Мбалі.

— Чого тобі треба від Номси? — Фумла ступила крок уперед, піднявши брову та скептично оглядаючи мене. Перш ніж я встигла відповісти, вона знову ступила вперед і схопила мене за зап’ясток. — Ти! Ти дівчинка, що була того дня в парку. Та, з якою говорила Номса; та, яку доглядає її мати.

— Так.

Я кивнула, радіючи, що вона знає, хто я така.

— Вона хотіла побачитися з матір’ю, щоб поговорити з нею, але її мати так і не прийшла.

— Ні.

Фумла завдавала мені болю. Я не могла сформулювати нормальну відповідь, поки її пальці лещатами стискали мені зап’ясток.

— Чому її мати не прийшла?

Я не приготувалася до необхідності пояснити цю всю ситуацію Фумлі. Мені здавалося, що їй буде достатньо сказати, що Номса потрібна Б’юті, а тоді я в разі потреби розповім Номсі правду про те, що накоїла. Коли я спробувала вирватися з її хватки, слова застрягли у мене в горлі.

— Чому її матері там не було? — запитала дівчина ще раз, а коли я не відповіла, приклала вільну руку до рота: в неї з’явилася неприємна думка. — Ти казала комусь, що того дня бачила Номсу?

— Ні.

— Ти повідомляла комусь про це? Про те, що її бачила? — Фумла потрусила мою руку. — Повідомляла?

— Ні, — відповіла я — щоправда, не надто переконливо. Ця дівчина мене лякала. Її гнів був такий потужний, що межував із ненавистю. Я ніколи нічого лихого їй не робила, то навіщо їй мене ненавидіти?

— Ти привела сюди поліцію?

Тепер у її голосі вчувалася паніка, шипляча наполегливість, від якої мені знову закортіло попісяти.

— Що? Ні!

— Як ти сюди дісталася? Хто тебе привіз?

— Я приїхала з Кінґом Джорджем, він…

— Що сталося з Номсиною матір’ю? Де вона?

— Вона… вона в лікарні, — затинаючись, промовила я.

— Через тебе?

Її звинувачення заскочило мене зненацька. Як Фумла могла знати про мою причетність, якщо про те, що в цьому слід звинувачувати мене, не знав більше ніхто? Як вона могла знати мою найстрашнішу таємницю, якщо я довірила її тільки Моррі?

— Так, але…

— Номси ти не знайдеш, чуєш? Шпигунко ти мала! Всі ви, білі люди, однакові: зрада у вас у крові від самого дня народження.

Її очі палали праведним обуренням, а її слова в поєднанні з емоційністю дещо пояснили.

— Ні, Фумло, ти не розумієш…

— Я не розумію? Чому? Тому що я неосвічена? Тому що я варварка й дикунка, нездатна зрозуміти звичаї білої людини? Та я чудово їх розумію. А тепер забирайся звідси! Йди, поки я не покликала нашу охорону. — Вона суворо глянула на мене, а коли я не розвернулася й не побігла, розвернулася сама та пішла назад до шебіну. — Власне, я приведу її зараз, і ти зможеш пояснити, чому ставиш тут свої запитання.

Усі інстинкти наказували мені бігти. І тоді я таки побігла, але побігла не від небезпеки, а до неї.

129 Злазь.

130 Приятеля.

131 Отруйний.

Розділ п’ятдесят п’ятий

Робін

3 жовтня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Я дісталася дверей за кілька секунд після того, як вони затріснулись, і смикнула за них, боячись, що Фумла замкнулася від мене. Двері відчинилися без жодного опору, і я незграбно позадкувала, смикнувши надто сильно. Випроставшись, я кинулася за поріг і пішла довгим коридором за Фумлою. З однієї з бічних кімнат раптом вийшла офіціантка з повною тацею напоїв, і ми мало не зіткнулися.

— Вибач! — сказала я, озирнулася й помітила, як вона хапається за келихи та пляшки, щоб вони не попадали.

Упевнившись у тім, що все не попадає додолу навколо неї, я рушила далі й побачила, що Фумла вже відірвалася від мене. Я сподівалася наздогнати її в безпечному коридорі, де легко було сховатись, але вона вже вийшла в головну залу, де сиділи всі клієнти. Залишалося йти туди за нею.

Я спробувала прослизнути тихцем, не віддаляючись від стіни в надії, що мене ніхто не побачить, але наївно було очікувати, що моє прибуття залишиться непоміченим. Хоча відвідувачі здебільшого були втомлені життям люди, які встигли вже побачити практично все, що тільки можна, прихід десятирічного білого дівчати до нелегального бару в поселенні для чорних був для них усе одно, що зустріч із інопланетянином.

Молодик, який сидів найближче до мене, зігнувшись над своїм пивом, угледів мене й не повірив власним очам; від шоку в нього відвисла щелепа. Двоє старших чоловіків, які сиділи за столиком поруч із ним, висловили свій подив гучніше — заволали так, що на них озирнулись інші люди, охочі побачити, через що здійнявся такий галас. Зала була не така велелюдна, як тоді, коли сюди вперше прийшла Б’юті: вона була заповнена лише на чверть, тому в ній можна було звільнити місце довкола мене, поставивши мене в центр уваги.

Дехто витягував шиї, тим часом як ті, хто сидів далі в глиб зали, підвелися, щоб краще мене роздивитися. Платівка, що грала, раптом зупинилась: один із офіціантів перервав музику, і голка програвача шкрябнула вініл. Коли вістл затих, я не почула нічого, крім сердитого бурмотіння по всій залі та власного дихання, що раптом стало підозріло гучним.

— От, бачите, — заявив хтось із тіні. — Я ж казав вам, що кілька тижнів тому помітив тут білу дитину, та ви просто сказали, що то мені сп’яну приверзлося. Дивіться! Знову біла дитина!

Фумла його зігнорувала. Вона шукала когось у залі, і я знала, хто цей «хтось». Я була вдячна Кінґові Джорджу за те, що він вивіз звідти Дрожа.

— Фумло, будь ласка, — промовила я, не зважаючи більше ні на кого та звертаючись безпосередньо до неї. — Будь ласка, лише послухай мене, щоб я змогла все пояснити.

Зала принишкла, всі дивилися на нас.

Фумла вибухнула потоком сердитих слів мовою коса, яких я не змогла второпати, бо вона говорила надто швидко. Присутні знову забурмотіли. В залі було повно цигаркового диму; він обтікав мене, лоскочучи мені горло й викликаючи бажання закашлятись. Його імла гнітила так, що я занервувала ще більше, ніж тоді, коли опинилася в цій залі, повній чорних чоловіків; коли ж я переступила з ноги на ногу, мої кросівки прилипли до якоїсь рідини, розлитої на підлозі.

Там було жарко, і я пошкодувала, що не надягнула чогось легшого за свої джинси з кофтою, та хоч як мені було незручно, я знала, що заради можливості достукатися до Фумли мушу зосередитися на своїх словах, знехтувавши все інше. Перш ніж я встигла заблагати її знову, з-за моєї спини пробухкав голос:

— Що тут таке?

Я повернулася. За мною стояла дебела жінка в тюрбані, що вперла одну руку в підняте стегно і явно не вірила своїм очам.

— Мама Пампушка, — промовила я.

Вона здивовано кліпнула, і її блискучі вуста вигнулися в усмішці.

— Що ж, дорогенька, схоже, я в невигідних умовах у власному шебіні. У мене доволі незвична гостя, яка знає, хто я така, хоча нас офіційно не відрекомендували одна одній. — Вона вийшла вперед, похитуючись усім тілом. Простягнула руку, задзеленчавши десятком браслетів на зап’ястку. — Зробімо це як треба, гаразд? Я — Мама Пампушка, шебінова королева цього надзвичайно вишуканого закладу. А ти хто така, дорогенька?

— Я Робін. Робін Конрад, і я рада знайомству, ваша високосте.

Я взяла її за руку й потиснула її, а тоді згадала, що перед особами королівської крові треба робити реверанси. Випустивши її руку, я низько присіла та схилила голову. Дехто з присутніх захихотів.

Мама Пампушка засміялась, і в неї під підборіддям заколихалися жирові складки.

— «Ваша високосте», чули? Дитина з першого погляду впізнає осіб королівської крові. — Залунав сміх, але я не засміялася, бо не зрозуміла жарту. — А тепер скажи мені: що в моєму шебіні робить біла дитина?

— Королево Пампушко, я прийшла поговорити з Фумлою.

Насупившись, вона перевела погляд із мене на Фумлу.

