Джон ле Kappe

Нічний адміністратор

Пам’яті Ґрема Ґудвіна

1

Одного засніженого січневого вечора 1991 року англієць Джонатан Пайн, нічний адміністратор цюрихського готелю «Майстер Палас», покинув свій офіс за стійкою рецепції та, сповнений раніше невідомими йому почуттями, пішов у вестибюль: це була підготовка до гостинного прийому одного шанованого пізнього гостя, який мав зупинитися у його готелі. Війна в Перській затоці[1] щойно розпочалася. Бомбардування союзницьких військ, про які тихцем перешіптувалися працівники готелю, спровокували паніку на цюрих-ській фондовій біржі. Зазвичай у січні готелі і так стояли напівпорожні, але тепер узагалі настала «глуха» пора. Уже вкотре за свою довгу історію Швейцарія опинилася в облозі.

Але «Майстер Палас» не здавався. «Майстерс», як його любовно називали таксисти та завсідники, сам-один панував над Цюрихом — і завдяки розташуванню, і в силу традицій — немов статечний представник едвардіанської епохи, він стояв на вершині схилу і згори споглядав на суєту міського життя. Чим більше у долині все змінювалося, тим більше «Майстерс» залишався самим собою: непорушний у своїх стандартах, готель був справжнім бастіоном цивілізації у світі, що впевнено котився під три чорти.

Джонатан зручно влаштувався між двома елегантними вітринами, в яких красувався жіночий одяг. Адель з Бан-гофштрассе пропонувала соболеве хутряне боа, накинуте на жіночий манекен, чию наготу прикривали лише золотисте бікіні і коралові сережки; інформацію про ціну можна було отримати у консьєржа. Гучні протести проти використання натурального хутра, які вирували всім західним світом, не оминули й Цюриха, проте «Майстер Палас» вони аніскілечки не обходили. Вітрина Сезара, також з Бангофштрассе, була облаштована так, щоб задовольнити смаки любителів арабського стилю: пістряве, оздоблене вишивкою вбрання, чалми, прикрашені діамантами, а також наручні годинники з дорогоцінним камінням вартістю шістдесят тисяч франків за штуку. Закритий з обох боків цими придорожніми обителями розкоші, Джонатан міг безперешкодно спостерігати за парадним входом.

Джонатан — коренастий, але нерішучий чоловік з винуватою усмішкою та надзвичайною здатністю до самозахисту: навіть його англійське походження було суворою таємницею. Він був жвавим чоловіком у розквіті сил. Бувалий мореплавець одразу впізнав би в ньому свого побратима, його видавала скутість рухів і характерна хода, так ніби він постійно простував хиткою невеликою палубою. Доповнювали образ охайно причесане хвилясте волосся і густі брови борця. Але блідість його очей збивала з пантелику. Від такої людини очікуєш більше пристрасті й більш насичених кольорів.

Галантні манери в поєднанні зі спортивною статурою надавали Джонатану привабливої глибини. За весь час перебування у готелі ви нізащо не сплутали б його з кимось іншим: ні з гером Штріпплі, русоволосим менеджером зон обслуговування гостей, ні з кимось із зарозумілих молодих німців, які працювали на repa Майстера і шпацирували готелем немов боги, що прямували деінде у пошуках слави. Джонатан був бездоганним готельєром. Нікому й на думку не спадало поцікавитися, ким були його батьки, чи слухав він музику, чи мав дружину, дітей або собаку. Коли Джонатан дивився на двері, його погляд був непорушний, яку стрільця. На лацкані піджака він носив гвоздику. Вночі він без неї не приходив.

Завірюха була надто грізна навіть для цієї пори року. Непроглядні вали снігу котилися освітленим подвір’ям, немов білі хвилі у бурю. Швейцари, готові приймати важливого гостя, з очікуванням вдивлялися у хуртовину. «Роупер нізащо не приїде, — подумав Джонатан. — Навіть якщо літаку дозволять вилетіти, то він точно не приземлиться у таку негоду. Гер Каспар помилився».

Але гер Каспар, головний консьєрж, ще ніколи в житті не помилявся. Коли по внутрішньому зв’язку пролунали його слова «очікується прибуття», то лише невиправний оптиміст міг би припустити, що рейс клієнта скасують. Крім того, якби грошовитий гість не мав от-от переступити поріг готелю, то чому б тоді гер Каспар був на робочому місці у таку пізню годину? Джонатан чув від фрау Лорінг, що колись гер Каспар був готовий скалічити за два франки і задушити за п’ять. Але старість взяла своє. Тепер лише можливість добряче набити кишені могла відірвати його від насолоди подивитися ввечері телевізор.

«Містере Роупер, дуже шкода, але готель переповнений, — повторював Джонатан у останній відчайдушній спробі запобігти неминучому. — Геру Майстеру дуже шкода. Тимчасовий працівник припустився жахливої помилки. Проте нам вдалося знайти для Вас вільну кімнату у готелі «Бор-о-ляк», і так далі. Але ця наївна ілюзія теж була приречена. Тієї ночі у цілій Європі не було жодного готелю, який міг би похвалитися більше, ніж п’ятдесятьма гостями. Усі найбагатші люди планети мужньо притискались до землі під обстрілами, за єдиним винятком Річарда Онслоу Роупера, торговця з Нассау, Багамські острови.

Джонатанові руки заніміли і він інстинктивно розвів лікті, немов готуючись до бою. «Мерседес», як можна було здогадатися з решітки радіатора, заїхав на подвір’я і сніжинки закружляли у світлі його фар. Джонатан побачив, як гер Каспар підіймає свою величну голову і світло люстри розливається по його блискучій шевелюрі. Але автівка припаркувалася у віддаленому кутку двору — це було лише таксі. Голова repa Каспара, яка виблискувала акриловим світлом, знову схилилася і він продовжив вивчати останні ціни на фондовій біржі. Джонатану відлягло від серця і він дозволив собі хитро посміхнутися — ох уже ця перука, стара добра перука. Ця «корона» коштувала геру Каспару сто сорок тисяч франків, вона була гордістю кожного традиційного консьєржа в Швейцарії. Фрау Лорінг любила повторювати, що та перука як Вільгельм Телль[2], — наважилася повстати проти тиранки та мільйонерки мадам Арчетті.

Можливо, Джонатан просто хотів сконцентруватися, бо думки його розліталися навсібіч, а можливо, він знайшов у цій історії якийсь прихований зв’язок з його теперішнім скрутним становищем, але він пригадав ту мить, коли фрау Лорінг, головна домоправителька, уперше пригостила Джонатана сирним фондю у себе в мансарді і розповіла ту історію. Фрау Лорінг було сімдесят п’ять років і вона приїхала з Гамбурга. Вона була нянею repa Майстера і, якщо вірити пліткам, коханкою його батька. Фрау Лорінг була храни-телькою легенди про перуку, живим свідком її появи.

— Синку, у ті часи мадам Арчетті була найбагатшою жінкою Європи, — звернулася фрау Лорінг до Джонатана так, ніби вона спала і з його батьком також. — Кожен готель у світі мав би за честь прийняти її у себе. Але «Майстерс» був її улюбленим, аж поки не найшла коса на камінь з Каспаром. Після цього, звісно, вона все ще приїжджала, але лише ненадовго.

Мадам Арчетті розбагатіла, успадкувавши капітал мережі супермаркетів «Арчетті», пояснювала фрау Лорінг. Мадам Арчетті жила з відсотків від відсотків. У свої п’ятдесят з хвостиком років їй найбільше подобалося їздити найкращими готелями Європи у своїй спортивній англійській автівці з відкидним дахом у супроводі мікроавтобуса з персоналом та гардеробом. Вона знала поіменно кожного консьєржа і метрдотеля, починаючи з готелю «Чотири Сезони» у Гамбурзі і закінчуючи готелем «Чіпріані» у Венеції та «Віллою Д’Есте» на озері Комо. Вона призначала їм дієти, виписувала лікування травами і ознайомлювала їх з гороскопами. А чайові вона залишала такі, що годі й уявити, але лише тим, хто заслуговував на її прихильність.

Гер Каспар мав її прихильності досхочу, казала фрау Лорінг. Вона виявлялася у чайових сумою двадцять тисяч швейцарських франків під час щорічного візиту, і це якщо не враховувати псевдоцілющі ліки для росту волосся, магічні камінці, які потрібно класти під подушку і які лікують ішіас, а також півкілограма чорної ікри на Різдво та по церковних святах, які гер Каспар таємно міняв на готівку завдяки особливому порозумінню з продуктовим відділом знаного місцевого універмагу. Усе це лише за декілька квитків у театр та резервування кількох столиків на вечерю, за які він, звісно ж, теж отримував свої відсотки. А також за постійні вияви безумовної відданості, які вимагала мадам Арчетті, щоб грати роль господині у царстві прислуги.

Це тривало до того дня, коли гер Каспар придбав перуку.

Він не купив її згарячу, казала фрау Лорінг. Спершу завдяки одному з клієнтів готелю, який працював у нафтовій індустрії, він придбав землю у Техасі. Інвестиція виявилася дуже вдалою і гер Каспар забрав свої відсотки. Лише тоді він вирішив, що, як і його патронеса, готовий приховати ознаки свого старіння. Після місяців приміряння і сумнівів вона була готова — чудо-перука, диво-симуля-ція. Щоб випробувати перуку, він вирушив у щорічну відпустку на острів Міконос і одного вересневого ранку, у понеділок, з’явився на своєму робочому місці засмаглий і на п’ятнадцять років молодший, щоправда, лише якщо не дивитися на нього згори.

Ніхто й не дивився, додала фрау Лорінг. А навіть якщо й дивився, то не подавав виду. Вражало те, що ніхто про перуку і словом не обмовився. Ні фрау Лорінг, ні Андре — тогочасний піаніст, ні Брандт — попередник маестро Бер-рі у ресторані, ні гер Майстер-старший, який ще ні разу не проґавив змін у зовнішності свого персоналу. Весь готель чемно вирішив розділити радість омолодження з гером Каспаром. Навіть фрау Лорінг наважилася одягнути відкриту літню сукню і панчохи з візерунчастими швами. І все було чудово, аж поки одного вечора не приїхала мадам Арчетті, щоб за старою доброю традицією провести місяць у Цюриху. Усе її готельне сімейство вишикувалося у вестибюлі, щоб зустріти гостю: і фрау Лорінг, і маестро Брандт, і Андре, і гер Майстер-старший, який особисто мав провести мадам Арчетті до її апартаментів у «Вежі».

На своєму робочому місці був і гер Каспар. У перуці.

Для початку, розповідала фрау Лорінг, мадам Арчетті не дозволила собі помітити зміни у зовнішності свого улюбленця. Вона всміхнулася до нього на ходу, але це була немов усмішка принцеси на першому балу — адресована всім і нікому. Беру Майстеру вона підставила для поцілунку обидві щоки, а маестро Брандту — одну. Вона всміхнулася до фрау Лорінг. Її руки легко торкнулися хирлявих плечей піаніста Андре, який замуркав: «Мадам». Лише тоді вона підійшла до repa Каспара.

— Каспаре, що це у вас на голові?

— Волосся, мадам.

— Чиє волосся, Каспаре?

— Моє, — незворушно відповів гер Каспар.

— Зніміть його, — наказала мадам Арчетті. — Інакше ви більше не отримаєте від мене ні пенні.

— Я не можу його зняти, мадам. Моє волосся — це частина моєї особистості. Невід’ємна частина.

— Тоді зробіть його від’ємною частиною, Каспаре. Не у цю хвилину, надто вже зараз обмаль часу, але не пізніше завтрашнього ранку. Інакше — жодних чайових. Що там зараз показують у театрі?

— «Отелло», мадам.

— Я подивлюся на вас завтра вранці. Хто грає його роль?

— Ляйзер, мадам. Наш найкращий мавр.

— Це ми ще побачимо.

Наступного ранку рівно о восьмій гер Каспар розпочав виконання своїх обов’язків. На його лацканах сяяли схрещені ключі, немов чемпіонські медалі, а на голові красувалася перука — символ непокірності. Протягом усього ранку у вестибюлі царювала підозріла тиша. Гості готелю, як ті фрайбурзькі гуси[3], додала фрау Лорінг, відчували наближення біди, хоч і не знали, звідкіля її чекати. Як завжди опівдні мадам Арчетті вийшла зі своїх апартаментів і спустилася сходами. Її вів під руку відданий шанувальник — ба-гатообіцяючий молодий перукар з Ґраца.

— А де ж сьогодні гер Каспар? — запитала вона, дивлячись туди, де зазвичай стояв консьєрж.

— Мадам, він на своєму робочому місці і до Ваших послуг, як і завжди, — відповів гер Каспар таким голосом, що всі присутні ще довго чули його відлуння як заклик до боротьби за свободу. — У нього є квитки на мавра.

— Я не бачу repa Каспара, — повідомила своєму ескорту мадам Арчетті. — Я бачу волосся. Повідомте йому, будь ласка, що нам його не вистачатиме.

— Тоді для нього залунали сурми[4], — любила підсумовувати фрау Лорінг. — 3 тієї миті, коли та жінка зайшла у готель, гер Каспар не міг утекти від своєї долі.

«А сьогодні залунають сурми й для мене», — подумав Джонатан, очікуючи на прибуття найгіршої людини на землі.

Джонатана турбували його руки. Вони у нього були бездоганні ще з часів навчання у військовій школі, де чистоту нігтів завжди ретельно перевіряли. Спочатку він тримав руки по лампасах штанів — цю позу йому добре втовкмачили ще на плацу. Але зараз Джонатан мимоволі заклав руки за спину і стискав ними хустинку, щоб хоч трохи приховати свої спітнілі долоні.