— Зінзі, — з притиском вимовила вона, і я згадала, що саме так Фумлу звали в шебіні, — будь ласка, поясни, що відбувається.

Фумла заговорила мовою коса, але знову надто швидко, щоб я бодай щось зрозуміла. Її слова стривожили всю залу, і пролунали один-два крики. Мама Пампушка підняла руки, наче диригуючи оркестром, і всі, немов на команду, заспокоїлися. Вона повернулася до мене:

— Зінзі звинувачує тебе у шпигунстві й роботі на службу безпеки. Звинувачення правдиві?

— Ні, королево Пампушко, ні. Аж ніяк не правдиві.

— Брехуха! — Фумла знову перейшла на англійську. — Ти сама сказала, що приїхала сюди знайти Номсу та що ти вже довела її матір до лікарні.

Усі разом охнули. Навіть королева Пампушка сумрилась, і я швидко заговорила, поки вона не виступила проти мене.

— Так, але я шукаю Номсу не тому, що я шпигунка чи працюю з поліцією. Насправді я не така, як інші білі люди.

Дехто засміявся, і Фумла засміялася разом із ними:

— Кумедно, бо мені ти здаєшся достоту такою, як інші білі люди. Ба більше, ти здаєшся саме такою білою дитиною, що звикла мати все, що хоче, і думає, що може приїхати до поселення та ставити вимоги, як у себе вдома в передмістях. Ти гадаєш, що всі тут — твої слуги, але це не так.

Кілька людей зашипіли на мене, підтримуючи її.

— Ні! — пронизливо закричала я. — Ні, я справді так не думаю. Я доведу вам, що я така сама, як ви, — додала я, силкуючись зняти із себе кофту, і в моєму голосі з’явилася нотка відчаю.

Я відкрила свою футболку й покрутилася, щоб усі як слід її розгледіли.

— Бачите? Тут написано: «Свободу Нельсонові Манделі», а ззаду його портрет. Мене б могли заарештувати за цю футболку, та мені байдуже. — Я гарячково намагалася згадати все, що розповідала мені про нього Б’юті: хай вони побачать, що я знаю про їхнього героя все. — Ролілала — хороша людина, борець за свободу, і він не повинен сидіти до скону в тюрмі. Я сподіваюся, що колись він очолить нас і зцілить нас усіх, щоб ми змогли жити разом як рівні.

Я казала те, що було потрібно, бо довкола залунало схвальне бурмотіння. Скориставшись короткою миттю підтримки присутніх, я пішла до програвача.

— Ця платівка, що грала, поки не зупинилася... Це «Meva» Спокса Машіньяне. Така платівка є в мене вдома. Б’юті навчила мене танцювати під музику квела.

Я повернула голку на місце, і платівка раптом ожила; звуки вістла розслабили мені м’язи та сповнили мене надією. Оглянула залу в пошуках партнера для танцю, але дорослі чоловіки мене лякали. Зате мені відлягло від серця, коли я побачила хлопчину, що здавався лише трохи старшим за мене. Він стояв, притулившись до стіни, а біля його ніг були швабра та відро.

— Ungathanda ukudansa?

Я простягнула йому руку.

Діставши від мене запрошення на танець, він обвів поглядом залу, і кілька людей засвистіло й загукало на знак підтримки. Він знизав плечима, а тоді вийшов уперед, галантно взявши мене за руку. Потупав ногами, ведучи мене до танцю, а тоді ми закрутилися в ньому, розслабивши коліна й зігнувши руки. Квела була гібридом рок-н-ролу з джайвом і раз у раз перемежалася лясканням пальцями чи джазовими змахами руками. Навіть коли ми розділилися, щоб потанцювати окремо, ритм і далі нас пов’язував, отож наші ноги згинались і хвицались одночасно, а стегна та плечі гойдалися разом. Музика була чудова — вона була жива й пульсувала в мені, а коли я всміхалася хлопчикові, він усміхався у відповідь.

Глядачі нас оцінили, і, поки ми виконували все нові па, кружляючи одне довкола одного, крутячись і повертаючись, згинаючись і гойдаючись, вони здійнялися на ноги й радісно загукали. Було чути оплески й волання, свист і тупання ногами, і хоча людські обличчя розмилися, поки я летіла та кружляла повз них, мені було видно, що вони всміхаються. Коли пісня затихла, я була захекана, проте щаслива, партнер у танці вклонився мені, а я вклонилась йому.

Коли оплески припинились, я поглянула на Фумлу, сподіваючись, що справила на неї враження, але вона лише нетерпляче хитнула головою:

— Отже, ти вдягнена у футболку з Нельсоном Манделою та трохи розмовляєш мовою коса. Отже, ти вивчила один із наших танців. Отже, ти маленька мавпочка-артистка. То й що?

Мого щастя як і не було.

«Я не схиляю її на свій бік. Що ще можна зробити?»

Я піднесла руку, потягнувшись до свого медальйона, як завжди несвідомо робила, коли нервувалась, а замість нього мої пальці торкнулися кулона Б’юті. Він дав мені надію, і я смикнула за нього, піднявши його на світло.

— Бачиш? Це кулон зі святим Христофором, який моїй gogo 132, Б’юті, подарувала Меґґі, Білий Янгол. Меґґі біла, проте бореться за свободу чорних. Бачиш слово з другого боку? Там написано: «Вір», бо Меґґі каже, що ми повинні вірити: колись чорна людина буде вільною. Меґґі — моя подруга, а вона не стала б дружити з поганою людиною, просто не стала!

— Ти знаєш Білого Янгола? — вражено перепитала Мама Пампушка.

— Так, — кивнула я. — Знаю.

Знову залунало бурмотіння, яке перерізав голос Фумли:

— Дитино, ти вдаєш із себе одну з нас, але ти не одна з нас. Ти ніколи не будеш однією з нас, і я не маю причин тобі довіряти. Що ти тут робиш насправді? Чого тобі треба від Номси?

Перед її запитаннями вся моя бравада випарувалась. Я більше не мала ні ідей, ані планів, які могла реалізувати. У моєму репертуарі не лишилося жодних хитрощів чи одкровень, нічого, чим можна було би спробувати переконати її, що я — хороша людина. І, хоча усвідомлення цього мене пригнітило, я збагнула, що не досягаю успіху, тому що це брехня і Фумла може її розкусити.

«Я не хороша людина. Я не та людина, що не завдає шкоди чорним, бо хіба я не завдала Б’юті якнайстрашнішої шкоди?»

Я була самозванкою та лицеміркою й не могла щиро запропонувати їй нічого, крім правди. Мені просто ніколи не спадало на думку, що її доведеться пропонувати отак, у такому публічному місці, перед комісією з людей, схильних судити мене суворо й немилосердно; але я, знов-таки, не могла очікувати доброти та прощення, бо просто не заслуговувала на них.

Отож я вчинила так, як мені казав Віктор. Поглянула в обличчя своєму страхові дізнатися, що я таки не гідна любові, а тоді оголила власний сором і розповіла свою найстрашнішу таємницю. Сказала правду.

— Б’юті не зустрілася з Номсою, бо я не віддала їй листа.

— Голосніше, дитино, — скомандувала королева Пампушка, і я спробувала прогнати страх, який стискав мені горло.

Я дивилася просто на Фумлу, щоб вона бачила, яка я щира. Сподівалася, що моя вразливість зуміє досягти того, чого не змогла досягти моя бравада.

— Б’юті не зустрілася того дня з Номсою, бо я не віддала їй листа. Я сховала його й не сказала Б’юті, що бачила Номсу, бо не хотіла, щоб Б’юті повернулася з нею до Транскею.

На той час я вже почала плакати. Ці мої слова, це моє одкровення про саму себе викликали в мене такий сором, що я не могла стримати сліз. Я знала, що скорбота робила моє лице потворним, але шморгала носом і говорила далі, рішуче налаштована розповісти все, хоч як це жахливо.

— У день повстання в Совето, того самого дня, коли зникла Номса, мої батьки були вбиті. Їх убили чорні чоловіки після вечірки. Мій батько був гірничим майстром у копальнях. Кажуть, ті чоловіки не знали мого батька, проте я не знаю, чи правда це. Мій тато був хорошим татом, і я дуже любила його, а він — мене, одначе з чорними людьми він не завжди поводився добре.

Кажучи так про батька, я почувалася зрадницею, та це було правдою, а я на той час уже достеменно знала, що розповім усе.

— Після їхньої загибелі мене відправили жити до тітки, але насправді я їй не потрібна і вона не здатна дбати про мене як слід. Я не хотіла, щоб мене забрали до сиротинця, і тому, коли Б’юті прийшла мене доглядати, я знову стала почуватися спокійно. Вона…

Я замовкла, намагаючись вдихнути повітря в легені: через сльози стало важко дихати.