Далі об’єктом Джонатанової стурбованості стала його усмішка, і він перевірив її бездоганність у дзеркалах обабіч себе. Це була Усмішка Ґречної Гостинності, яку він відшліфовував протягом багатьох років роботи у готельній сфері: усмішка ця була приязна, але стримана, бо ж він з власного досвіду знав, що гості, а особливо багатії, частенько бували дратівливі після виснажливої подорожі, і останнє, що вони хотіли побачити після прибуття, це нічного адміністратора, що зубоскалить, мов шимпанзе.

Його усмішка, як він переконався, усе ще була при ньому. Нудота її не витіснила. Краватка, яку Джонатан сам і зав’язував, сподіваючись привернути цим увагу кращих з гостей, виглядала чарівно і недбало водночас. Джоната-нове волосся, хоча і не могло зрівнятися з шевелюрою repa Каспара, все-таки було його власне і виглядало як завжди бездоганно.

«Це інший Роупер, — знову промайнуло у його голові. — Це все одне велике непорозуміння. До неї це не має жодного стосунку. Роуперів існує двоє, обидва торговці, обидва живуть у Нассау». Але Джонатан метався усередині цього замкненого кола ще з сімнадцятої тридцять, коли, прибувши в офіс, він знічев’я взяв зі столу repa Штріпплі список гостей, які мають прибути ввечері, і помітив прізвище «Роупер», надруковане великими літерами, — воно просто волало до нього з роздруківки.

«Роупер Р. О., група з шістнадцяти осіб, прибуття з Афін приватним літаком очікується о 21:30», а поруч істерична примітка repa Штріпплі: «дуже-дуже важлива персона». Джонатан знайшов файл з інформацією про нього і на екрані з’явився напис: Роупер Р.О., а опісля літери «ООЗ» — це був тутешній код на позначення охоронця, де літера «О» означала офіційний, тобто ліцензований швейцарською федеральною владою на носіння особистої зброї. Роупер, 003, службова адреса — компанія з видобутку благородних металів «Айронбренд ленд, оре енд прешес метале» у Нассау, домашня адреса — номер поштової скриньки в Нассау, рахунок оплачений цюрихським банком таким-то. Скільки ж у світі існує Роуперів, які мають ініціал «Р» і компанію під назвою «Айронбренд»? Скільки ще збігів Бог притримав у своєму рукаві?

— Що за один цей Роупер Р. О.? — запитав Джонатан repa Штріпплі німецькою, поки той удавав, нібито зайнятий чимось іншим.

— Він британець, як і ви.

У Штріпплі була дурнувата звичка відповідати англійською, хоча німецькою Джонатан розмовляв краще за нього.

— Ми з ним не маємо нічого спільного. Живе у Нассау, продає благородні метали, має рахунки у швейцарських банках. Відколи це все про мене? — Протягом місяців, проведених у замкненому просторі, їхні сварки набули подружньої дріб’язковості.

— Взагалі, містер Роупер дуже важлива персона, — як завжди монотонно відповів Штріпплі, застібаючи шкіряне пальто та готуючись вийти у хурделицю. — У нашому приватному секторі він посідає п’яте місце за витратами, а серед англійців узагалі перше. Коли його люди зупинялися тут минулого разу, це обійшлося Роуперу в середньому у двадцять одну тисячу сімсот швейцарських франків на день, плюс обслуговування.

Джонатан почув мляве деренчання мотоцикла repa Штріпплі, коли той, попри завірюху, спустився з пагорба і поїхав до своєї матері. Джонатан трохи посидів за своїм робочим столом, заховавши голову у маленьких долонях, немов чекаючи на повітряну атаку. «Спокійно, — повторював він собі, — Роупер не діяв поспіхом, і ти не гарячкуй». Тож він знову випростався і з холоднокровним виразом обличчя людини, яка не поспішає, узявся за листи, що лежали на столі. Виробник текстилю зі Штутгарта був незадоволе-ний рахунком, який йому виставили за різдвяну вечірку. Джонатан у відповідь начеркав різкий лист, який мав підписати гер Майстер. PR-компанія з Нігерії цікавилася можливістю провести в них конференцію. Джонатан відповів, що, на жаль, у них немає вільних місць.

Чарівна та зарозуміла француженка на ім’я Сибілла, яка зупинялася у їхньому готелі з матір’ю, уже вкотре скаржилася на його ставлення до неї. «Ви берете мене на морські прогулянки. Ми разом гуляємо у горах. Ми чудово проводимо час разом. Невже ви настільки англієць, що після цього ми не можемо бути більше, ніж просто друзями? Коли ви дивитесь на мене, я бачу, як тінь падає на ваше обличчя — я вам огидна».

Відчувши бажання пройтися, Джонатан вирушив у північне крило, де гер Майстер будував гриль-бар зі старої кедрової сосни, врятованої з даху тутешньої закинутої пам’ятки архітектури. Ніхто і гадки не мав, для чого repy

Майстеру здався той гриль-бар, як і ніхто не міг згадати, коли він за нього взявся. Пронумеровані панелі штабелями лежали, сперті на незакінчену стіну. Джонатан вловив їхній мускусний запах і згадав волосся Софі, і як вона пахла ваніллю тієї ночі, коли прийшла до нього в офіс у каїрському готелі «Цариця Нефертіті».

Незакінчені будівельні роботи repa Майстера були тут ні до чого. Ще відколи Джонатан побачив Роуперове прізвище о пів на шосту того пообіддя, він був думками у Каїрі.

Він частенько споглядав за нею — витонченою темноволосою сорокалітньою красунею, стрункою, елегантною та неприступною, але жодного разу і словом з нею не перекинувся. Він бачив її, коли вона прогулювалася магазинами готелю «Нефертіті» чи коли сідала у темно-червоний «Роллс-ройс», двері якого притримував м’язистий водій. Коли вона проходжалася вестибюлем, водій також виконував обов’язки її особистого охоронця, нависаючи позаду неї зі схрещеними внизу руками, а коли попивала menthe frappe у ресторані «Le Pavillon», піднявши темні окуляри на волосся, немов учасниця автоперегонів, і тримаючи у руці французьку газету, водій попивав содову за сусіднім столиком. Працівники готелю називали її мадам Софі, і мадам Софі належала Фредді Гаміду — наймолодшому з трьох горезвісних братів Гамідів, яким належав мало що не весь Каїр, включно з готелем «Цариця Нефертіті». Найвидатнішим досягненням Фредді у його двадцять п’ять років був програш півмільйона доларів за десять хвилин гри у бакара[5].

— Ви містер Пайн, — сказала вона з французьким акцентом, умощуючись у крісло, що стояло навпроти його столу.

А потім нахилила голову, глянула на нього скоса і додала, — окраса Англії.

Була третя година ночі. Вона була одягнена у шовковий брючний костюм, а на її шиї красувався амулет з топазу. «Може бути добряче напідпитку, — подумав Джонатан, — поводься обачно».

— Щиро дякую, — ввічливо відповів він. — Давно мені не доводилося чути таких слів. Чим я можу вам допомогти?

Однак коли він потайки вдихнув повітря навколо неї, то відчув лише один запах — запах її волосся. Щось було таємниче у тому, що її чорне, немов вороняче крило, волосся пахло, немов волосся світле: ваніллю і теплом.

— А я мадам Софі з пентхаузу номер три, — провадила далі вона, немов нагадуючи самій собі. — Містере Пайн, я часто вас помічаю. Дуже часто. У вас гострий погляд.

Її пальці прикрашали антикварні персні: цілі грона матових діамантів, оправлених у бліде золото.

— Я вас також часто помічаю, — відповів він, розпливаючись в усмішці, яка в нього завжди була напоготові.

— Ви теж плаваєте на яхті, — сказала вона, немов звинувачуючи його у кумедній дивакуватості. Чому «теж» вона так і не пояснила. — Минулої неділі мій покровитель узяв мене з собою у каїрський яхт-клуб. Ваш вітрильник приплив, коли ми пили коктейлі з шампанським. Фредді впізнав вас і помахав, але ви так захопилися своїм судном, що не звернули на нас уваги.

— Вочевидь, ми боялися врізатися у пірс, — відповів Джонатан, пригадуючи галасливий гурт багатих єгиптян, які попивали шампанське на веранді яхт-клубу.

— Отой симпатичний блакитний кораблик під англійським прапором, він ваш? Виглядав напрочуд по-королівськи.

— О, ну що ви, звісно, ні. Це яхта радника.

— Тобто ви ходите під вітрилами зі своїм помічником?

— Ні, з другою особою у посольстві Великобританії.

— Він виглядає так молодо. Як і ви. Я була вражена. Я чомусь думала, що люди, які працюють ночами, виглядають нездорово. Коли ви спите?

— На тих вихідних я не працював, — сухо відповів Джонатан, оскільки не почувався зобов’язаним на таких ранніх етапах їхньої дружби обговорювати особливості свого режиму дня.

— Ви завжди плаваєте на яхті, коли не працюєте на вихідних?

— Коли мене запрошують.

— Чим ще ви займаєтесь у вільний час?

— Часом граю в теніс. Часом бігаю. Думаю над своєю безсмертною душею.

— А вона безсмертна?

— Сподіваюся.

— Ви у це вірите?

— Коли я щасливий.

— А коли ви нещасний, то ставите це під сумнів. Воно й не дивно, що Бог такий непостійний. Чому Він має бути незмінним, якщо ми не надто віддано віримо?

Вона з докором зиркнула на свої золотисті босоніжки, так нібито вони теж провинилися. Джонатан задумався: можливо, весь цей час вона була твереза і просто дотримувалася дещо іншого ритму, ніж світ навколо неї. Або вона бавиться тими ж наркотиками, які приймає Фредді: подейкували, що Гаміди торгували ліванською гашишною олією.

— Ви їздите верхи? — запитала вона.

— На жаль, ні.

— Фредді має стайню.

— Я чув.

— Арабська порода. Чудові арабські коні. Люди, які розводять цю породу, вважаються міжнародною елітою, ви про це знали?

— Чув про таке.

Вона замовкла і задумалася. Джонатан скористався моментом:

— Мадам Софі, чи можу я якось вам допомогти?

— А цей радник, цей містер...

— Оґілві.

— Сер, чи як там його, Оґілві?

— Просто містер.

— Він ваш друг?

— Ми ходимо під вітрилами разом.

— Ви разом ходили до школи?

— Ні, я ніколи не вчився в таких школах.

— Але ви належите до того самого класу, чи як це правильно називається? Може, ви й не розводите арабських коней, але ви обоє — ох, як же ж це правильно сказати? — ви обидва джентльмени?

— Ми з містером Оґілві лише плаваємо разом на яхті, — відповів він з ухильницькою посмішкою.

— У Фредді також є яхта. Бордель на воді. Хіба їх не так називають?

— Упевнений, що ні.

— Впевнена, що так.

Вона знову замовкла, простягнула огорнену шовком руку і взялася вивчати нижню частину браслетів на своєму зап’ясті.

— Містере Пайн, можна мені чашку кави, будь ласка. По-єгипетськи. А опісля я попрошу вас про послугу.

Махмуд, нічний кельнер, приніс каву у мідному кавнику і налив дві чашки, дотримуючись церемонії. Поки на обрії не з’явився Фредді, вона була коханкою багатого вірменина, пригадав Джонатан, а ще перед тим — грека з Олександрії, власника сумнівних торгових точок уздовж Нілу. Фредді взяв її в облогу, закидаючи букетами орхідей у найнеочікуваніші моменти, ночуючи у своєму «Феррарі» біля під’їзду її будинку. Жовта преса друкувала найсміли-віші чутки. Той вірменин поїхав з міста.

Вона намагалася запалити сигарету, але її рука тремтіла. Він підніс їй запальничку. Вона закрила очі і затягнулася сигаретою. Лінії на її шиї нагадували про вік. А Фредді Га-міду лише двадцять п’ять, подумав Джонатан. Він поклав запальничку на стіл.

— Містере Пайн, я також британка, — сказала вона так, ніби це було їхнє спільне прокляття. — Коли я була молода і безпринципна, я вийшла заміж за одного вашого співвітчизника заради його паспорта. Виявилося, він мене щиро кохав. Він був добропорядною людиною. Немає нікого кращого, ніж хороший англієць, і нікого гіршого, ніж англієць поганий. Я за вами спостерігала. Як на мене, ви хороший англієць. Містере Пайн, ви знаєте Річарда Роупера?

— Боюся, що ні.

— Ви мали б його знати. Він відомий. Справжній красень. П’ятдесятилітній Аполлон. Він розводить коней, точнісінько як і Фредді. Вони навіть подумують над тим, щоб разом відкрити кінну ферму. Містер Річард Онслоу Роупер — один з ваших знаних міжнародних підприємців. Ну ж бо, згадуйте.

— Мені прикро, але його ім’я мені ні про що не говорить.

— Але Діккі Роупер веде чималий бізнес у Каїрі! Він англієць, як і ви, дуже привабливий, багатий, ефектний і переконливий. Для нас, простих арабів, аж надто переконливий. Він має дивовижну моторну яхту, вдвічі більшу за яхту

Фредді! Як ви можете його не знати, ви ж також яхтсмен? Ви точно його знаєте. Ви просто вдаєте, ніби не чули про такого, я вас наскрізь бачу.

— Вочевидь, якщо він має дивовижну моторну яхту, то йому не потрібно морочитися з готелями. Я рідко читаю газети. Я не в курсі справ. Мені шкода.

Але мадам Софі не було шкода. Вона лише впевнилася, що він казав правду. Її полегшення було написано на обличчі, яке немов прояснилося, і вона рішуче потягнулася за торбинкою.

— Мені потрібно, щоб ви зробили копії деяких моїх особистих документів, якщо ваша ласка.

— Що ж, мадам Софі, наш офіс для надання адміністративних послуг — одразу навпроти вестибюлю, — сказав Джонатан. — Містер Ахмаді зазвичай на місці у нічну зміну. — Він уже зібрався підняти слухавку, але її голос його зупинив.

— Містере Пайн, ці документи конфіденційні.

— Я не маю сумнівів у тому, що на містера Ахмаді можна покластися.

— Дякую, але гадаю, нам краще скористатися власним обладнанням, — відрубала вона, зиркнувши на копір, що стояв на коліщатках у кутку. Джонатан знав, що вона запримітила машину, коли проходжалася вестибюлем, так само, як і запримітила Джонатана. Софі дістала з сумки стосик білих папірців, скріплених докупи, але не складених удвоє. Вона підсунула їх Джонатану по столу; її пальці, прикрашені перстенями, заклякли.

— Мадам Софі, на жаль, це дуже маленький копір, — попередив її Джонатан, встаючи з місця. — Вам доведеться усе робити вручну. Дозвольте, я покажу вам, як це робиться, а потім залишу вас саму?

— Зробімо все вручну разом, якщо ваша ласка, — сказала вона і в її голосі зазвучало багатозначне напруження.

— Але якщо документи конфіденційні...

— Будьте такі ласкаві, допоможіть мені. Усі ці машинерії для мене темний ліс. Я не дам ради.

Вона підняла сигарету з попільнички і затягнулася. Її очі розширилися. Здавалося, вони були шоковані її діями.

— Допоможіть мені, будь ласка, — її слова прозвучали немов наказ.

І він допоміг.

Він увімкнув копіювальну машину, вставив листки паперу — усі вісімнадцять — і переглянув їх, коли вони знову з’явилися. Він ненавмисно читав написане. Як і ненавмисно не стримувався. Відшліфовані військові навики все ще були при ньому.

Від компанії по видобутку благородних металів «Ай-ронбренд ленд, оре енд прешес метале» в Нассау — готельній і торговій компанії «Гамід Інтерараб» в Каїрі, дата отримання — дванадцяте серпня. Відповідь від компанії «Гамід Інтерараб» компанії «Айронбренд» — сторони запевняють в особистій повазі.

Знову від «Айронбренд» на адресу «Гамід Інтерараб»: списки товарів, див. пп. 4-7 у нашому переліку асортименту, відповідальність за кінцевого користувача на компанії «Гамід Інтерараб», запрошення на вечерю на яхті.

Листи від компанії «Айронбренд» підписані акуратним розчерком, схожим на монограму на кишені сорочки. Листи від «Інтерараб» узагалі не підписані, але під порожнім місцем надміру великими заголовними літерами написано «Сайд Абу Гамід».

Потім Джонатан побачив перелік товарів і кров у його жилах виконала вже відомий йому, проте незбагненний трюк: його спиною немов пробіглися табуни мурашок і він почав хвилюватися, як же зазвучить його голос, коли доведеться говорити. Один звичайнісінький аркуш паперу, без підпису, без посилань на джерело, із заголовком «Товари в наявності станом на і жовтня 1990 року». Найменування у списку — диявольський лексикон, відомий Джонатану з його минулого, яке чатувало на нього за кожним рогом.

— Ви впевнені, що однієї копії вистачить? — поцікавився він з тією додатковою легкістю, яка приходила до нього у кризових ситуаціях, немов краща гострота зору під час обстрілу.

Вона курила і спостерігала за ним: в одній руці сигарета, інша підтримує лікоть.

— А ви знавець, — сказала вона. Чого саме, залишалося лише здогадуватися.

— Ну, це не так уже й складно, коли наб’єш руку. Головне, щоб папір не зажувався.

Джонатан поклав оригінали в один стосик, а копії — в інший. Він затамував усі думки в своїй голові. Якби він зараз клав на стіл покійника, то заблокував би свій мозок точнісінько так само. Джонатан обернувся до Софі і аж надто безтурботно сказав: «Усе», хоча не відчував і крихти сміливості, яка звучала в його голосі.

— До хорошого готелю і вимоги високі, — прокоментувала вона. — Ви маєте придатний конверт? Звісно, що маєте.

Конверти лежали у третій шухляді його столу, зліва. Він обрав жовтий конверт, А4-Г0 розміру, і підсунув його до неї, але вона до нього й не торкнулася.

— Будь ласка, покладіть копії у конверт. Опісля надійно заклейте його і заховайте у свій сейф. Можливо, вам буде доцільно скористатися клейкою стрічкою. Так, заклейте його. Чек не потрібен, дякую.

Для відмов Джонатан мав напоготові по-особливому теплу усмішку.

— Мадам Софі, мені дуже прикро, але нам заборонено приймати на збереження пакунки гостей. Навіть ваші. Я можу виділити для вас депозитну скриньку і видати власний ключ. Мені прикро, але це найбільше, що я можу для вас зробити.

Поки він це говорив, вона вже запихала оригінали листів у свою торбинку. Замок клацнув і торбинка повисла на її плечі.

— Містере Пайн, не бавтеся зі мною в бюрократію. Ви бачили вміст конверта. Ви його заклеїли. Напишіть на ньому своє прізвище. Ці листи тепер ваші.

Навіть не здивувавшись власній покірності, Джонатан витягнув червоний фломастер і написав на конверті великими літерами «ПАЙН».

«Це буде на твоїй совісті, — мовчки казав він їй. — Я тебе про це не просив. Я тебе на це не підбивав».

— Мадам Софі, як довго потрібно буде їх тут зберігати? — поцікавився він.

— Можливо, цілу вічність, можливо, одну ніч. Важко сказати щось напевно. Це як любовний роман. — Її тон змінився з кокетливого на прохальний. — Але це лише між нами. Добре? Це само собою зрозуміло, правда?

Він сказав «так». Він сказав «звичайно». Він усміхнувся так, нібито її питання його навіть здивувало.

— Містере Пайн?

— Так, мадам Софі.

— Щодо вашої безсмертної душі.

— Так, слухаю.

— Ми всі безсмертні, це зрозуміло. Але якщо раптом виявиться, що я не безсмертна, передайте, будь ласка, ці документи вашому другу, містеру Оґілві. Можна вам довірити це завдання?

— Звісно, якщо ви цього хочете.

Вона все ще усміхалася, досі якимось дивом перебуваючи в іншому ритмі, ніж він.

— Містере Пайн, ви постійний нічний адміністратор? Завжди? Щоночі?

— Це моя робота.

— Ви її обрали?

— Звісно.

— Самі?

— А хто ж ще?

— Але ви так гарно виглядаєте у денному світлі.

— Дякую.

— Я час від часу вам телефонуватиму.

— Мені буде за честь.

— Як і вам, мені іноді набридає спати. Не проводжайте мене, будь ласка.

Коли він відкрив їй двері, знову повіяв запах ванілі, і його переповнило надсильне бажання піти слідом за нею до ліжка.

Джонатан стояв у напівтемряві вічно недобудованого гриль-бару repa Майстера, тримаючи руки по швах, і ніби бачив себе збоку: німий персонаж на сцені власного переповненого таємного театру, він методично працює над документами мадам Софі. Добре вишколеного солдата не здивуєш несподіваною потребою знову заступити на пост, скільки часу не минуло би від його муштри. Є лише доведені до автоматизму дії.

Пайн стоїть у дверях свого офісу у готелі «Цариця Ні-фертіті» і дивиться крізь порожній мармуровий коридор, як одна за одною засвічуються яскраві цифри над ліфтом, вказуючи на рух угору до пентхаузів.

Порожній ліфт повертається на перший поверх.

Пайн відчуває легкість у тілі. Його долоні пашать і поколюють.

Пайн ще раз відкриває сейф. Комбінація цифр складається з дати народження Фредді Гаміда, її придумав лестивий генеральний менеджер готелю.

Пайн дістає копії, складає жовтий конверт у декілька разів і ховає його у внутрішню кишеню піджака, щоб потім знищити.

Копір усе ще теплий.

Пайн робить копії з копій, спершу встановивши яскравість друку на один тон вище, для кращої якості. Назви ракет. Назви навідних систем. Технічна термінологія, в якій Пайн нічого не тямив. Назви хімічних речовин, які Пайн не може вимовити, але знає, для чого їх використовують. Інші назви, такі ж смертоносні, але простіші для вимови, на кшталт зарину, зоману і табуну[6].

Пайн кладе нові копії всередину сьогоднішнього меню на вечерю і, склавши його вздовж, ховає в іншу внутрішню кишеню. Всередині меню копії все ще теплі.

Пайн кладе старі копії у новий конверт, як дві краплі води подібний на попередній. Він виводить «ПАЙН» на новому конверті і кладе його на те саме місце на тій самій полиці, тією ж стороною догори.

Пайн ще раз закриває дверцята сейфа і зачиняє їх на ключ. Статус-кво відновлено.

Вісім годин опісля Пайн, уже в зовсім іншій ролі, сидить пліч-о-пліч з Марком Оґілві в тісній каюті яхти радника, поки місіс Оґілві на камбузі, одягнена в дизайнерські джинси, нашвидкуруч готує сендвічі з копченим лососем.

— Фредді Гамід купує небезпечні іграшки у Діккі Онслоу Роупера? — з недовірою повторює Оґілві, вдруге гортаючи документи. — Це що в біса таке? Краще б тому малому підсвинку бавитися лише у бакара. Посол неабияк розлютиться. Люба, ти тільки послухай...

Але місіс Оґілві вже все чула. Подружжя Оґівлі — справжня команда. Хтось заводить дітей, а їм більше до душі шпигувати.

Я кохав тебе, — промайнуло Джонатану в голові. — Але назад уже нічого не повернеш.

Я кохав тебе, але натомість видав тебе пихатому британському шпигуну, який мені навіть не подобався.

Я просто був у його маленькому списку людей, які завжди прийдуть на допомогу, якщо буде потрібно.

Тому що я Один з Нас. Ми — це англійці, нескінченно віддані та розсудливі. Ми — Хороші Хлопці.

Я кохав тебе, але так і не зміг тоді тобі цього сказати.

Йому знову згадався лист Сибілли: «Я бачу, як тінь падає на ваше обличчя. Я вам огидна».

«Ні, Сибілло, ні, ти мені зовсім не огидна, — поспішив запевнити свою непрохану кореспондентку готельєр. — Просто байдужа. Огиду я відчуваю лише до себе».

2

Гер Каспар знову підняв свою знамениту голову. Крізь завивання вітру став вчуватися шум потужного двигуна. Каспар скрутив у рулон бюлетені цюрихської фондової біржі, яка явно переживала не найкращі часи, і натягнув на нього гумку. Поклавши рулон у шухляду для важливих паперів і закривши її на ключ, він кивнув Маріо, старшому лакею. Потому Каспар дістав з задньої кишені гребінець і пройшовся ним по перуці. Маріо з-під лоба зиркнув на Пабло, а той криво посміхнувся Беніто — красеню-стажеру з Луґано, якому, вочевидь, припали до душі вони обоє. Всі троє ховалися від негоди у вестибюлі, але тепер з романським молодецтвом, застебнувшись під саму шию, кинулися зі своїми парасолями та візочками назовні, де їх проковтнула снігова буря.

«Це не він, — подумав Джонатан, пильнуючи за кожним знаком наближення автівки. — Це лише хурделиця, що розгулялась на подвір’ї. Це лише сон».

Але Джонатан не спав. Лімузин був справжнісінький, хоча й плив у білій порожнечі. Подовжений лімузин, навіть довший ніж готель, ставав на якір біля центрального входу немов чорний лайнер, що пришвартовується до пристані. Тим часом Маріо та Беніто у своїх кашкетах металися туди-сюди і один лише зухвалець Пабло, до якого раптом прийшло натхнення поприбирати, схопив щітку і взявся зчищати сніжинки з червоної доріжки. Щоправда, на ще одну блаженну мить реальність таки видалася сном, бо сніжний вихор закрив собою все навкруги, і Джонатан зміг уявити, як величезна хвиля відносить лайнер назад у відкрите море, де він розбивається об скелі, якими цілком могли виявитися навколишні пагорби, і містер Річард Онслоу Роупер у своєму приватному «Титаніку», разом зі своїми ліцензованими охоронцями і рештою поважного товариства з шістнадцяти осіб, іде на дно під час того пам’ятного Великого Шторму в січні 1991 року, царство їм небесне.

Але лімузин знову вигулькнув. З шикарного салону лімузина почали з’являтися хутра, ставні чоловіки і чарівна довгонога молода жінка, а ще діаманти та золоті браслети, і гори однакових чорних валіз — усе це виглядало мов награбоване добро. Далі під’їхав другий лімузин, а потім і третій — ціла процесія лімузинів. Гер Каспар відкривав двері з такою ж блискавичною швидкістю, з якою з’являлися новоприбулі гості. Спочатку з’явилися обриси неохайного коричневого пальта з верблюжої шерсті, а згодом стало помітно, що з коміра звисає пошарпане шовкове кашне. Вогка сигарета, порожній погляд, мішки під очима — явно нащадок вищих шарів англійського суспільства. Нікудишній з нього п’ятдесятилітній Аполлон.