— Вона дбала про мене й любила мене, а я хотіла лиш одного: щоб мене хтось любив і щоб хтось лишився зі мною. Тому, коли з’явилася Номса, я не хотіла, щоб Б’юті пішла й повернулася до Транскею. Тож я їй не сказала. А потім вона знайшла Номсиного листа, і в неї стався серцевий напад.

Фумла охнула, та я не могла зупинитися, щоб усвідомити її шок. Я мусила говорити.

— І Б’юті може померти, а я не хочу, щоб вона померла, не побачивши Номси, бо вона залишилася зі мною саме через це. Не заради мене, аж ніяк, хоч я й казала собі, що це заради мене. Вона завжди була чесна зі мною, і вона сказала мені, що колись піде. Вона залишалася з нами лише для того, щоб знайти Номсу, і тепер я маю привести Номсу до неї. Це єдиний спосіб усе виправити.

У залі панувала мертва тиша. Крім мого голосу, було чути лише невпинне кружляння платівки, з якої вже начисто була витиснута музика — так само, як із мене були витиснуті всі емоції.

Фумла захитала головою, неначе намагаючись прояснити думки.

— Чому я маю тобі вірити? Звідки мені знати, що це не пастка й що Номсу не заарештують, щойно вона дістанеться лікарні?

Кілька присутніх схвально забурмотіли.

— Фумло, я знаю, що ти мені не віриш, але я колись тобі допомогла. Хіба ти не можеш допомогти мені зараз?

— Ти? Допомогла мені?

Її обличчя знову стало суворим.

— Так, невже ти не пам’ятаєш?

Вона зневажливо цокнула язиком.

— Коли це сталося?

— У ніч повстання, у Брікстонському відділку поліції. Я була там через те, що сталося з моїми батьками, й сиділа в почекальні, а тут увійшла ти, і на тобі не було нічого, крім подертої сорочки та спідньої білизни, і…

— Ти дала мені ковдру, щоб я прикрилася.

— Так.

Від цього спогаду її лице злагідніло.

— То справді була ти?

— Так, — підтвердила я, — і я сподівалася, що ти допоможеш мені зараз.

Дівчина мовчала. Я бачила, що вона переживає суперечливі почуття, і затамувала подих, надто злякана, аби щось казати. Тиша, здавалося, розтягнулася навіки.

Врешті Фумла розкрила рота й відповіла:

— Ні, вибач. Я не можу тобі допомогти.

Мені не вірилося, що я знову підвела Б’юті.

132 Бабусі (мова коса).

Розділ п’ятдесят шостий

Робін

3 жовтня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Коли я вибігла надвір, на автостоянці не було нікого, і я зраділа, виявивши, що машина Кінґа Джорджа незамкнена. Прослизнула на пасажирський бік і зачинила за собою дверцята. Кінґ Джордж сказав, що оповідка про гігантського пацюка була брехнею, що мала віднадити копа, та я була не надто в цьому впевнена.

Я підняла ноги й поставила стопи на сидіння, вмостивши наплічник у себе на колінах.

Судомно видихнула, пригнічена розчаруванням. Я була так упевнена в тому, що Фумла мені допоможе, а тепер не уявляла собі, що робити. Без Фумлиної допомоги я ніяк не могла доправити послання до Номси. Залишалося хіба що визнати свою поразку.

Минала хвилина за хвилиною, і всередині знову почала грати музика. Я замислилась, як довго ще не буде Кінґа Джорджа. Мені хотілося поїхати додому, лягти в ліжко й забути, що ця ніч і моє привселюдне приниження взагалі існували. Мої повіки почали опускатись, і я змусила себе прокинутися, бо заснути тут було б небезпечно.

Радіо досі нічого не впіймало, і я пошкодувала, що не взяла із собою якоїсь книжки — такої, щоб відволіктись і не заснути під час очікування, — та єдиним читвом у моєму наплічнику були Номсин лист і щоденник Б’юті. У відчаї я видобула щоденник. Намагаючись перекладати слова з мови коса англійською, я принаймні не засну.

Я прогортала перші кілька сторінок і зрозуміла лише кілька слів — замало, щоб виснувати якийсь сенс, — а тоді проглянула решту. Сторінки були заповнені почерком Б’юті, і його знайомий вигляд засмутив мене так, що мені стало нестерпно на нього дивитись. Я рвучко згорнула щоденник, збираючись відкласти його, та тут дещо впало мені в око. Це був запис англійською мовою на останніх кількох сторінках. Ба більше, судячи з усього, це був лист до мене.

Моя безцінна Робін!

Я опинилася на роздоріжжі, на якому мушу ухвалити рішення: здатися чи продовжити боротьбу. Якщо я здамся й відступлюся, мені буде гарантована безпека. Не припинивши боротись, я майже однозначно наражуся на небезпеку.

Я завжди думала, що бійцем у нашій родині є Номса. Дивилася на неї й на те, як вона протистояла всьому світові з піднятими кулаками, б’ючись у битвах, що в них потрібно було битись, і чудувалася, звідки в ній це — той вогонь, що палає в її жилах. Сілумко, мій чоловік, був сміливцем, але не бійцем. Я думала, що ця риса, можливо, передалася Номсі від мого батька чи батька мого батька: вони обидва були непростими чоловіками, які наполягали на своєму.

Однак тепер, у свої п’ятдесят, я вперше розумію, що людина, яку Номса наслідувала всі ці роки, — це я. Опинившись перед вибором із двох варіантів, я зрозуміла, що здатися — не варіант. Можливо, якби я боролася за саму себе, шанси на те, що я відступлюся, були б більші. Ми завжди набагато охочіші відмовитися від себе, ніж від тих, кого любимо. Та я борюся не за себе. Я борюся за Номсу, за її безпеку та її майбутнє.

Моя донька молода, їй усього-на-всього дев’ятнадцять років, і в неї ще попереду ціле життя. Якщо вона вирішить долучитися до цієї боротьби, коли стане старшою, здобуде освіту й краще познайомиться зі світом, я поважатиму її вибір, хоч який осоружний він мені буде. Зараз же вона замолода, щоб знати, які наслідки матимуть її дії. Її ввів в оману чоловік, якому вона довіряє, людина без морального компаса, що зробив із неї зброю в боротьбі зі світом. Я цього не потерплю. Не дозволю робити з неї пішака, яким він готовий пожертвувати.

Байдуже, як часто мені кажуть, що Номса там, де хоче бути, та яка з неї добра бійчиня. Я знаю свою доньку. Знаю, що за її пристрастю та гнівом б’ється серце, що розрізняє правду і кривду, совість, якій важко буде змиритися з наслідками вибухів на вокзалах і в муніципальних будівлях, серце, яке сумніватиметься, що шкодити людям заради політичної заяви є морально.

Отримавши листа від брата й виїхавши з Транскею, я пообіцяла своїм синам, що привезу їхню сестру додому. Я людина, котра держить своє слово. Втім, тепер, коли я вирішила йти далі, є цілком реальна ймовірність того, що зі мною щось станеться. Безглуздо казати тобі, хто стоятиме за моїм зникненням. Я не хочу наражати тебе на небезпеку, шукаючи справедливості, а поліція не перейматиметься зникненням ще однієї чорної жінки.

Я пишу цього листа до тебе у своєму щоденнику, бо знаю: якщо я зникну, ти шукатимеш зачіпок, які вказували б на те, що зі мною трапилося. Не сумніваюся, що в ході пошуку ти знайдеш мій щоденник і цей лист, схований у ньому. Знайти його тобі буде досить легко, бо це — єдиний у щоденнику запис англійською мовою.

Хочу запевнити тебе: якщо ти прокинешся якось уранці, а мене нема, річ буде не в тому, що я з власної волі тебе покинула. Мені крається серце від думки про те, що ти колись, можливо, чекатимеш на моє повернення додому, а якщо його не станеться, подумаєш, ніби я — одна з багатьох людей, які покинули тебе, не попрощавшись і не дотримавши власних обіцянок. Такого не сталося б ніколи.

Ти так сильно нагадуєш мені Номсу, що часом мені здається, ніби боги відібрали в мене доньку, та замість неї дали тебе. Ти теж бійчиня, як і ми, жінки з родини Мбалі. Думаючи про те, як багато забрало в тебе життя в такому юному віці, я можу хіба що чудуватися твоїй силі та витривалості. Робін, відвага, яку ти показала, впустивши мене у своє життя й дозволивши мені любити тебе — а також, насмілюся сказати, полюбивши мене у відповідь, — вказує на сміливість. На мою думку, взяти вогнепальну зброю чи понести бомбу — це не сміливо, зате відкритися можливості втрати й розчарування, вже будучи надто добре знайомою з їхнім болем, — ось це сміливо.

Я бачу в тобі велич. Я бачу у твоєму майбутті дещо велике. Ти виростеш жінкою зі стрижнем, і я пишаюся тим, що знала тебе й розділила з тобою частину твого шляху. Ніколи не сумнівайся у своїй силі й ніколи не сумнівайся, що ти гідна любові.

Я дуже тебе люблю. В цьому ти теж ніколи не сумнівайся.

Б’юті

Я геть не почувалася так, ніби читала листа. Ні, я почувалася так, ніби Б’юті мене обняла: кожне слово було ласкою, дотиком губ до рани. Я чула, як до мене звертається її голос, і він стимулював мене так, як не могло би стимулювати більше ніщо й ніколи. Я не здамся, тому що я бійчиня і Б’юті вірить у мене, хоч я на це й не заслуговую. Я вже стільки разів її підвела, що не можу зробити цього ще раз — і не зроблю.

Я знову зайду всередину й відшукаю Фумлу. Цього разу я не прийму відмови. Байдуже, скільки буду принижуватися чи вона погрожуватиме насильством; байдуже, стане натовп на мій бік чи голосно вимагатиме моєї крові. Як сказала у своєму листі Б’юті, ми боремося за тих, кого любимо, і не здаємось. Я будь-що-будь примушу Фумлу сказати мені, де Номса, бо нізащо не зможу поважати себе, якщо не виправлю своїх помилок.

Коли я спробувала відчинити дверцята, вони не піддались. Я так відволіклася на щоденник, що не помітила, як хтось підійшов до машини.

— Я тебе шукав.

Біля вікна з’явилось обличчя, і я стрепенулася.

За мить до мене дійшло, що воно належить хлопчикові, з яким я танцювала раніше. Я опустила вікно та здуру бовкнула:

— Це ти. Чому ти мене шукав?

— Хочу допомогти.

— Справді? Він кивнув.

Це не вкладалося в голові. Я сподівалася врятуватися через Фумлу, бо якось допомогла їй, що могло підвищити шанси отримати від неї допомогу у відповідь. Хлопчика я не знала — ніколи не зустрічалася з ним до нашого танцю, — і він геть нічого мені не завинив.

— Але… чому?

— Я якось зустрівся з Б’юті. Тоді в мене помирав брат, — відповів він. — Вона спробувала вмовити мою матір і її друзів відвезти Сіфо до шпиталю на лікування, та вони й слухати не хотіли. — Помовчавши якусь хвильку, він додав: — Б’юті була добра до мого брата. Вона знайшла Сіфо на дорозі в день повстання, після того як поліціянти почали стріляти. Він спливав кров’ю й був наляканий, а вона зупинилася біля нього, щоб його втішити. Я їй так за це й не подякував. Якщо вона хоче знайти свою доньку, то я хочу їй допомогти.

— Твій брат помер?

— Так, він був моїм близнюком.

Мені страшенно захотілося сказати йому, що я теж мала близнючку і вона теж померла, але я знала, що ця реальна втрата більша за мою уявну.

— Щиро співчуваю.

— Дякую.

— Але ж ти просто дитина, як я. Чим ти можеш допомогти?

— Після повстання я ставив купу запитань і стежив за переміщеннями чоловіка, з яким була Номса.

— Дрожа?

— Так, його.

Його голос був спокійний і суворий.

— То що ти про нього знаєш?

— Я знаю, що ти приїхала саме вчасно. Ще один день — і ти б їх проґавила.

— Чому?

— Їхню поїздку відклали, тому тепер вони виїдуть лише завтра.

— Яку поїздку?

— Дрож і Номса збиралися поїхати до Москви.

— А де Москва?

— У Радянському Союзі.

— Це такий гомленд банту?

— Ні, це дуже далека країна, у якій раді фінансувати підготовку бійців-комуністів.

— Чому поїздку відклали? Що сталося?

— Про неї довідалася служба безпеки. Туди хтось настукав, і вона влаштувала облаву на Дрожа саме перед тим, як вони збиралися поїхати.

— Хтось?

— Я, — підтвердив він за мить.

Я охнула.

— Але ж ти чорний. Як ти можеш здавати когось зі своїх службі безпеки?

— Дрож — погана людина. Він завербував на марш багатьох дітей. Він знав, що там буде небезпечно і що саме там станеться, проте йому було байдуже, тому що їхні життя нічого для нього не важили. Я на власні очі бачив, як він погрожував моєму братові насильством, якщо той не долучиться до учнівського руху. Якби не Дрож, мій брат досі був би живий. Я хочу, щоб він за це відповів. — Хлопчина гнівно подивився на мене, кидаючи виклик: хай я тільки спробую з ним не погодитися. Цього не сталося, і він додав: — Вони зуміли втекти, перш ніж туди дісталася поліція, та, на щастя, не з’ясували, хто їх здав.

Це пояснювало параною Фумли та її вперту віру в те, що я прийшла знайти Номсу лише для того, щоб здати її поліції; це пояснювало, чому вона вважала, ніби перебування Б’юті в лікарні — це пастка, де на неї вже чекають офіцери служби безпеки. Вона гадала, що я настукала поліції, скориставшись Номсиним листом. Тепер, коли до від’їзду Номси залишається лиш один день, Фумла не розпатякає, де перебуває її найкраща подруга, людині, якій не довіряє.

— Після цього, — повів далі хлопчик, — Дрож відклав їхній від’їзд до безпечніших часів. Я чув, що вони поїдуть завтра.

— Тому ти й працюєш тут? Щоб шпигувати за людьми й добувати інформацію?

— Ні, мені потрібні гроші, щоб утримувати матір. Інформація — це додатковий бонус. Діти невидимі, тому що нас вважають безсилими, і через це відвідувачі кажуть при мені таке, чого інакше б не казали. А ще їм розв’язує язики випивка.

— У тебе дуже добра англійська.

Його лице розпливлося в усмішці — так само широкій, як раніше, коли ми з ним танцювали.

— Дякую. Я вивчав її поза школою. Вивчати інші мови важливо.

Я схвально кивнула:

— Я вивчала мову коса, та просунулася далеко не так, як ти. Може, колись… — Неподалік розбилася пляшка, і ми обоє повернулися на її дзенькіт глянути, чи не йде хто до нас. Ніхто не з’явився, і я повела далі: — То ти можеш допомогти мені передати Номсі послання?

— Ні.

Мені стало сумно. Я знала, що це було надто добре, щоб являти собою правду.

— Я можу зробити ще краще, — додав хлопчик. — Можу сказати тобі, де її знайти, щоб ти сама передала послання.

— Справді?

Хлопчик кивнув, а тоді відвів погляд і промовив:

— Можна спершу дещо в тебе спитати?

— Так, звісно. Що завгодно!

— Чому білі люди нас ненавидять?

Нас розділяли зачинені дверцята машини. Я відчинила їх, вилізла та стала поруч із ним.

— Як тебе звати? — спитала я, усвідомивши, що він мені цього не сказав.

— Асанда. Робін, вибач, якщо це запитання тебе образило. Просто ти перша біла людина, яку я взагалі зустрів. Я сказав собі, що поставлю це запитання, як матиму нагоду.

— Асандо, я була б рада тобі відповісти, але справді не знаю. Я намагалася збагнути це сама, та просто без упину ходжу колами. Спершу я думала, ніби річ у тім, що чорні люди вбивають білих, але тоді довідалася, що білі теж убивають чорних. Мені казали, що чорні люди ліниві й дурні, а ще — що вони брудні та переносять мікроби, яких немає в нас, але це все також неправда. — У мене з’явилася думка. — Скільки тобі років?

— Чотирнадцять.

— Бачиш? І все ж ти маєш роботу, працюєш уночі, а потім, наступного дня, йдеш до школи. Ти старанно навчаєшся, і ти певно ж дуже розумний. А Б’юті… Б’юті — наймиліша, найдобріша й найрозумніша людина, яку я коли-небудь зустрічала, і вона чорна. — Я роздратовано замотала головою. — Може, річ у тім, що чорні дуже потрібні білим і це ставить вас усіх у позицію влади, а нас лякає. А може, тому, що всім треба когось ненавидіти, а жахливо поводитися з людьми легше, якщо казати собі, що вони геть не такі, як ти.