Після верблюжого пальта зайшов молодик у темно-синьому піджаку з одним рядом ґудзиків, щоб зручно було вихопити пістолет. На вигляд хлопцю було двадцять з хвостиком, а очі у нього були такі порожні, немов намальовані. «Перший ООЗ пішов, — подумав Джонатан, намагаючись не піддаватися на його злісний погляд. — Ще має бути другий охоронець, а може, й третій — якщо Роупер справді боїться».

У чарівної жінки було каштанове волосся, її пістряве стьобане пальто сягало майже до щиколоток, та попри це їй вдавалося виглядати дещо недбало. Як і Софі, вона мала глузливий гострий погляд, а її волосся обрамляло обличчя, як і у Софі. Вона чиясь дружина? Коханка? Чия? Уперше за останніх півроку Джонатан відчув спустошливий та ірраціональний вплив жінки, яку він умить зажадав. Як і Софі, вона виглядала блискуче, уся прикрашена коштовностями, і так само випромінювала оту одягнену наготу. Дві низки чудових перлин прикрашали її шию. Браслети з діамантами виглядали з-під рукавів її пальта. Проте ледь вловима аура хаосу, втомлена посмішка і оця її розкутість миттєво видавали в ній жительку Раю. Двері знову відчинилися навстіж, вивергаючи рештки цієї елітної англійської делегації. Вони всі стояли під канделябром, настільки елегантно причесані, настільки казково багаті, що складалося враження, ніби вони мали свою корпоративну етику, яка ставила поза законом хвороби, бідність, блідолицість, старість і фізичну працю. Лише тип у верблюжому пальті з його ганебними поношеними замшевими черевиками був добровільним вигнанцем з їхніх лав.

І в самому центрі, але тримаючись подалі від усіх, стояв Він, той, кого так яро описувала Софі. Високий, стрункий і шляхетний з першого погляду. Його сивувате русе волосся було зачесане назад і закручувалося у маленькі ріжки над вухами. Обличчя гідного супротивника у грі в карти, якому не соромно програти. Постава, що надзвичайно личить гордовитим англійцям: одна нога призігнута в коліні, одна рука за спиною, таке собі відмежування від простолюду. «Фредді такий слабак, — пояснювала Софі. — А Роупер — такий англієць».

Як і всі вправні чоловіки, Роупер робив кілька справ одночасно: тиснув руку Каспару і тією ж рукою поплескував

його по плечі, а потім нею ж надіслав повітряний поцілунок фрейлейн Ебергардт, яка одразу ж зашарілася і помахала йому, немов клімактерична фанатка. А потім нарешті перевів свій власницький погляд на Джонатана, який, вочевидь, наближався до нього, хоча й робив це цілком мимоволі, помічаючи лише, як замість манекена Адель з’явився спочатку газетний кіоск, а потім розпашіле обличчя фрейлейн Ебергардт біля стійки рецепції, а зараз і Він власною персоною. «У нього немає і натяку на совість, — казала Софі. — Він найгірша людина на землі».

«Впізнав мене, — подумав Джонатан, очікуючи, що його от-от викриють. — Бачив мою фотографію, знає мене з описів. Ще мить і він уже не посміхатиметься».

— Діккі Роупер, — почувся лінивий голос торговця і водночас він затиснув руку Джонатана у своїй та на мить заволодів нею. — Мої люди забронювали у вас кілька номерів. Ч’мало номерів. Добрий вечір. — Він ковтав звуки, це була типова говірка Белгравію[7], показовий акцент багатіїв. Вони порушили особистий простір один одного.

— Містере Роупер, дуже радий нашій зустрічі, — приглушено мовив Джонатан, англійським тоном відповідаючи на англійський тон. — Сер, раді знову вас вітати у нашому готелі. Ну і погодка, непроста вам випала подорож. Те, що ви ризикнули летіти у таку негоду, — справжнє геройство! Мушу відзначити, що ніхто, крім вас, на таке не наважився. Я Пайн, нічний адміністратор.

«Він уже про мене чув, — думав Джонатан, чекаючи на відповідь. — Фредді Гамід сказав йому моє ім’я».

— Як тепер поживає старий добрий Майстер? — Запитав Роупер, переводячи погляд на чарівну жінку. Вона стояла біля газетного кіоску, роздивляючись журнали мод. Браслети на одній руці безперестанку спадали на зап’ястя, а іншою рукою вона постійно відкидала назад волосся. — Заліг під ковдрою зі склянкою шоколадного молока і книжкою, еге ж? Сподіваюся, що з книжкою. Джедс, люба, як ти там? Жити без них не може, справжня журналозалежна. Я ж їх ненавиджу всіма фібрами душі.

Джонатан не відразу зметикував, що Джедс — це ім’я тієї жінки. Не Джед, а Джедс — і це була розкішна жінка, з тисячами відтінків. Вона обернула голову достатньо, щоб вони встигли побачити її усмішку — добродушну і грайливу.

— Все чудово, любий, — сміливо озвалася вона, немов щойно відійшла від удару.

— Боюся, сер, що гер Майстер сьогодні направду дуже заклопотаний, — сказав Джонатан, — але він з превеликим задоволенням зустрінеться з вами зранку, коли ви добре відпочинете.

— Пайне, ви англієць? По розмові чути.

— Цілком і повністю, сер.

— Молодець. — Його блідий погляд знову поплив деінде і цього разу зупинився на стійці рецепції, де чоловік у пальті з верблюжої шерсті заповнював анкету для фрейлейн Ебергардт. — Коркі, ти що, зібрався одружуватися з цією юною леді? — Запитав Роупер. — Швидше рак на горі свисне, — тихо прокоментував він, дивлячись на Джонатана, а потім довірливо і з натяком додав, — майор Коркоран, мій помічник.

— Уже майже закінчив, шефе, — протяжно відповів Коркі, піднімаючи руку. Він випрямив ноги і виставив зад, так ніби от-от зібрався грати в крокет, а в його стегнах проглядався майже жіночий вигин — чи-то природний, чи-то навмисний. Купка паспортів лежала біля його ліктя.

— Ну Корке, це ж не контракт на п’ятдесят сторінок! Всього лиш потрібно переписати кілька прізвищ, що ти тягнеш кота за хвіст?

— На жаль, це все нові правила безпеки, сер, — пояснив Джонатан. — Нові вимоги швейцарської поліції. Ми тут безсилі.

Прекрасна Джедс вибрала три журнали, але їй все мало. Вона припідняла трішки потертий носок чобота, впираючись об підлогу високим каблуком. Софі робила так само, їй десь двадцять п’ять, прикинув Джонатан. І вона завжди виглядатиме саме на цей вік.

— Пайне, давно вже ви тут працюєте? Здається, Фріскі, його не було минулого разу, коли ми тут зупинялися? Ми помітили б молодого британця у чужих краях.

— Не було, — відповів хлопець у піджаку, розглядаючи Джонатана крізь уявний приціл. Деформована вушна раковина, помітив Джонатан, як у боксерів. Біляве попелясте волосся. Руки немов леза сокири.

— Півроку, містере Роупер, майже рівно шість місяців.

— А де ви працювали перед цим?

— У Каїрі, — на одному диханні відповів Джонатан. — У готелі «Цариця Нефертіті».

Хвилини спливають, немов перед вибухом. Але гравіровані дзеркала не розсипаються на друзки при згадуванні назви готелю, пілястри та канделябри теж непорушно стоять.

— Подобалося? У Каїрі?

— Дуже.

— Що ж змусило вас поїхати, якщо вам там було так добре?

«Ви і змусили», — подумав Джонатан. Але натомість сказав:

— Бажання подорожувати, сер. Ви знаєте, як воно буває. Жити, мов перекотиполе, це одна з переваг моєї професії.

Несподівано все зарухалося. Коркоран відірвався від стійки рецепції і з сигаретою у простягнутій руці швидко покрокував до них. Та жінка, Джедс, обрала журнали і чекала, точінісінько як Софі, щоб хтось за них заплатив.

— Включіть у загальний рахунок, дорогенький, — сказав Коркоран.

Гер Каспар вивантажував гори кореспонденції на руки другого хлопця у піджаку, і той напоказ промацував товстіші конверти.

— Корке, чорт забирай, ну нарешті! Що в біса трапилося з твоєю правою рукою?

— Багато дрочив, шефе, пішли спазми, — сказав майор Коркоран. — А може, я гей, — додав він, по-особливому всміхнувшись до Джонатана.

— Ах, Корке, — захихотіла Джедс.

Краєм ока Джонатан помітив Маріо, головного портьє, коли той віз гори валіз до вантажного ліфта. Він ішов, немов плив, — такою ходою швейцари часто намагаються закарбуватися у короткій пам’яті клієнтів. Потім він побачив у дзеркалі своє фрагментарне відображення, що пропливало повз нього, а поруч — Коркорана, з сигаретою в одній руці і журналами в іншій. На хвилю його переповнила нав’язлива паніка — куди ж зникла Джедс? Він озирнувся і знову побачив її. Джонатан зловив її погляд і дівчина усміхнулася. Це було саме те, чого він прагнув зараз, коли в ньому знову розгорілося бажання. Він також зловив Роуперовий погляд, тому що вона спиралася на його передпліччя, тримаючись за нього двома довгими руками і майже наступаючи йому на ноги. Охоронці і поважне товариство пленталися слідом за ними. Джонатан помітив красеня-блондина з зібраним на потилиці волоссям і його простацьку дружину, яка йшла поруч з ним і з-під лоба розглядалася навсібіч.

— Пілоти будуть пізніше, — на ходу говорив Коркоран. — Щось з тим триклятим компасом. У нас як не з компасом щось не те, то з нужником. Любий, ви тут постійно працюєте, чи так, на одну ніч?

Від його подиху віяло всіма приємними моментами цього дня: мартіні перед обідом, вино за обідом і бренді опісля, а поверх усього — запашок поганих французьких сигарет.

— Настільки постійно, наскільки це можливо у моїй професії, майоре, — відповів Джонатан, дещо змінюючи інтонацію, бо ж розмовляв з клієнтом уже нижчого рангу.

— Це всіх нас стосується, любий, повірте, — емоційно відповів майор. — Усі ми постійно тимчасові, прости Господи.

Наступний кадр: вони крокують коридором під звуки «Коли сиплю я цукор у чай»[8], яку піаніст Максі грає двом старшим пані у сірих шовках. Роупер і та жінка все ще нерозлийвода. «Ви тільки недавно познайомилися, — з гіркотою подумки сказав їм Джонатан, краєм ока позираючи на пару. — Або ж ви миритеся після сварки». «Джедс», — подумки повторив він. Йому захотілося опинитися у безпеці свого односпального ліжка.

Новий кадр: усі вони стоять перед оздобленими дверима нового ліфта repa Майстера, який мав підняти їх до апартаментів «Вежі». Позаду гомонить поважне товариство.

— Пайне, що в біса трапилося зі старим ліфтом? — Вимогливо запитав Роупер. — Я думав, Майстер ще той любитель всіляких старих прибамбасів. Трикляті швейцарці модернізували б і Стоунгендж, якби мали таку можливість. Правда, Джедс?

— Роупер, ти ж не робитимеш сцени через якийсь ліфт, — з трепетом сказала вона.

— А хто мене зупинить?

Джонатан чує, як десь здалеку долинає голос, схожий на його власний. Голос цей перераховує усі переваги нового ліфта: безпечність, містере Роупер, а також нова цікава деталь, додана минулої осені, — усе для зручності наших гостей, які зупиняються в апартаментах «Вежі»... Поки Джонатан говорить, він вертить у руках золотий ключ, прикрашений золотистою китичкою і увінчаний кумедною короною — витвір фантазії repa Майстера.

— Хіба ж він не нагадує вам фараона? Мабуть, тут ми трохи перебрали міру, але наші менш вишукані гості просто в захваті від нього, — сказав він з довірливою манірною посмішкою, якою він ще ніколи нікого не удостоював.

— Ну і я від нього в захваті, — з-за кадру звучить голос майора. — А я достобіса вишуканий.

Роупер зважує ключ у долоні, немов хоче визначити вагу сплаву. Він роздивляється обидві сторони, потім корону, далі китичку.

— Тайвань! — Вигукує він і, на Джонатанове здивування, жбурляє ключ у бік білявого охоронця з деформованими вушними раковинами, а той, крикнувши: «Мій!» — рвучко ловить його лівою рукою над самою підлогою.

«Беретта, 9-міліметрова, автоматична, стоїть на запобіжнику, — подумки перелічує Джонатан. — Руків’я з чорного дерева, носить у кобурі під правою пахвою. Охоронець — лівша. Запасний магазин — у поясі-сумці».

— Фріскі, дорогенький, нічого собі! Оце реакція, — процідив крізь зуби Коркоран і товариство на задньому плані полегшено розсміялося, а найголосніше — вона, стискаючи Роуперову руку і примовляючи: «Любий, ну припини», що прозвучало у Джонатанових затуманених вухах як «Любий, не перегравай».