— Пообіцяй-но мені дещо.

— Що саме?

— Пообіцяй, що не станеш однією з них, як виростеш.

— Однією з кого?

— З білих, які нас ненавидять. Як виростеш, не забудь, що ми з тобою однакові. Обіцяєш?

Він мав рацію: ми були однакові. З Асандою в мене було більше спільного, ніж із будь-якою іншою людиною, яку я коли-небудь зустрічала. Ми обоє любили музику квела та обожнювали танцювати. Ми обоє втратили близнюків і шпигували за людьми, поводячись як детективи. Ми обоє обожнювали вивчати нові мови, поважали Б’юті та хотіли вчинити з нею правильно. А ще кожен із нас намагався по-своєму щось виправити. Деінде, у якісь інші часи ми з Асандою могли б бути найкращими друзями; у якомусь іншому житті він міг би бути моїм хлопцем.

— Я нізащо не стану однією з тих людей, як виросту.

Він був вищий за мене, і тому мені довелося стати навшпиньки, щоб скріпити обіцянку легким дотиком губ до його щоки, білої шкіри до чорної.

Розділ п’ятдесят сьомий

Робін

3 жовтня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

— Їдь прямо! — вереснула я, коли Кінґ Джордж з’їхав з дороги. — Ти нас у домовину заженеш.

— Mos марна справа, маленька міс, — шепеляво озвався Кінґ Джордж. — Кінґ Джордж баче три дороги там, де має бути тіки одна.

Він спробував примружитися, заплющивши одне око, а тоді друге, та це не покращило його окоміру.

Коли він знову сів у машину, нарешті повернувшись до шебіну, я накинулася на нього й заволала, що нам треба їхати за Дрожем, хай куди він прямує. Тепер, коли Дрож випереджав нас усього на кількасот метрів, я бачила, що він кермує автівкою не набагато краще за Кінґа Джорджа. Фургон заносило то туди, то сюди.

— Звиняй, мала. Кінґ Джордж ніколи не був такий замучений. Jurre, ось шо буває з ou після шести zols 133 і восьми порцій пива.

— Просто дивись, куди їдеш! Ми не можемо його спустити з ока.

— Чого ми за ним їдемо, маленька міс? Він mos небезпечний ou з великим стволом. Він любить убивати mense 134. Він сам це сказав Кінґові Джорджу.

— Він приведе нас до Номси. Стережися!

На дорогу вискочив цап. Коли ми звернули, щоб його об’їхати, він зник зі світла фар так само швидко, як з’явився.

— Мо’, хай краще маленька міс порулить, а Кінґ Джордж візьмецця за педалі й передачі?

— Ну, я гадаю, що можу впоратися не гірше за тебе. Мерщій зупиняйся. — Я перескочила йому на коліна. — Гаразд, рушаймо!

Дрож, на щастя, їхав дуже повільно, і Кінґ Джордж міг відносно добре реагувати на мої накази загальмувати, сповільнитися чи набрати швидкість. Крутити кермо виявилося набагато важче, ніж я могла б подумати, і для цього знадобились обидві мої руки та величезні зусилля.

Слідом за Дрожем ми подолали лабіринт вулиць, проминули узвіз у відкритому заболоченому велді, а тоді піднялися до іншого району, зведеного на гігантських брилах. Спокійно об’їхали кілька інших машин, хоча водій однієї з них забібікав гудком, коли фургон звернув на зустрічну смугу. Зрештою Дрож звернув праворуч у якийсь двір і спинився.

— Гальмуй! — крикнула я, і Кінґ Джордж послухався. Я вимкнула фари.

Дрож відчинив дверцята фургона й вивалився з нього. Зігнувся на мить на подвір’ї, а тоді знову підвівся та зник за рогом будинку.

— Ми вже приїхали? — запитав Кінґ Джордж.

— Так, це будинок-ширма.

— Що-що? Будинок-ширма?

— Так, Асанда розповів мені, що Дрож паркується тут, а тоді огинає будинок ізбоку, вдаючи, ніби заходить усередину. Якщо за ним іде чи стежить хтось зі служби безпеки, вони штурмуватимуть цей будинок, але він порожній і там закладена якась бомба.

— Jurre! То де він іде насправді?

— Він перестрибує через задню стіну, якої звідси не видно, а тоді прямує до своєї справжньої схованки — до іншого будинку за кількасот метрів звідси вздовж отієї дороги. Асанда описав його мені.

— Кінґ Джордж просто сяде на заднє сидіння та заплющить очі на klein bietjie 135. Маленька міс зачекає, поки він проснецця, а тоді піде, добренько?

Кілька секунд — і він захропів. Я відчинила вікно, щоб впустити досередини свіже повітря. Від парів спирту в поєднанні зі смородом брудної автівки мене починало нудити. Почекавши п’ять тривалих хвилин, я вийшла з машини й попрямувала до будинку. Діставшись подвір’я, я трохи постояла за фургоном, а тоді помчала за ріг, до стіни, про яку мені розповів Асанда. Вона, на щастя, була низька, і я змогла без проблем її перескочити.

На тому боці була порожня ділянка, і я перетнула її та звернула ліворуч, до описаних Асандою трьох будинків, що скупчилися на протилежному боці. Добігши до двадцять першого номера, я зрозуміла, що опинилася там, де треба, і низько присіла в тіні. Нічого не ворушилось, і за хвилину-дві я наважилася піти вперед. Можливо, в домі було повністю вимкнене світло, а може, Дрож не мав електрики. Решта вікон у будинках на вулиці були так само темні.

Цей дім, як і безліч інших будинків у Совето, був зведений зі шлакоблоків і мав бляшаний дах. Він був невеличкий і прямокутний, а це, ймовірно, означало, що ззаду в ньому спальня, а спереду — вітальня й кухня. Санвузол стояв окремою спорудою на задвір’ї. На відміну від шебіну Мами Пампушки, тут на подвір’ї було геть зовсім голо: не росли дерева й не лежали купи сміття, а це означало, що сховатися там ніде.

Я вирішила ризикнути та чкурнула до єдиного вікна, що виходило на вулицю. Спробувала зазирнути всередину, та в кімнаті було непроглядно темно, і я побачила лише віддзеркалення власного нажаханого обличчя в шибці. Раптовий спалах так мене злякав, що я позадкувала, заточилась і приземлилася на п’яту точку. Наді мною засяяло коло світла, і я зрозуміла, що то спалахнув сірник, яким чиркнули, щоб запалити свічку. Я наважилася підвестися попри трем у ногах і знову глянула всередину. За кілька футів звідти стояла Номса в нічній сорочці. Дрожа в кімнаті з нею не було.

Коли Номса сіла на диван із книжкою в руці, вмостивши біля себе свічку, я впевнилась у тому, що він не просто зник із поля зору, і постукала по склу. Вона рвучко підвела голову. Два кроки — і вона визирнула з вікна та вражено округлила очі, побачивши моє лице. Я приклала палець до губ, а тоді жестом покликала її надвір і подалася назад до машини, щоб Номса рушила за мною.

Коли Номса вийшла з подвір’я й почала роззиратися довкола, я ввімкнула передні фари. Вона побігла до мене так, що за нею почала маяти сорочка, а коли вона дісталася машини, я відчинила їй водійські дверцята.

Вона зазирнула на заднє сидіння й побачила Кінґа Джорджа у відключці. Зайшла всередину: напевно, вирішила, що він не надто загрозливий.

— Робін! Чого ти тут? Хто цей чоловік?

— Він наш друг, і він мене привіз.

— Звідки ти знала, як мене знайти? За тобою їхали?

У світлі місяця я бачила, що в неї опухло праве око. Воно мало такий вигляд, ніби її нещодавно хтось ударив.

— Ніхто за нами не їхав, а знайти тебе було нелегко, повір. Це дуже довга історія, на яку зараз не маю часу. Я приїхала, щоб відвезти тебе до Б’юті.

— Б’юті?

— Так, вона в Бараґванатській лікарні. В неї стався серцевий напад.

Номса затулила руками рота.

— Серцевий напад? Коли?

— Кілька днів тому. Вона ще жива, проте краще їй не стає. В нас обмаль часу.

Моя звістка не збудила Номсу так, як я очікувала. Вона не взялася до дій і не погодилася з тим, що часу обмаль. Натомість вона просто повісила голову й зітхнула.

— Моя мати не хоче мене бачити.

— Що?! Та звісно, що хоче!

— Ні, вона не прийшла на зустріч зі мною після того, як я написала того листа. То був її вибір, і я мушу брати це до уваги. Якщо примусити її побачитися зі мною тепер, їй може стати ще гірше…

— Я так і не віддала їй листа, — швидко промовила я.

— Що?

— Я так і не віддала його їй. Я сховала листа, бо не хотіла, щоб ти забрала в мене Б’юті й відвезла її назад до Транскею. Та потім вона знайшла лист там, де я його сховала, а коли прочитала, в неї стався серцевий напад. Ось. — Я сягнула у свій наплічник, витягнула листа й передала Номсі. — Бачиш? Він досі в мене.

Номса забрала його в мене з круглими від надії очима.

— Вона так і не отримала мого листа? Тому вона й не прийшла?

— Так, саме так.

Вона трохи помовчала.

— Ти думала, що я приїхала забрати Б’юті назад до Транскею?

— Так, а навіщо ще ти б захотіла з нею зустрітися?

— Ти не знаєш, що написано в листі?

— Ні, я вчуся розмовляти мовою коса, але читаю нею не дуже добре. А що? Що там було?

Якщо Номса приїхала не для того, щоб забрати Б’юті, то навіщо вона приїхала?

Номса поволі розгорнула листа й почала читати тихим, чудернацьки невиразним голосом:

Безцінна матінко!

Я мушу тебе побачити.

Мене обрали для поїздки до Радянського Союзу з метою завершити підготовку. Бути обраною до числа еліти — велика честь, але я знаю: щоб бути ефективною бійчинею, мені потрібно відмовитися від тебе й усього, чого ти мене навчала. Є речі, які треба зробити, жахливі речі, і буде вбито багато людей. Ті нечисленні дії, до яких я вже вдалася, не дають мені спати ночами, змушуючи замислюватися, хто я така та на кого перетворююся. Найбільше я боюся, що колись прокинуся такою, що ти мене не впізнаєш або й гірше — не зможеш любити.

Номса зупинилась, і я підвела очі, щоб побачити, чому. Її очі наповнилися слізьми, і вона нетерпляче змахнула їх тильним боком долоні, а вже тоді знову почала читати.

За мною стежили свої. Вони недовірливі й сумніваються в моїй відданості, бо мені вистачило наївності зізнатись у своїх сумнівах. Зрадників убивають, тому що вони загрожують безпеці, тож нам під час зустрічі доведеться бути надзвичайно обережними.

Якщо ти не прийдеш, матінко, я знатиму, що ти махнула на мене рукою, і не поставлю цього тобі на карб. Тоді я без сумнівів виїду до Москви, бо якщо ти не вважаєш, що мене можна врятувати, то ти, знаю, маєш рацію, і я піду далі цим шляхом, який обрала рік тому.

Люблю тебе,

Номса

Коли Номса закінчила читати, я вже й собі плакала. Я помилялася від самого початку. Ця вся брехня та облуда, покликана втримати Б’юті, була марна: Номса ніколи не мала наміру її забирати.

— Коли вона не прийшла, ти подумала, що вона просто більше тебе не любить? — запитала я.

Номса відповіла на моє запитання схлипом. Вона не могла говорити й лише кивнула.

— Мені дуже прикро, Номсо. Вона була б там, якби знала, що ти скоро прийдеш. Якби я віддала їй твого листа та сказала їй зустрітися там із тобою, її ніщо не зупинило б. Ніщо. В усьому я винна.

Дівчина поглянула на мене мокрими очима, і я побачила, як вона розгубилась, як відчайдушно заплуталась і як їй потрібна мати в ролі якоря, що не дасть їй полинути геть у бистрині своїх суперечливих бажань. Було добре видно, які суперечності її роздирають: вона не могла знайти золотої середини, хоч як завзято шукала.

— Ти справді в це віриш? — запитала Номса. — Що вона прийшла б?

— Так, я це знаю!

Я знову сягнула у свій наплічник і витягнула Б’ютин щоденник. Я підозрювала, що він повністю розповідає про те, як вона шукала Номсу, а також про її непереборну любов до доньки, від якої вона не бажала відмовлятися. Ще я знала, що Б’юті написала у своєму листі до мене. Б’юті сказала, що досить добре знає свою доньку, щоб розуміти, що вона засумнівається в моральності своїх дій, і вона мала рацію.

— Ось, візьми оце.

— Що це?

— Це щоденник твоєї матері. Він розповість тобі все, що ти маєш знати. Вона бажала лиш одного: знайти тебе.

Номса поглянула на щоденник так, ніби їй було занадто лячно його розгортати. Можливо, вона відчувала: не знаючи напевне, що там усередині, вона таки може вірити, що там містяться всі ті твердження, яких вона так гостро потребує. Можливо, вона вірила, що справжні слова не викличуть нічого, крім розчарування. Номса прогортала сторінки, не надто придивляючись до жодної з них.

— Тут написано дуже багато.

— Так. Ти можеш прочитати це все згодом. Зараз нам треба їхати.

— Їхати?

— До лікарні. Невже ти не розумієш? Може, ще не пізно.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти хотіла поговорити з матір’ю, перш ніж поїхати, і ти ще не поїхала. Якщо… якщо Б’юті досі жива… якщо вона прокинулася… то для цього аж ніяк не пізно. Ти можеш її навідати, поговорити з нею, попросити в неї поради, а вона скаже тобі, як треба вчинити, і… — Мої слова поступово затихли. Говорячи, я стежила за Номсиним обличчям, і мої слова на нього геть не вплинули. Вона однаково здавалася сумною й переможеною. — Що? Що таке?

— Вже пізно, — сказала вона.

— Ні, ні. Не пізно. Вона жива, я знаю, що жива, і…

— Я вийшла заміж за Дрожа.

— Що?

— Не діставши звістки від матері, я подумала, що вона від мене відмовилася. Зате Дрож попри все був поруч. І він завжди про мене дбав. У день маршу він допоміг мені втекти від поліції та сховав у безпечному місці. Забезпечив мені медичну допомогу, а тоді витягнув із тюрми Фумлу. Саме він підтримував мене весь цей час, і…

Її голос затих.

— Але… але… Дрож — лиха людина. Він примусив Фумлу збрехати твоїй матері про твоє місцеперебування. А ще він зав’язав Б’юті очі й повіз її геть, не доправивши її до тебе.

— Він намагався мене захистити. Він казав, що вона, шукаючи мене, завдає клопоту та що служба безпеки помітить її розпитування. Казав, що зустріч із нею приведе до наших дверей поліцію.

— Але, якщо ти думала, що побачитися з нею буде небезпечно… то… то чому ти прийшла того дня до парку, щоб її знайти?

— Я була у відчаї й готова ризикнути, бо сталося дещо таке, що я засумнівалася в наших діях. Дрож примушував мене чинити… — Номса замовкла й нетерпляче замотала головою, а потім додала: — Я дещо робила, дещо жахливе, і почала сумніватись у правильності цих дій. Дрож казав, що ті дії правильні й що ми мусимо так чинити, проте я не була в цьому певна. Я мала побачити свою матір, хоч як це було ризиковано, бо знала: вона скаже правду.

Так, Б’юті завжди казала правду.

— Дрож знав, що ти того дня пішла на зустріч із Б’юті?

Номса заперечно хитнула головою.

— То ось кого ти боялася. Не поліціянтів, а Дрожа. Він тебе б’є.

Вона захитала головою, та заперечувати не стала.

— Мені треба повернутися всередину, — сказала Номса. — Якщо він помітить, що я зникла…

— Ні! — Я схопила її за руку. — Ні. Ми маємо поїхати до лікарні зараз, поки він у відключці.

— Ні, я не можу.

Поки вона опиралась, у мене всередині стало порожньо від розчарування.

— Номсо, це знак, хіба ти не розумієш?

— Який ще знак?

— Ти вже давно мала б поїхати. Ти вже мала б бути в Москві. А я спробувала приховати листа від Б’юті, але вона таки його знайшла. Почалися затримки, і певні події завадили тобі поїхати, а потім ти мала б виїхати завтра, та сьогодні прийшла я. Якби я прийшла завтра, то не знайшла б тебе. Те, що я знайшла тебе сьогодні, — це доля. Хіба ти не розумієш? Тобі судилося побачитися з матір’ю. Будь ласка, Номсо. Будь ласка, поїдь зі мною.

Номса все одно не ворухнулася. Просто сиділа на місці й дивилася на мене з невиразним обличчям.

«Думай, Робін. Думай. Ти маєш зробити так, щоб вона зрозуміла».