Тепер усе відбувається немов при сповільненій зйомці, немов під водою. Ліфт вміщає п’ятеро осіб, решта мусить почекати. Роупер рушає вперед і тягне за собою жінку. «Роудін[9] і школа моделей, — подумав Джонатан. — І ще спеціальні курси, на які також ходила Софі, де вчать отак вихиляти стегнами під час ходьби». Потім заходить Фріс-кі, потім майор Коркоран, уже без сигарети, і врешті Джонатан. Її волосся не лише каштанове, а й м’яке. А ще вона напівгола. Тобто вона вислизнула зі свого пальта і перекинула його через руку, немов шинель. На ній чоловіча біла сорочка з мішкуватими рукавами, закоченими до ліктів, як у Софі. Джонатан натискає потрібну кнопку і ліфт їде. Коркоран несхвально дивиться вгору, так нібито справляє нужду. Дівчина без зайвої думки торкається стегном Джонатана, немовбито вони старі друзі. «Відсунься, — роздратовано думає він. — Якщо ти фліртуєш, перестань. Якщо не фліртуєш, тримай свої стегна при собі». Вона пахне не ваніллю, а білими гвоздиками у День пам’яті у школі кадетів. Роупер стоїть позаду неї, по-власницьки поклавши свої широкі долоні на її плечі. Фріскі безсоромно глипає вниз: на блідий слід від укусу на її шиї, на її груди, прикриті лише тієї дорогою сорочкою. Джонатан, як і, поза всіляким сумнівом, Фріскі, відчуває сороміцьке бажання залізти їй під сорочку.

— Дозвольте показати вам усі новинки, які завдяки repy Майстеру з’явилися тут від часу вашого останнього візиту, — запропонував Джонатан.

«Можливо, настав час тобі перестати так беззастережно дотримуватися хороших манер», — казала йому Софі, коли йшла поруч з ним на світанку.

Він ішов попереду і перелічував безцінні переваги апартаментів: неймовірна нижня педалька для змивання води... тисячолітній фрукт... убиральні з найновішим обладнанням, яке робить все за вас, хіба що зуби за вас не чистить... Він ретельно підбирав доречні своєрідні дотепи спеціально для делегації містера Онслоу Роупера і його стрункої, кумедної, непростимо привабливої жінки. Як вона сміє бути настільки прекрасною у такі часи?

Легендарна «Вежа» Майстера вивищується над казковими шпилями і верхівками едвардіанського даху готелю, немов надувний голубник. Всередині «Вежі» розташовані розкішні двоповерхові апартаменти з трьома спальнями. Ці пастельні номери-люкс Джонатан подумки називав «скринями швейцарських франків». Багаж принесли, посильні отримали свої щедрі чайові, Джедс пішла у головну спальню, звідки згодом долинув жіночий спів і хлюпання проточної води. Слова пісні було важко розібрати, але вони видавалися провокуючими, чи то пак навіть непристойними. Фріскі, охоронець у піджаку, влаштувався біля телефону на сходовому майданчику і презирливо віддавав комусь накази приглушеним голосом. Майор Коркоран, озброєний свіжою сигаретою, але вже без верблюжого пальта, сидів у їдальні і повільно розмовляв з кимось французькою іншою телефонною лінією. Його співрозмовник, вочевидь, не надто добре розумів французьку.

Майор мав дитинні щоки, червонуваті вже майже під очима. Безсумнівно, французькою він розмовляв як істинний француз. Він перейшов на неї настільки природно, ніби це була його рідна мова, ймовірно, так і було — все в цьому чоловікові промовляло про те, що його походження зовсім не просте.

У всіх кутках номеру-люкс вирує життя і точаться розмови. Високого чоловіка з хвостиком, як виявилося, звуть Сенді, і Сенді розмовляє англійською телефоном з кимось у Празі на ім’я Ґреґорі, а тим часом місіс Сенді сидить у кріслі, не знімаючи пальта, і сердито дивиться на стіну. Але Джонатан намагається їх не помічати, другорядні персонажі його не цікавлять. Вони існують, вони всі не менш елегантні, вони крутяться десь на периферії навколо центрального світила — містера Річарда Онслоу Роупера з Нассау, столиці Багамських островів. Отже, вони лише фон. Джонатан завершує свою екскурсію визначними місцями «Вежі». Йому час вже йти. Ґречний помах руки, люб’язне побажання: «насолоджуйтеся кожною хвилиною, проведеною у нас», і за звичайних умов він преспокійно спустився б на перший поверх, залишаючи своїх підопічних наодинці, щоб вони могли сповна насолоджуватися життям за п’ятнадцять тисяч франків за ніч, включно з податками, обслуговуванням і континентальним сніданком.

Але сьогодні все було по-іншому. Це була ніч Роупера, ніч Софі, і якимось дивним чином роль Софі сьогодні грає Роуперова жінка, чиє ім’я, як виявилося, було Джед, лише Роупер називав її Джедс — містер Онслоу Роупер любив примножувати свої статки. Сніг усе ще падає і найгіршу людину на землі неабияк тягне до вікна, немов у танці сніжинок він розглядає своє дитинство. Роупер стоїть у центрі кімнати, під захистом своєї армії, обличчям до високих вікон і засніженого балкону. В одній руці він тримає розгорнутий зелений каталог «Сотбі» так, ніби це збірник церковних пісень, які він от-от почне виконувати, а іншу руку тримає припіднятою — немов хоче подати сигнал якомусь інструменту в глибині оркестру, щоб той нарешті озвався. На ньому окуляри для читання, які надають йому вченого вигляду.

— Солдат Борис зі своїм братчиком дали добро на зустріч в обід у понеділок, — вигукує Коркоран з їдальні. — То як, понеділок підходить?

— Хай буде, — відповідає Роупер, одночасно перегортаючи сторінку каталогу і дивлячись на сніг поверх окулярів. — Лишень подивіться. Проблиски вічності.

— Я в захваті щоразу, коли сніжить, — щиро зізнався Джонатан.

— Ваш друг з Маямі, Апетит, пропонує перенести все в Кроненгаллє — там смачніше годують, — знову озвався Коркоран.

— Надто людно. Пообідаємо тут або хай приносить з собою канапки. Сенді, у скільки тепер обійдеться добротна конячка Стаббса[10]?

З-за дверей вигулькнула голова симпатичного чоловіка з хвостиком.

— Розмір?

— Тридцять на сорок дюймів.

Гарненьке обличчя насупилося.

— На аукціоні «Сотбі» минулого червня був непоганий варіант — «Заступник на фоні пейзажу», підписаний і датований 1779 роком. Першосортна штука.

— Quanta costa?[11]

— Ви сидите?

— Ой, Сендс, я тебе прошу!

— Мільйон дві. Плюс комісійні.

— Фунтів чи баксів?

— Баксів.

З дверей навпроти чути ниття майора Коркорана.

— Шефе, ті брюссельські парубчиська хочуть половину готівкою. По-моєму, взагалі страх втратили.

— Скажи їм, хай забудуть, — відрубав Роупер. Вочевидь, він таким тоном тримає Коркорана на відстані. — Пайне, що там, готель?

Роуперів погляд усе ще прикований до темних вікон, за якими продовжували кружляти сніжинки.

— Світловий маяк, містере Роупер. Щось на кшталт навігаційного приладу, наскільки мені відомо.

Бронзовий позолочений годинник repa Майстера пробиває годину, але Джонатан, незважаючи на свою звичну спритність, не може ступити і кроку у напрямку до свого порятунку. Його лаковані черевики застигли у м’якому килимі вітальні, немов у цементі. Він не може відірвати свого м’якого погляду, який зовсім не пасував до його боксерських брів, від Роуперової спини. Але Джонатан його майже не бачить. Він зараз не в апартаментах «Вежі», а в пентха-узі Софі, на верхньому поверсі каїрського готелю «Цариця Нефертіті».

Софі також стоїть спиною до нього, і спина її така ж гарна, якою він завжди її уявляв, — сніжно-біла на фоні білизни її вечірньої сукні. Вона дивиться у вікно, але не на сніг, а на великі вологі зорі каїрської ночі, на щербатий місяць, що висить над безмовним містом. Двері в сад на даху прочинені, вона там вирощує лише білі квіти — олеандри, буген-віллеї, агапантус. Аромат арабського жасмину пролітає повз неї і наповнює кімнату. На столі біля неї стоїть пляшка горілки, і вона явно напівпорожня, а не напівповна.

— Ви дзвонили, — нагадав їй Джонатан з усмішкою в голосі, граючись у покірного слугу. «Можливо, це буде наша ніч», — думав він.

— Так, я дзвонила. І ви відповіли. Ви люб’язний. Упевнена, ви повсякчас такий.

Він відразу ж зрозумів, що ця ніч не стане їхньою.

— Мені потрібно поставити вам запитання, — сказала вона. — Ви зможете дати мені чесну відповідь?

— Якщо зможу. Звісно.

— Ви маєте на увазі, що можуть бути обставини, які не дадуть вам це зробити?

— Я маю на увазі, що можу не знати відповіді.

— Ох, ви знатимете відповідь. Де ті документи, які я вам довірила?

— У сейфі. У конверті, на якому написане моє прізвище.

— Хтось, окрім мене, їх бачив?

— Сейф використовують декілька працівників, зазвичай для збереження готівки до її відправки в банк. Наскільки мені відомо, конверт досі запечатаний.

Вона нетерпляче шарпнула плечима, але не повернула голову.

— Ви ще комусь їх показували? Будь ласка, просто скажіть «так» чи «ні». Я вас не засуджуватиму. Прийти до вас було імпульсивним рішенням. Якщо я і зробила помилку, то це не ваша вина. У мене склалося сентиментальне враження, нібито ви бездоганний англієць.

«У мене теж», — подумав Джонатан. Попри це, йому здалося, що вибору у нього не було. У світі, що якимось незрозумілим чином присвоїв його відданість, була тільки одна відповідь на це питання.

— Ні, — відповів він. А потім повторив: — Ні, нікому.

— Якщо ви стверджуєте, що це правда, то я не маю підстав вам не вірити. Мені дуже хочеться вірити, що на світі залишився хоч один справжній джентльмен.

— Це правда. Слово честі. Нікому.

Здавалося, вона не повірила його запевнянням або вирішила, що вони передчасні.

— Фредді наполягає, що це я його зрадила. Він довірив мені документи. Він не хотів тримати їх в офісі або вдома. Діккі Роупер робить усе, щоб Фредді запідозрив мене.

— Для чого йому це?

— Роупер — одна зі сторін листування. До сьогодні Роупер і Фредді планували співпрацювати. Я була присутньою під час деяких їхніх розмов на Роуперовій яхті. Роупер був не в захваті від мене як свідка, але оскільки Фредді хотів мною похизуватися, то у нього не було виходу.

Вона нібито чекала, що він заговорить, але Джонатан не зронив ні слова.

— Фредді приходив до мене сьогодні ввечері. Пізніше, ніж він зазвичай приходить. Коли він у місті, його стара добра традиція — навідуватися до мене перед вечерею. З поваги до дружини він використовує ліфт біля стоянки, проводить у мене дві години, а потім вертається на вечерю у лоно сім’ї. Звучить жалюгідно, але я пишаюсь, що допомогла йому зберегти шлюб. Сьогодні він прийшов пізніше. І розмовляв телефоном. Схоже, Роупер отримав попередження.

— Попередження від кого?

— Від добрих друзів у Лондоні. — Вона з гіркотою додала: — Добрих для Роупера, звісно.

— І що вони сказали?

— Сказали, що влада дізналася про його бізнес-домов-леності з Фредді. Роупер дуже стримано говорив телефоном, сказав лише, що розраховує на обачність Фредді. Брати Фредді ж слів не підбирали. Фредді не сказав їм про угоду. Він хотів самоутвердитися в їхніх очах. Він зайшов так далеко, що під якимось приводом зумів знайти доступ до частини парку їхніх вантажівок, щоб провести товар через Йорданію. Це братам особливо не сподобалося. Фредді перелякався і все їм розповів. Він також лютує через те, що може втратити довіру свого дорогоцінного містера Роупера. То як, нікому? — Повторила вона, все ще дивлячись у ніч. — Точно нікому. Містер Пайн не має жодного поняття, як ця інформація дійшла до Лондона чи як потрапила до друзів містера Роупера. Сейф, документи — він не має найменшого поняття.

— Ні, не має. Вибачте.

Доти вона не дивилася на нього. Тепер урешті вона озирнулася і дозволила йому глянути на її обличчя. Одне око взагалі не відкривалося. Обличчя було спотворено до не-впізнання.

— Містере Пайн, будьте такі ласкаві, проїдьтеся зі мною. Від Фредді всього можна чекати, коли під загрозою його гордість.

Час немов застиг. Роупер усе ще читає каталог «Сотбі». Ніхто не стовк його обличчя в яєчню. Позолочений мідний годинник продовжує вибивати удари. Джонатан чомусь звіряє його зі своїм наручним годинником і, відчувши, що врешті знову може рухатися, відкриває скляні дверцята і рухає велику стрілку, поки вона не показує такий же час, як і його годинник. «Біжи в укриття, — каже він собі. — Зникни з очей». З невидимого радіо звучить Моцарт у виконанні Альфреда Бренделя. За кадром знову чути Корко-ранів голос, цього разу він розмовляє італійською, але вже не так упевнено, як французькою.

Але Джонатан не може бігти в укриття. Оздобленими сходами спускається жінка, він якої голова йде обертом. Він не одразу почув її кроки, тому що вона йшла боса, одягнена лише у готельний халат, а коли почув, то ледве міг звести на неї очі. Після гарячої ванни її довгі ноги стали рожевуватими, наче в немовляти, а її каштанове волосся було старанно розчесане і спадало на плечі, як у зразкової дівчинки. Аромат mousse de bain витіснив запах гвоздик у День пам’яті. Джонатану аж в голові паморочиться від бажання.

— Якщо захочете випити, раджу вам заглянути у міні-бар, — говорить Джонатан Роуперовій спині. — Шотландське солодове віскі, відібране особисто гером Майстером, горілка з шести країн. — Що ще я забув? — О, і цілодобове обслуговування в номері для вас і всього вашого товариства, певна річ.

— Чудово, я голодна як вовк, — сказала дівчина, нагадуючи про себе.