Я розстебнула ланцюжок у себе на шиї та простягнула їй. Кулон зі святим Христофором, подарований її матері за відвагу та сміливість, привів Б’юті до мене; а ще він допоміг мені вийти неушкодженою з бурі своєї гарячкової хвороби. Я сподівалася, що він надасть Номсі сили.

— Це належить Б’юті. Вона б хотіла, щоб він був у тебе. Будь ласка, Номсо, не дай їй померти, не побачивши тебе. Будь ласка.

Вона взяла в мене срібний кулон і оглянула його.

— Я…

Її відповідь урвав крик, який прохромив нічну тишу. Ми одночасно рвучко підвели голови. За сто метрів від нас, просто під стінами будинку, стояв Дрож. Він розмахував якимось предметом і викрикував гнівну тираду мовою коса.

Поруч зі мною напружилася Номса.

— Треба було його сховати.

— Що сховати?

Але тут я побачила, що саме.

Це був пістолет, і Дрож цілився з нього в нас. Він нетвердо тримався на ногах, але намагався знайти опору.

— О господи! Зараз він у нас стрілятиме, він…

Не встигла я висловити цю думку, аж раптом із пістолета вихопився спалах світла, і ми почули, як неподалік щось ляснуло. Віддача позбавила Дрожа рівноваги, він незграбно позадкував, але швидко оговтався. Розставивши ноги, прицілився ще раз.

— Номсо! Ми маємо…

Закінчити речення мені було не треба. Номса крутнула ключ у замку запалювання, і машина з ревом ожила.

Дрож вистрілив іще раз, мало не влучивши в нас, коли Номса різко дала задній хід. Ми страшенно швидко поїхали назад.

— Ти вмієш кермувати машиною? — здуру спитала я. Я ще не знала жодної чорної жінки, яка уміла б це робити.

Замість відповіді дівчина розвернула нас на дев’яносто градусів назад, і ми під вищання шин ледве уникнули чергової кулі. Кінґ Джордж на задньому сидінні хропнув, але не прокинувся. Мені впав у око якийсь рух у бічному вікні. Дрож побіг за нами.

— Хутко! Вшиваймося звідси!

Номса ввімкнула першу передачу, але, коли вона спробувала прискоритися, машина завмерла. Номса вилаялась і знову повернула ключ, але двигун ніяк не відреагував.

Дрож наближався до нас. Він більше зашпортувався, ніж біг, але до нас йому зосталося лише п’ятдесят метрів.

— Він близько, Номсо! Поквапся!

Вона знову повернула ключ. Машина видала якийсь хворобливий звук, а тоді замовкла. Тепер Дрож був так близько, що я бачила лють у його очах і краплинки поту, які виступали на його обличчі. Я заходилася підіймати вікно, яке була опустила, впускаючи свіже повітря.

— Сука! — заволав він. — Ах ти сука! Номсо!

— Давай, да…

Двигун нарешті завівся. Повернувся раз, двічі, а тоді машина заревіла й ожила.

Я зітхнула полегшено.

— Давай, давай, давай.

Номса натиснула на газ, і ми, похитуючись, рушили вперед, а тим часом із пітьми до нас раптом потягнулися дві руки. Довгі пальці Дрожа прослизнули в щілину над вікном, яке мені не вдалося зачинити повністю. Вони втрималися, хоч ми й почали набирати швидкість, а потім сильно натиснули — так, що скло опустилося назад.

Я заверещала з жаху та ляснула його по кісточках пальців. Він усе одно втримався. Натомість я почала бити сильно, щодуху гамселячи його стисненими кулаками. Врешті-решт він відпустив. Я переможно крикнула, і Дрож схопився за мене, зімкнувши пальці на комірі моєї кофти. Коли Дрож смикнув мене на себе, я вдарилася головою об бік машини. Спробувала закричати, та не могла дихати. Мене душила власна кофта. Я спробувала вдарити, та нічого не зачепила. Хватка Дрожа зміцнювалась, і мені перед очима все попливло й почало темніти.

А тоді невідь-звідки з’явилась якась нога, вдарила з машини та влучила Дрожеві в голову. Він відпустив мене, і мої легені наповнилися повітрям.

— Як ти, добренько, маленька міс?

Кінґ Джордж нарешті прокинувся й урятував мене.

Я кивнула: мені ще надто сильно боліло горло, щоб розмовляти.

Номса витягнула руку й погладила мене по нозі.

— Тримайся, — сказала вона.

А тоді ми ракетою гайнули вперед, у ніч, на якусь чудову мить, перескакуючи через горбок, здійнялися в повітря, і я зрозуміла, як воно — літати.

133 Косяків.

134 Людей.

135 Хвильку.

Розділ п’ятдесят восьмий

Робін

4 жовтня 1977 року. Совето, Йоганнесбург, Південна Африка

Поки світанок затамував подих, я нарешті знайшла потрібне вікно.

Коли ми приїхали до Бари, Номса вмовила медсестер дозволити їй побачитися з матір’ю, хоча до початку офіційного часу відвідин ще лишалася не одна година. Почасти вони погодилися на цей візит, тому що вже проводили обхід і, навідуючи пацієнтів до приходу лікарів, поринули у вир передсвітанкових справ. Утім, остаточно змінив їхню думку Номсин розпач, а ще те, що вона була боса та в нічній сорочці; її потреби були потребами людини, яку віднесло далеко в море, а потопельниць медсестри впізнавали з першого погляду.

Перш ніж податися до Б’ютиного відділення, Номса вийшла надвір і сказала мені, що її палата розташована на першому поверсі відділення C і що я, коли захочу, зможу туди зазирнути. Далі я півгодини бігала довкола корпусу від вікна до вікна, поки Кінґ Джордж спав на автостоянці, і, ледве засумнівавшись, що коли-небудь знайду палату, помітила Номсу біля ліжка Б’юті. Воно стояло за два ліжка від вікна зліва, і я, майже не бачачи Б’юті, якщо не брати до уваги її силуету під ковдрами, помітила, як ворушаться Номсині губи. Коли я зрозуміла, що Б’юті прокинулась і знає, що Номса нарешті поруч, моє серце розпукло з радощів.

Стежачи за ними, я почасти шкодувала, що не стою коло ліжка разом із Номсою, бо мені треба було сказати Б’юті дуже багато. Кортіло висловити, що я неабияк шкодую про свої жахливі вчинки та страшенно її люблю; хотілося, щоб вона знала, що врятувала мене своєю любов’ю й повернула мене самій собі тоді, коли я думала, що пропаду навіки. А ще хотілося сказати їй, що я ніколи, ніколи не прощу собі болю, якого завдала їй і Номсі; проте мені все одно треба спитати, чи не може вона знайти у своєму великому-превеликому серці якоїсь малесенької причини пробачити мені. Бодай трішечки.

Мені кортіло знайти потрібні слова й висловити свою думку про те, що я наближаюся до розуміння природи любові: любов не можна тримати в полоні, а бранець не здатен дарувати її своєму полонителеві, навіть перебуваючи у скляній клітці й гадки не маючи про власну неволю. Хотілося, щоб Б’юті знала: я розумію, що любов може дарувати лише той, хто вільний обирати, та що я навіки звільняю її від зобов’язань перед собою.

Понад усе я хотіла б, щоб Б’юті змогла по-справжньому зрозуміти, як сильно мене змінили останні п’ятнадцять місяців, які я провела з нею. У пітьмі мого горя вона взяла мене за руку та пройшла зі мною крізь терня. Вона принесла до мого світу любов, життя й барви, і мені вже ніщо не здаватиметься просто чорно-білим. Вона допомогла мені усвідомити, що життя — не з тих історій, які мають щасливий кінець. Власне кажучи, що більше я про це думала, то більше впевнювалася, що історія зі щасливим фіналом — це всього-на-всього історія, яка ще не завершилася.

Мені було дуже страшно, що Б’юті піде, і я зробила все можливе, аби запобігти цьому. Я оприявнила свої страхи, намагаючись від них відірватися, втратила Б’юті, намагаючись її зберегти, і тепер я була змушена піти, намагаючись утриматися за неї. Я хотіла, щоб вона знала все-все, проте я усвідомлювала, що це їхня мить, а не моя, і я вже забагато втручалася в життя Б’юті та Номси.

Настав час зайти в тінь, щоб вони змогли написати власну історію, і я всім серцем побажала, щоб у них вона була інакшою і щоб їм дістався щасливий — чи принаймні не надто сумний — кінець. Я востаннє поглянула на матір, яка ніколи не здавалась, і на блудну доньку, що знайшла шлях додому, і це видовище дало мені надію на те, що ми, неідеальні створіння, можемо знаходити інших неідеальних створінь за допомогою сили того неідеального почуття, яке звемо любов’ю.

Тоді я не знала, що чекає на нас у майбутньому. Не знала, що наша з Б’юті спільна історія далеко не закінчена, і не знала, що наші звивисті життєві шляхи — мій, Б’ютин і Номсин — ще переплетуться так щільно, що тепер, багато років по тому, мені здається неможливим розплутати ті вузли, щоб їх відокремити. Та про це я розповім якось іншим разом.

Тож тоді я залишила їх, поки їхні пальці перепліталися, розвернулася й попрямувала туди, де був припаркований автомобіль із Кінґом Джорджем. Сонце на той час уже встало, підпаливши небокрай і яскраво освітивши відвали йоганнесбурзьких копалень удалині. Ранок був тихий, я чула хіба що сюрчання цвіркунів і шум машин на магістралі. Ще висів сонний місяць, якому так само не хотілося відпускати ніч, як і мені.

— Робін!

Цей крик прорізав спокій.

На одну шалену мить я уявила, що то, можливо, Б’юті підвелася з ліжка, щоб не дати мені піти: надія здатна спонукати до віри в такі нісенітниці. Проте я впізнала цей голос, який неможливо було сплутати з жодним іншим, повернулася та прикрила рукою очі від яскравого світла. Попри світло ззаду я здогадалася, що постать, яка біжить автостоянкою, це Едіт. За нею тягнулася решта команди рятувальників: Моррі й Ґолдмани.

Едіт кинулася до мене, сміючись і ридаючи водночас, а я побігла їй назустріч із розпростертими обіймами. Вона підхопила мене й закружляла так, що сонце, лікарня й навколишня місцевість розпливлися та злилися в єдине ціле.

— Робін, маленька! З тобою все гаразд. Ох, дякувати Богові, що з тобою все гаразд.

І це було так, тому що Едіт таки приїхала. Приїхала забрати мене додому.

Подяки

Є таке африканське прислів’я: щоб виростити дитину, потрібне ціле село. І я майже так само вірю, що для появи на світ цієї книжки знадобилося ціле село. Я нізащо не змогла б її написати без заохочення та підтримки численних чудових людей у своєму житті.

Перша велика подяка дістається неймовірним викладачам і працівникам відділу літературної майстерності Школи безперервної освіти Торонтського університету, зокрема Лі Ґовену, Джен Купер, Мішелеві Базільєру, Сьюзен Ґлікмен, Ґленді Мак-Фарлейн, Маркові Бравнеллу, Кетрін Ґрем, Кенові Мюррею, Террі Фоллісу, Деннісові Боку й Донові Ґіллмору. Відвідуючи їхні заняття на шляху до диплому зі спеціальності «літературна майстерність», я повністю написала першу чернетку свого рукопису. Я надзвичайно вдячна за можливість навчатися з такими талановитими письменниками. Ще одна велика подяка дістається Рабіндранатові Магараджу, який був моїм наставником на етапі подання дипломної роботи. Якби не він, я хутко відмовилася б від рукопису. Я у величезному боргу перед ним, бо він навчив мене безлічі речей і заохочував іти далі.

Усе життя мені неймовірно щастило мати найкращих учителів, яких лиш можна собі побажати; їх надто багато, щоб подякувати кожному з них нарізно, проте мені хотілося б подякувати Лін Войґт, яка навчала мене англійської у старшій школі й була моєю наставницею з шістнадцяти років. Вона завжди спонукала мене досягати більшого й так вірила в мої здібності, що це на все життя розпалило в мені пристрасть до писання. Я дякую їй за це, а також за редагування ранніх чернеток рукопису.

Під час навчання у Школі безперервної освіти Торонтського університету я зустріла найчудовішу групу таких самих письменників-початківців. Дякую всім їм за те, що читали й перечитували кожну нову чернетку книжки, за незмінно добрі слова, за те, що створили безпечний простір і доброзичливу спільноту, а ще — за чесність і проникливість. Особливо хочу подякувати Лайзі Ріверс, Дженні Прайор, Кет Джонатан, Емілі Мюррей, Керолайн Ґілл, Сьюзі Велеган, Енді Дункан, Крістіні Остін, Бенові Брауну, Ґілліан Мей і Бренді Пру. Остаточний варіант тексту всіяно слідами їхніх пальців, і ніхто з них не зрозуміє по-справжньому, як багато снаги надавали мені в найважчі дні їхні підтримка, заохочення та дружба.

Також я дуже високо ціную чудову письменницьку спільноту в Торонто й не тільки, яка була вельми доброзичлива. Дякую їй за те, що радо прийняла мене, запрошувала на читання, була дуже щедра на похвалу й поради і змусила мене повірити, що я можу впоратися. Людей у ній забагато, щоб подякувати кожному окремо; я сподіваюся, всі вони знають, про кого йдеться.

За допомогу з перекладами й пошуком інформації хочу подякувати всім, хто поділився своїми спогадами та спеціальними знаннями, особливо Бонґані Коні, професорові Расселу Кашулі (Університет Родса), докторові Джадезвені (Університет Родса), Фокенґ Могатлане, Табані Сібії, Сімпіве Бальфуру, Бріджет Томас, Пітерові Барнарду, Крісові й Лінді де Фріз, Вейнові Бейлі, Йоппі Німану (Музейне товариство «Південно-Африканських авіаліній») і Рейчел Таунсенд.

Велике-превелике дякую найкращій у світі літературній агентці Кассандрі Роджерс, яка відібрала мій рукопис із самопливу та люб’язно в нього закохалася, хоча над ним треба було добре попрацювати. Я могла б вічно дякувати їй за справдження всіх своїх мрій. Також дякую Семові Гаяте, Ользі Філіній (вона крута), Даян Террані (вона й уявити собі не може, як мені допомогла) та решті агентів, редакторів і стажерів, із яких складається команда «The Rights Factory».

Неймовірно вдячна своїй чудовій редакторці Керрі Колен за те, що вона знайшла книжці таку розкішну домівку й покращила рукопис так, як я й уявити собі не могла б. Її глибоке розуміння й керівництво неоціненні, а робота з нею була суцільною радістю. Ще я хотіла б подякувати Анабель Пасаров, а також решті прекрасної команди видавництв «Putnam» і «Penguin Random House». Мені досі випадає щодня себе щипати, бо я не вірю, що в мене такий блискучий видавець.

Жителям Південної Африки — чудним і чудовим; білим, чорним і всім, хто між ними; тим, хто розмовляє якоюсь із одинадцяти офіційних мов, і тим, хто розмовляє власною мовою; дітям веселкової країни; народженим вільними й тим, хто проклав дорогу в минулому; тим, хто живе в маєтках, і тим, хто мешкає в хижах: дякую всім і кожному з них за те, що надихнули на створення цієї книжки та стали частиною ритму, який тече в моїх жилах. Південноафриканка може виїхати з Південної Африки, а Південна Африка з неї — ні.

Не знаю, чим я заслужила на таких чудових друзів і рідних, але сила-силенна особливих людей у моєму житті — неймовірне благословення. Власне, їх надто багато, щоб я могла згадати всіх поіменно. Хочу подякувати одразу всім своїм друзям — близьким і далеким, давнім і новим — і родичам — найближчим і не тільки — за ентузіазм і доброту, за те, що читали всі мої ранні проби пера та все одно казали мені, що я талановита, за рішучу підтримку та сліпу віру, а ще — за те, що були найкращими вболівальниками, яких лиш можна собі побажати. Особливо хотілося б подякувати моїй зовиці, Менді Мараїс, за те, що так сильно вірила в мене, що передавала мої попередні рукописи всім, кого знала у книговиданні. Ще волію подякувати моїм неймовірним батькам, Крісові й Лінді, за те, що купили мені першу в житті друкарську машинку, за те, що заохочували мою творчість, відколи я під стіл пішки ходила, і за те, що завжди вірили в мене й казали, що я можу бути ким захочу. Також дякую моїй неймовірно особливій подрузі Шармейн Шеперд, яка прочитала всі чернетки цієї книжки (й усі чернетки всіх книжок до неї) та яка ненастанно підбадьорювала мене, не дозволяючи здатися. Мою вдячність їй за все, що вона зробила, та за її незмінну присутність у моєму житті неможливо висловити.

Наостанок дякую своєму супернадійному чоловікові Стівену, який, щодня викликаючи в мене сміх, зробив світ незмірно кращим. Щиро вдячна за його численні жертви заради того, щоб я могла йти за своїми мріями. Я ніколи його не заслужу, але це ніколи не завадить мені намагатися зробити це.