Джонатан відповів із своєю байдужою посмішкою го-тельєра.

— Будьте певні, ви можете замовити все, що вам заманеться. Меню — це лише вказівник, вони там обожнюють, коли є можливість попрацювати. — Він повертається до Роупера і тут немов диявол тягне його за язик: — По телевізору можна подивитись новини англійською мовою, якщо вас цікавить війна в затоці. Лише натисніть зелену кнопку на маленькій коробочці, а потім дев’ять.

— Я там бував і бачив це кіно на власні очі, дякую. Ви в скульптурі тямите?

— Не дуже.

— Я теж. Ласкаво просимо у клуб. О, привіт, люба. Як там ванна?

— Чудово.

Перетнувши кімнату до низького м’якого крісла, Джед вмощується у ньому і бере до рук меню, а потім напинає абсолютно круглі, малесенькі і, як сердито підмітив Джонатан, цілком не потрібні окуляри для читання у золотій оправі. Софі носила б їх у волоссі. Ідеальний потік мелодії Бренделя досяг кульмінації. По захованому квадрафоніч-ному радіо оголошують, що Фішер-Діскау виконає вибрані пісні Шуберта. Роупер торкається його плечем. Немов у тумані, Джед схрещує рожевуваті ніжки, мимоволі натягнувши на них поли халату, і продовжує вивчати меню. «Шльондра! — чує Джонатан голос у своїй голові. — Хвойда! Ангел! Чому я так повівся на неї?» Роупер мізинцем вказує на ілюстрацію.

«Лот 236, Венера і Адоніс, мармур, висота — сімдесят дюймів без підставки. Венера любовно торкається Адо-нісового обличчя. Сучасна копія скульптури Канови[12], без підпису. Оригінал — у Женеві, Вілла ля Ґранж. Приблизна ціна — бо-юо тисяч фунтів».

П’ятдесятилітній Аполлон хоче придбати Венеру і Адоніса.

— Гмм, а що таке рості? — питає Джед.

— Ви, мабуть, маєте на увазі «рьошті», — відповідає Джонатан тоном неабияк обізнаної людини. — Це вишукана швейцарська страва з картоплі. Щось схоже на запіканку. Картопля смажена на великій кількості масла. Дуже смачно, особливо, якщо ви добряче зголодніли. І у нас її готують пречудово.

— Як вони вам? — запитав Роупер. — Подобаються? Ні? Ну, що за млявість? Що, нікому не подобається? Люба, це як деруни, ми їх їли в Маямі. Містере Пайн, що думаєте?

— Я вважаю, усе залежить від того, де вони будуть жити, — обачно відповів Джонатан.

— Укінці заквітчаної алеї. Альтанка на вершині пагорба, з виглядом на море. На західній стороні, щоб було видно захід сонця.

— Найкрасивіше місце на землі, — додала Джед.

Джонатан немов зірвався з прив’язі. Чому б тобі не стулити пельку? Чому твій усюдисущий голос звучить просто над вухом, хоч і сидиш ти з протилежної сторони кімнати? Чому вона постійно вставляє свої п’ять копійок? Нехай би й далі читала своє трикляте меню.

— Сонячне сяйво гарантоване? — питає Джонатан, розпливаючись у доброзичливій усмішці.

— Триста шістдесят днів у році, — гордо каже Джед.

— Продовжуйте, — заохочує його Роупер. — Мене таким не зачепиш. Ну, то який ваш вердикт?

— На жаль, вони мені зовсім не до смаку, — напружено відповідає Джонатан, добре не обдумавши.

Чому в біса він так сказав? Це все Джед винна. Джонатан — останній, до кого варто з таким звертатися. Він нічогісінько не тямить у статуях: він ніколи їх не купував, ніколи не продавав, майже ніколи не зупинявся, щоб їх по-роздивлятися, якщо не враховувати його військову юність і ту жахливу бронзову статую графа Гейґа, який розглядав через бінокль Бога, стоячи на краю плацу. Він усього лиш намагався показати Джед, що краще їй триматися від нього подалі.

Роуперове обличчя залишилося абсолютно непорушним і на хвильку Джонатану здалося, що він таки куленепробивний.

— Джемаймо, ти що, смієшся з мене? — питає він, приязно усміхаючись.

Меню опускається і пустотливе, абсолютно бездоганне обличчя кумедно показується над ним.

— Чому б мені раптом з тебе сміятися?

— Наскільки я пам’ятаю, ти теж не горіла до них симпатією, коли я показував тобі їх у літаку.

Вона кладе меню собі на коліна і обома руками знімає ті непотрібні окуляри. Тим часом готельний халат трохи спадає і Джонатанові перехоплює дух, бо перед його очима відкриваються її чудові круглясті перса зі злегка припід-нятими сосками. Верхню частину грудей заливає золотаве світло лампи, яка світиться над нею.

— Любий, — приязно каже вона, — це абсолютна, повна, чистої води фігня. Я лише сказала, що у неї завелика дупа. Якщо тобі подобаються великі дупи, то вперед. Твої гроші — твоя дупа.

Роупер посміхається, простягає руку і хапає за горло пляшку «Дом Периньона» — подарунок, люб’язно залишений гером Майстером, — і відкорковує її.

— Коркі!

— Тут, шефе!

Хвилинний сумнів. І вже правильним тоном:

— Гукни-но Денбі і Макартура. Бахнемо шампусику.

— Слухаюсь, шефе.

— Сенді! Керолайн! Шампанське! Де їх в біса носить? Знову гарикаються. От зануди. Як на мене, то вже краще геї, — прокоментував він, обернувшись до Джонатана. — Пайне, не йдіть, вечірка лише набирає обертів. Коркі, замов ще декілька пляшок!

Але Джонатан іде. Якимось дивом він витягує з себе чемне перепрошення і йде до сходів, а коли озирається, Джед грайливо махає йому рукою над своїм келихом шампанського. Він відповідає найхолоднішою зі своїх посмішок.

— Добраніч, солоденький, — шепоче Коркоран, коли вони проходять один повз одного, йдучи кожен у своєму напрямку. — Дякуємо за увагу і турботу.

— На добраніч, майоре.

Фріскі, ООЗ з попелястим волоссям, усівся в оббите декоративною тканиною крісло-трон біля ліфта і вивчав кишенькове видання, присвячене еротиці у Вікторіанську епоху.

— Граєш у гольф, дорогенький? — спитав він, коли Джонатан проходив повз.

— Ні.

— Я теж.

«Я підстрелив бекаса, — співає Фішер-Діскау. — Я підстрелив бекаса».

Півдесятка гостей вечеряли у ресторані, схиливши голови над столиками з запаленими свічками, немов парафіяни у церкві. Джонатан сидів поміж ними, насолоджуючись непорушною ейфорією. «Це те, заради чого я живу, — казав він собі. — Заради півпляшки вина «Поммар», заради foie de veauglace[13] з овочами трьох кольорів, заради готельного старовинного столового срібла, яке сяє до мене зі скатертини з дамаського полотна».

Вечеря на самоті завжди приносила йому особливе задоволення, а сьогодні метр Беррі, скориставшись напівпорожнім через війну рестораном, пересадив його зі столика для одного біля службових дверей за столик на підвищенні біля вікна. Дивлячись вниз на засніжені поля для гольфу і вуличні ліхтарі, розкидані над озером, Джонатан привітав себе з тим, що досі його життя складалося цілком добре. Неприємні спогади він вирішив витіснити з пам’яті.

«Джонатане, хлопчику мій, з тим несосвітенним Роупером нелегко було справитися, — схвально говорив своєму найкращому кадетові сивочолий комендант військової школи. — А той майор Коркоран — ще та штучка. Як і та дівчина, я вважаю. Але ти не зважай. Ти вистояв, не піддався. Молодець». І Джонатану вдалося обдарувати своє відображення в освітленому свічками вікні переможною усмішкою, поки він згадував кожну свою лестиву фразу і хтиву думку у порядку їхньої безсоромної появи.

Раптом foie de veau перетворилося в його роті на попіл, а вино стало на смак, немов гарматний метал. Живіт скрутило, перед очима все попливло. Різко встаючи з-за столу, він промимрив метру Беррі щось про справу, яку він забув залагодити, і саме вчасно добіг до чоловічого туалету.

3

Джонатан Пайн, єдиний син німецької красуні та британського сержанта-піхотинця: вона померла від раку, він загинув в одній з багатьох постколоніальних воєн, які вела його країна, Джонатан, сирота, який виріс серед дощових архіпелагів притулків, дитячих будинків, прийомних сімей, кадетських шкіл і військових таборів, Джонатан, дитина армії, колишній член підрозділу спецпризначення у ще більш дощовій Північній Ірландії, Джонатан, постачальник провізії, шеф-кухар, мандрівний готельєр, вічний утікач від емоційної прив’язаності, волонтер, збирач мов людей довкола, добровільний в’язень ночі і моряк без пункту призначення — сидів у своєму бездоганно чистому швейцарському офісі позаду стійки рецепції і викурював уже третю сигарету та обдумував мудрі слова легендарного засновника готелю, які висіли у рамці поруч з імпозантною світлиною кольору сепії — фотопортретом repa Майстера.

Уже вкотре за останні кілька місяців Джонатан брався за ручку і намагався звільнити мудрі слова великої людини з її головоломного німецького синтаксису, але його зусилля завжди розбивалися об якесь непіддатливе підрядне речення. «Справжня гостинність дає життю те, що справжня кулінарія дає трапезі, — почав він, на мить повіривши, що цього разу все вийде. — Це вияв нашої поваги до засадничої цінності кожного індивідуального гостя, який довірив нам попіклуватися про нього на певному етапі його життя, незважаючи на його становище, вияв взаємної відповідальності у дусі гуманності, що полягає у...» Тут він знову здався, як і зазвичай. Є речі, які краще залишити в оригіналі.

Його погляд повернувся до телеприймача repa Штріпплі, який був подібний на чоловічу сумку. Ось уже п’ятнадцять хвилин у ньому блимала так ж сама електронна гра. Приціли повітряного бомбардувальника наводяться на сіру плямку будівель з самого низу. Камера наближається до об’єкта. Ракета летить до мішені, влучає і розсікає кілька поверхів будівлі. Фундамент будівлі вибухає, наче паперовий пакет, на радість ведучого новин. Пряме попадання. Ще два постріли, без доплати. Ніхто не говорить про жертви. З такої висоти вони просто непомітні. Ірак це не Белфаст.

Картинка змінюється. Софі і Джонатан їдуть разом у машині.

Джонатан за кермом. Шарф і затемнені окуляри наполовину приховують знівечене обличчя Софі. Каїр усе ще спить. На сході сірого неба проступають червонясті фарби. Для того, щоб таємно вивести її з готелю і посадити в свою машину, бувалий солдат ужив усіх запобіжних заходів. Він вирушив у напрямку до пірамід, навіть не здогадуючись, що у неї на думці був зовсім інший сценарій.

— Ні, — сказала вона. — їдьте туди.

Над напівзруйнованими гробницями каїрського міського кладовища стояв усепроникний сморід. На фоні місячного ландшафту, поміж тліючого вугільного сміття та гір пластикових пакетів і консервних банок, знедолені світу цього, згорбатившись немов різнобарвні стерв’ятники, порпалися у смітті. Джонатан припаркував машину на піщаному узбіччі. Вантажівки мчали повз них, курсуючи від і до сміттєзвалища, та залишали по собі хвилі смороду.

— Саме сюди я його привезла, — сказала Софі. Її рот з однієї сторони напух до невпізнаності. Вона розмовляла крізь кутик рота з іншої сторони.

— Чому? — питає Джонатан, маючи на увазі, «чому ти зараз привезла мене сюди?»

— «Глянь на цих людей, Фредді,- сказала я йому. — Щоразу, коли хтось продає зброю черговому дрібному продажному арабському тирану, ці люди стають ще біднішими. А ти знаєш, чому? Послухай мене, Фредді. Тому що веселіше мати гарненьку армію, аніж нагодувати голодних. Фредді, ти — араб. Не зважай, що інколи ми, єгиптяни, стверджуємо, нібито ми не араби. Ми араби. Хіба це правильно, що твої арабські брати мають стати плоттю, якою ти заплатиш за свої мрії?»

— Розумію, — сказав Джонатан, відчувши сором, притаманний усім англійцям, коли йдеться про вияв емоцій до політики.

— «Нам не потрібні лідери, — сказала я. — Наступним великим арабом стане скромний ремісник. Він усе налагодить і дасть людям гідність замість війни. Він буде управителем, а не воїном. Він буде таким як ти, Фредді, таким, яким ти міг би стати, якби подорослішав».

— Що на це відповів Фредді? — спитав Джонатан. Він відчував свою вину щоразу, коли дивився на її понівечене обличчя. Синці під її очима ставали синьо-жовтими.

— Сказав, що це не мого носа діло. — Він уловив лють у її голосі і його серце стиснулося ще більше. — Я сказала йому, що це якраз і є моє діло! Життя і смерть — це моє діло! Араби — моє діло! І він — також!

«І ти попередила його, — з огидою подумав Джонатан. — Ти дала йому зрозуміти, що ти та сила, з якою варто рахуватися, а не слабка жінка, якої можна позбутися при першій можливості. Ти дозволила йому здогадатися, що також маєш таємну зброю, і ти погрожувала зробити те, що я зробив, навіть не знаючи, що справу вже зроблено».

— Єгипетська влада його і пальцем не зачепить, — сказала вона. — Він підкуповує їх і вони тримаються від нього подалі.

— їдьте з міста, — сказав їй Джонатан. — Ви знаєте, на що здатні Гаміди. Втікайте звідси.

— Гамідам немає різниці, де мене знайдуть вбитою, у Парижі чи в Каїрі.

— Скажіть Фредді, що він мусить вам допомогти. Нехай він захистить вас від своїх братів.

— Фредді мене боїться. Коли він не грається у сміливця, він боягуз. Чому ви дивитесь на дорогу?

«А куди мені ще дивитися? — подумав Джонатан. — Хіба що на тебе і на знедолених світу цього».

Але вона не чекала на відповідь. Можливо, десь глибоко в душі ця жінка, яка роками вивчала чоловічу слабкість, розуміла його сором.

— Можна мені чашку кави, будь ласка. По-єгипетськи. — Ці слова, сказані з такою сміливою посмішкою, завдали йому більшого болю, ніж будь-які звинувачення у світі.

Він замовив їй каву на одному з вуличних ринків і повіз назад до стоянки готелю. Потім подзвонив Оґілві на домашній номер, але слухавку підняла служниця. «Він не тут», — прокричала та. «А місіс Оґілві?», — запитав Джонатан. «Він нема».

Джонатан зателефонував у посольство. «Він нема і тут». Він поїхав в Олександрію на регату.

Він подзвонив у яхт-клуб, щоб залишити повідомлення. Обкурений чоловічий голос сказав, що сьогодні регати немає. Джонатан подзвонив у Луксор своєму американському другу на ім’я Ларрі Кермоді: «Ларрі, а та ваша гостьова квартира вільна?»

Він подзвонив Софі.

— У мого друга з Луксора, археолога, пустує квартира, — каже він. — Вона в особняку під назвою Чикаго-гауз. Ви можете пожити там тиждень-другий. — Виникла пауза і він спробував заповнити її жартом. — Це щось на кшталт чернечої келії для прийому заїжджих академіків, вона розташована у задній частині будинку, з виходом на дах. Ніхто не дізнається, що ви там.

— Містере Пайн, а ви поїдете зі мною?

Джонатан ні на мить не засумнівався.

— А ви можете звільнити свого охоронця?

— Він уже сам звільнився. Вочевидь, Фредді вирішив, що я не варта того, щоб мене захищали.

Він подзвонив Стеллі, турменеджерці, яка співпрацювала з їхнім готелем. Вона була з Англії і мала пропитий голос.

— Стелло, послухай. Дві дуже важливі персони хочуть сьогодні вилетіти до Луксора інкогніто, ціна не має значення. Я знаю, що все зачинене. Я знаю, що немає рейсів. Що ти можеш придумати?

Довга пауза. Стелла екстрасенс. Стелла надто давно в Каїрі.

— Ну, я знаю, що ти — дуже важлива персона, але що за дівчина летить з тобою? — Вона видає відразливий хриплий смішок, який ще довго шумить і свистить у Джоната-нових вухах.

Джонатан і Софі сидять пліч-о-пліч на пласкому даху Чи-каго-гауза, попиваючи горілку і дивлячись на зорі. Під час перельоту вони заледве перекинулися кількома словами. Він запропонував їй їжу, але вона відмовилася. Він укутав їй плечі.

— Роупер — найгірша людина на землі, — раптом сказала вона.

Джонатан не надто добре розбирався у негідниках світу цього. Він інстинктивно завжди звинувачував у першу чергу себе, а вже потім інших.

— Мабуть, у його бізнесі нема незаплямованих людей, — відповів він.

— Його неможливо виправдати, — різко заперечила Софі — на неї не справила враження його стриманість. — Він здоровий. Він білий. Він багатий. Він з доброї сім’ї, отримав хорошу освіту. Він елегантний. — Чим більше його чеснот перелічувала Софі, тим мерзотнішим здавався Роупер. — Він на «ти» зі світом. Він цікавий співрозмовник. Упевнений у собі. Але тим не менше, знищує світ. Чого йому бракує? — Вона чекає, що він щось відповість, але даремно. — Як він до такого скотився? Він ж не виростав десь на темних вулицях? Йому пощастило. Може, ви знаєте відповідь? Ви чоловік.

Але Джонатан уже більше нічого не знав. Він дивився на контури її спотвореного лиця на фоні нічного неба. «Що ти робитимеш? — подумки питав її він. — А що робитиму я?»

Він вимкнув телеприймач repa Штріпплі. Війна закінчилася. «Я кохав тебе. Я кохав тебе і твоє спотворене обличчя, коли ми прогулювалися серед храмів Карнака. «Містере Пайн, — казала ти, — пора зробити так, щоб ріки потекли вгору».

Була друга година ночі — час, коли Джонатан, виконуючи вказівку repa Майстера, зазвичай робив нічний обхід. Він розпочав з вестибюлю, як і завжди. Джонатан стояв по центру килима, де раніше стояв Роупер, і вслухався у невтомні нічні звуки готелю, які зазвичай губилися у денному гаморі: стукіт обігрівача, шум пилососа, дзенькіт тарілок на кухні для обслуговування номерів, кроки офіціанта на задніх сходах. Він стояв там же, де і щоночі, уявляючи, як вона виходить з ліфта — обличчя її загоїлося, затемнені окуляри підняті на її темне волосся — проходить вестибюлем і стає перед ним, глузливо оглядаючи його у пошуку недоліків. «Ви містере Пайн, окраса Англії. І ви мене зрадили». Старий Горвіц, нічний консьєрж, дрімав за своєю стійкою. Він сперся стриженою головою на руку. «Горвіц, ти все ще біженець, — подумав Джонатан. — Перепочив — і знов у дорогу. Передрімав — і вперед». Він відставив його чашку з-під кави на безпечну відстань.

За стійкою рецепції фрейлейн Ебергардт змінила фрейлейн Віпп — сивочола послужлива пані з кривою посмішкою.

— Фрейлейн Віпп, якщо ваша ласка, покажіть мені список сьогоднішніх гостей.

Вона подала йому анкети гостей, які зупинилися в апартаментах «Вежі». Александр, лорд Ленгборн — це, вочевидь, Сенді. Адреса: Тортола, Британські Віргінські острови. Професія, як зазначив Коркоран, пер Королівства. У супроводі дружини Керолайн. Жодної згадки про довге волосся, зв’язане у хвостик, чи про те, чим ще може займатися пер Королівства, коли не периться. Онслоу Роупер, Річард, професія — директор компанії. Джонатан нашвидкуруч переглянув решту анкет. Фробішер, Сайріл, пілот. Макартур, хтось-там, і Денбі, ще там хтось — працівники компанії. Й інші асистенти, інші пілоти, охоронці. Інґліс, Франсіс, з Перту, Австралія — це, мабуть, Фріскі — фітнес-інструктор. Джонс, Тобіас, з Південної Африки — це Таббі — спортсмен.

Він навмисно залишив її на кінець, немов єдину вдалу фотографію серед багатьох невдалих. Маршалл, Джемайма В., адреса, як і Роупера, номер абонентської скриньки в Нассау. Британка. Професія — виведена особливим розчерком майора — наїзниця.

— Фрейлейн Віпп, зробіть мені копії, будь ласка. Ми готуємо звіт про гостей, які зупиняються у «Вежі».

— Звісно, містере Пайн, — відповіла фрейлейн Віпп і понесла анкети в офіс за стійкою.

— Дякую, фрейлейн Віпп, — сказав Джонатан.

Але його уява змальовує іншу картину: він, Джонатан, трудиться над копіювальною машиною у готелі «Цариця Нефертіті», поки Софі курить і спостерігає за ним: «А ви знавець», — сказала вона. «Так, я знавець. Я шпигую. Я зраджую. Я люблю, коли вже надто пізно любити».

Фрау Мертан, телефоністка, ще один солдат, який був на посту тієї ночі, її вартовою позицією була задушлива кабінка поруч зі стійкою рецепції.

— Guten Abend[14], фрау Мертан.

— Доброго ранку, містере Джонатан.

Вони завжди так жартували.

— Війна в затоці йде як по маслу? — Джонатан кинув погляд на інформаційний бюлетень, що звисав з принтера. — Бомбардування продовжуються з такою ж інтенсивністю. Тисяча літаків-бомбардувальників уже зробили свою справу. Як-то кажуть, разом і батька легше бити.

— Викидають стільки грошей і все на одного араба, — несхвально сказала фрау Мертан.

Джонатан почав наводити лад в документах — інстинктивна звичка, яка була його постійною супутницею ще з тих часів, коли йому вперше довелося жити в гуртожитку. Йому на очі потрапили факси — вхідні на одній глянцевій таці, їх потрібно було роздати вранці; вихідні — на іншій, їх потрібно було повернути відправникам.

— Телефони не вмовкають, фрау Мертан? Паніка сіється всім світом? Ви, мабуть, почуваєтеся у центрі подій.

— Принцеса Дю Фор часто телефонує своєму кузену у Владивосток. Тепер, коли в Росії все пішло на краще, вона дзвонить йому щоночі і вони розмовляють цілу годину. Щоночі дзвінок обривається і їх потрібно знову з’єднувати. Я думаю, вона шукає свого принца.

— А принци з «Вежі»? — спитав він. — Мені здалося, що вони не злазять з телефону від моменту приїзду.

Фрау Мертан вдарила по клавішах і глянула крізь свої біфокальні окуляри на екран.

— Белград, Панама, Брюссель, Найробі, Нассау, Прага, Лондон, Париж, Тортола, десь в Англії, знову Прага, ще раз Нассау. Всюди прямий зв’язок. Скоро всюди буде прямий зв’язок і я залишуся без роботи.

— Одного прекрасного дня нас усіх замінять роботи, — запевнив її Джонатан. Немов мимоволі перехилившись через стійку фрау Мертан, він випромінював звичайнісіньку цікавість.

— А цей ваш екран показує номер, за яким вони телефонують? — спитав він.

— Звісно, інакше гості одразу ж почнуть скаржитися. Так зазвичай і відбувається.

— Покажіть мені.

Вона йому показала. «Роупер знається з поганцями по всьому світу», — казала Софі.

У їдальні Боббі, різноробочий, намагався втримати рівновагу на алюмінієвій драбині, витираючи пил з крапельок на канделябрі шваброю, якою він зазвичай змітав павутиння. Джонатан пройшов повз нього навшпиньках, щоб не відволікти від роботи. У барі юні племінниці repa Каспара у сорочках та потертих джинсах поливали вазони. Старша з них підбігла до нього і розтиснула кулак у рукавиці: на долоні лежала гора недопалків.

— Чоловіки у себе вдома теж так роблять? — Вона вимагала відповіді, безцеремонно напираючи на нього грудьми. — Теж кидають свої недопалки у вазони?

— Мабуть так, Ренато. Не встигнеш і оком моргнути, як чоловік уже утне якусь дурницю. — Спитай Оґілві, подумав він. Її зухвальство чомусь його неабияк роздратувало. — На вашому місці я обережніше поводився б з фортепіано. Гер Майстер приб’є вас, якщо побачить хоч одну подряпину.

У кухнях нічна зміна кухарів готувала вечерю у номер для молодят з Німеччини, які зупинилися у Бель Етаж: стейк з соусом тартар для нього, копчений лосось для неї і плящина «Мерсо», щоб ніч була палкіша. Джонатан дивився, як австрієць Альфред, нічний офіціант, тоненькими пальцями легко поправляв складки на серветках, а для більшої романтики ще й вирішив доставити вазочку з ромашками. Альфред був танцівником-невдахою, який мріяв про балет; у своїх документах він так і писав — митець.

— Бомбардують Багдад, — задоволено повідомив він, працюючи. — Це їх провчить.

— Гості з «Вежі» вже вечеряли?

Альфред глибоко вдихнув і взявся перелічувати. Його усмішка ставала дедалі молодшою і вже не пасувала до його віку.

— Три порції копченого лосося, одна порція риби зі смаженою картоплею по-англійськи, чотири порції стейка середньої просмажки з подвійною порцією морквяного пирога і кремом, який ви чомусь називаєте вершками. Морквяний пиріг у Його Величності замість Бога. Він сам мені сказав. А від repa майора, за вказівкою Його Величності, п’ятдесят франків чайових. Ви, англійці, завжди лишаєте чайові, коли закохані.

— Та ну? — здивувався Джонатан. — Треба запам’ятати. — Він пішов масивними сходами угору. Роупер не закоханий, у нього просто сезон парування. Мабуть, найняв її через якусь агенцію, стільки-то за ніч. Він підійшов до подвійних дверей, які вели до основної кімнати-люкс. Новоспе-чені молодята і взуття мали нове, помітив Джонатан: фірмові чорні черевики з пряжками і золоті босоніжки були недбало розкидані. Привчений до порядку, Джонатан нагнувся і поскладав їх.

Піднявшись на мансарду, Джонатан притулив вухо до дверей Фрау Лорінг — з телевізора лунав голос якогось премудрого британського військового експерта. Він постукав. Фрау Лорінг була в халаті свого покійного чоловіка, який вона накинула поверх нічної сорочки. На плиті кипіла кава. Шістдесят років, проведених у Швейцарії, не змогли змінити її зразкову німецьку жодним проривним приголосним звуком.

— Вони ще зовсім діти. Але вони воюють, тому вважають себе чоловіками, — сказала вона з ідеальною вимовою своєї матері, подаючи йому чашку.

Британський військовий експерт з фанатичним завзяттям пересував іграшкових солдатиків навколо пісочниці.

— Хто там сьогодні заселився в апартаменти «Вежі»? — запитала фрау Лорінг, яка знала все.

— Ах, якийсь англійський магнат і його свита. Роупер. Містер Роупер і його товариство. І ще одна пані, вдвічі молодша за нього.

— Працівники кажуть, чарівна жінка.

— Я не звернув уваги.

— І незіпсована. Природна.

— Ну, їм видніше.

Вона вивчала його так, як і завжди це робила, коли він намагався випромінювати байдужість. Інколи здавалося, що вона знає його краще, ніж він сам.

— Ви сяєте сьогодні. Вами можна місто підсвічувати. Що відбувається у вас всередині?

— Це все через сніг.

— Як добре, що росіяни врешті стали на наш бік, правда?

— Це велике досягнення дипломатії.

— Це чудо, — виправила його фрау Лорінг. — І як це буває з більшістю чудес, у нього ніхто не вірить.

Вона подала йому каву і запропонувала сісти у його звичне крісло.

Її телевізор був величезний, більший, ніж війна. Військові весело махають з бронетранспортерів. Ще більше ракет летить прямісінько в ціль. Гудять гусениці танків. Захоплена публіка не хоче відпускати містера Буша.

— Знаєте, що я відчуваю, коли дивлюся на війну? — спитала фрау Лорінг.

— Ще ні, — ніжно сказав він. Але вона немовби забула, що хотіла сказати.

Або, може, Джонатан просто не почув її слів, тому що її влучні судження мимоволі нагадували йому про Софі. Радісна насолода від його кохання до неї давно розвіялася. Як і розвіялися спогади про Луксор. Він знову у Каїрі. Жахлива фінальна сцена.

Він стоїть у пентхаузі Софі, одягнений — яка до дідька різниця, у що я одягнений? — одягнений у цей самісінький смокінг, єгипетський інспектор поліції в уніформі і двоє його асистентів у цивільному дивляться на нього з такою непорушною пильністю, якій би позаздрили й мертві. Всюди кров — на стінах, на стелі, на дивані — від неї відгонить старим залізом.

Туалетний столик залитий кров’ю, немов червоним вином. Одяг, годинники, декоративні оббивки, книжки французькою, арабською, англійською, дзеркала в позолочених оправах, парфуми і косметика — усе немов розтрощила якась гігантська дитина в пориві істерики. Саму Софі було важко помітити серед усієї цієї руїни. Вона немов намагалася доповзти до відкритих засклених дверей, які вели на дах, де білими квітами цвів сад — в армійському посібнику з надання першої допомоги така поза називається рятувальною: голова лежить на витягнутій руці, нижня частина тіла накрита стьобаною ковдрою, а на верхній частині — рештки чи то блузки, чи то нічної сорочки, колір якої навряд чи коли-небудь вдасться дізнатися. Решта поліціянтів були зайняті іншими справами, але всі вони виглядали байдужими. Один нахиляється через поруччя балкону, вочевидь, у пошуках злочинця. Інший займається дверцятами вмонтованого в стіну сейфа Софі: він відкриває їх туди-сюди і розтрощені завіси щоразу потріскують. «Чому у них всіх чорні кобури? — дивується Джонатан. — Вони що, теж нічні пташки?»

З кухні долинає чоловічий голос — там хтось розмовляє телефоном по-арабськи. Ще двоє поліціянтів стережуть вхідні двері, які ведуть на сходовий майданчик, де стоять одягнені у шовкові халати та намащені кремами люди з вищого світу й обурено дивляться на своїх захисників. Молодий хлопець в уніформі з блокнотом бере показання. Якийсь француз каже, що викличе свого адвоката.

— Наші гості з кімнат поверхом нижче скаржаться на шум, — каже Джонатан інспектору. І усвідомлює, що допустився тактичної помилки. Пояснювати чиюсь присутність у місці, де щойно відбулося безжальне вбивство, недоречно і неввічливо.

— Ви з ця жінка бути друзями? — питає інспектор. З його вуст звисає сигарета.

Невже він знає про Луксор?

І Гамід також?

Найправдоподібніша брехня — та, яку кажеш просто в обличчя, з ноткою зарозумілості:

— Вона користувалася послугами готелю, — відповів Джонатан, щосили намагаючись звучати природно. — Хто все це накоїв? Що тут сталося?

Інспектор повільно і байдуже знизує плечима. «Влада Єгипту зазвичай не завдає Фредді жодних клопотів. Він підкуповує їх і вони тримаються від нього подалі».

— Ви займатися сексом з ця жінка? — питає інспектор.

Невже вони бачили, як ми сідали у літак?

Стежили за нами аж до Чикаго-гаузу?

Прослуховували квартиру?

Джонатан врешті опанував себе. У нього все вийде. Чим гірша ситуація, тим більше він може покладатися на свою холоднокровність. Він удав роздратування:

— Ну, якщо попити разом кави — це вже секс, то так. У неї був особистий охоронець. Його найняв містер Гамід. Де він? Він що, зник? Можливо, це все його рук справа.

Інспектор не виглядає надто враженим.

— Гамід? Що таке Гамід? Поясніть.

— Фредді Гамід. Наймолодший серед братів Гамідів.

Інспектор невдоволено насупився, так ніби це ім’я йому неприємне, або не стосується справи, або ні про що йому не говорить. Один з помічників інспектора лисий, а інший — рудоволосий. Вони одягнені в джинси і шкірянки. Обидва неголені. Обидва уважно слухають.

— Про що ви розмовляли з ця жінка? Про політику?

— Гомоніли про те, про се.

— Гомоніли?

— Обговорювали ресторани, останні плітки, моду. Містер Гамід інколи брав її з собою у яхт-клуб — тутешній або в Олександрії. Ми обмінювалися усмішками. Віталися, махали рукою.

— Ви вбити цю жінку?

«Так, — подумки відповідає він. — Не в тому сенсі, як ви думаєте, але так, убив її я».

— Ні, — каже Джонатан.

Інспектор хапається обома великими пальцями за свій чорний ремінь. Його штани також чорні, а ґудзики і відзнаки — золотисті. Він обожнює свою уніформу. Помічник щось намагається йому сказати, але той не звертає на нього жодної уваги.

— Вона колись казати вам, що хтось хоче її вбивати? — запитав Джонатана інспектор.

— Ні, звичайно.

— А чому?

— Якби вона сказала мені щось подібне, я одразу повідомив би поліцію.

— Окей. Можете йти.

— Ви зв’язалися з містером Гамідом? Що ви збираєтеся робити?

Інспектор хапається за козирок свого кашкета, немов хоче, щоб його теорія прозвучала якомога авторитетніше.

— Це злодій. Божевільний злодій вбити жінку. Може, наркоман.

Прибувають сонні медики у зелених комбінезонах і кросівках, вони приносять ноші і пакет для тіла. Головний серед них не знімає затемнених окулярів. Інспектор втоптує недопалок своєї сигарети у килим і закурює нову. Чоловік у гумових рукавичках клацає фотоапаратом. Складається враження, що всі порилися у готельних комодах, щоб одягнути щось химерне. Вони кладуть тіло Софі на ноші, і коли перевертають його, то з-під порваного одягу показується одна з її білих грудей, значно менша, ніж зазвичай. Джонатан звертає увагу на її лице. Риси обличчя майже стерті, можливо, кулаками, а може, прикладом пістолета.

— У неї був собака, — каже він. — Пекінес.

Ще навіть не договоривши, він помічає його крізь прочинені двері на кухню. Собака неприродно рівно лежить на кахельній підлозі. Різана рана, схожа на замок-блискав-ку, йшла від задніх ніг через живіт і до горла. «Двоє чоловіків, — притуплено думає Джонатан, — один тримає, інший ріже; один тримає, інший б’є».

— Вона була підданою Об’єднаного королівства, — каже Джонатан, використовуючи минулий час, щоб покарати себе. — Я б вам дуже радив зателефонувати в посольство.

Але інспектор уже його не слухає. Лисий помічник бере Джонатана попід руку і починає вести до дверей. На якусь мить, яка триває вічно, Джонатан відчуває, як бойовий жар струмом пронизує спочатку його плечі, а потім руки аж до кінчиків пальців. Помічник теж це відчуває і робить крок у бік, немов його вдарило током. А потім він двозначно всміхається, немов відчувши брата по духу. І поки він це робить, Джонатан відчуває, як його починає охоплювати паніка. Не через страх, а через невідворотну і безутішну втрату. «Я кохав тебе. Але так і не зізнався в цьому, ні тобі, ні собі».

Фрау Мертан дрімала біля комутатора. Інколи, пізно вночі, вона телефонувала своїй дівчині і шепотіла їй свої еротичні фантазії, але не сьогодні. Шість факсів, адресованих гостям з «Вежі», лежали, чекаючи ранку, а поруч з ними — оригінали надісланих факсів. Джонатан кинув на них поглядом, але не торкнувся їх. Він прислухався до дихання фрау Мертан. Потім нерішуче провів рукою над її закритими очима. Вона хропнула, немов порося. Ніби вправна дитина, яка краде щось з маминої торбинки, він схопив факси з таці. Копір усе ще буде теплий? Порожній ліфт уже приїхав з верхнього поверху? «Ви вбити її?» Він натиснув на одну з клавіш комп’ютера фрау Мертан, потім на ще одну, і ще. «А ви знавець». Комп’ютер пікнув і перед його очима знову з’явився образ Роуперової жінки, яка спускається сходами «Вежі». Хто такі ці брюссельські парубчиська? А Апетит з Маямі? Хто цей солдат Борис? Фрау Мертан повернула голову і засопіла. А Джонатан узявся записувати номери телефонів, поки вона продовжувала хропіти.

Колишній молодший командир Джонатан Пайн, син сержанта, привчений битися у будь-яких погодних умовах, йшов, порипуючи черевиками, засніженою стежиною вздовж клекітливого гірського струмка, який з шумом протікав через ліс. На ньому був анорак, одягнений поверх смокінга, і легкі гірські чоботи, взуті на темно-сині шкарпетки. Лівою рукою він тримав поліетиленовий пакет, у якому лежали його лаковані шкіряні черевики. Навсібіч — у деревах, у садах, уздовж берега — під ідеально блакитним небом переливалися сніжні візерунки. Але вперше в житті Джонатану було байдуже до навколишньої краси. Він ішов у напрямку до своєї службової квартири на Кльосбахштрассе, був ранок, годинник показував вісім двадцять. Треба ситно поснідати, вирішив він: варені яйця, тост, кава. Інколи готувати собі самому було надзвичайно приємно. Можливо, спершу варто прийняти ванну, щоб відновити сили. І за сніданком, якщо йому вдасться зібратися з думками, він і прийме рішення. Джонатан запхнув руку всередину анорака. Конверт був на місці. Куди я йду? Лише дурнів життєвий досвід нічого не навчає. Але чому я почуваюся таким бадьорим, немов перед боєм?

Дійшовши до будинку, де була його квартира, Джонатан помітив, що він крокує у ритмі маршу. Замість того, щоб сповільнитися, він подався до Рьомергофу, де на нього вже чекав трамвай зі зловісно відкритими дверима. Не усвідомлюючи, що з ним відбувається, він сів у трамвай і поїхав. Коричневий конверт втискався йому в груди. Зійшовши на головному залізничному вокзалі, він так само пасивно подався у напрямку аскетичної будівлі на Бляйхервеґ, у якій розташовувалися консульські і комерційні представництва кількох країн, у тому числі і Великобританії.

— Мені потрібно поговорити з підполковником авіації Квейлом, якщо ваша ласка, — сказав Джонатан англійці з великою щелепою, яка сиділа у віконечку за куленепробивним склом. Він дістав конверт і просунув його під склом.

— Це особисте питання. Скажіть йому, будь ласка, що я друг Марка Оґілві з Каїра. Ми разом ходили під вітрилами.

Можливо, не останню роль у тому, що Джонатан вирішив дозволити своїм ногам прийняти рішення, зіграв винний погріб repa Майстера. Незадовго до Роуперового прибуття Джонатану довелося просидіти в ньому цілих шістнадцять годин! Воно й не дивно, що він вважає цей випадок підготовкою до своєї смерті.

Серед додаткових обов’язків, які гер Майстер доручив Джонатанові, була також щомісячна інвентаризація потреба марочних вин, який розташовувався глибоко у синіх скелях під найстарішою частиною готелю. Як правило, Джонатан спускався туди у перший понеділок кожного місяця, перш ніж почнеться його шестиденна відпустка, на яку він мав право згідно з умовами контракту, оскільки працював на вихідних. У той злощасний понеділок він не порушив усталеної традиції.

Страхова вартість марочних вин нещодавно була встановлена на рівні шести з половиною мільйонів швейцарських франків. Складність захисних пристроїв погреба відповідає вартості його вмісту. Щоб добратися до пружинного замка, потрібно було набрати комбінацію з кількох цифр і відкрити два інерційних замки. Погрозлива відеокамера фіксувала кожен крок відвідувачів. Успішно впоравшись з замками, Джонатан взявся за свої звичні підрахунки: почав він з «Шато Петрю» 1961 року, вартість якого цього року оцінили у чотири тисячі п’ятсот франків за пляшку, потім перейшов до «Мутон-Ротшільд» 1945 року і вартістю десять тисяч франків. Він саме був зайнятий підрахунками, коли вимкнулося світло.

Отоді Джонатан зненавидів темряву. Чому взагалі люди добровільно вирішують працювати ночами? Ще хлопчиком він читав Едгара Аллана По і розділяв з героєм оповідання «Барильце амонтильядо» кожне коло пекла, яке тому доводилося проходити. Жодна аварія на шахті, жоден засипаний тунель, жодна історія про альпіністів, які застрягли в розколинах, не проходили повз його увагу, вони всі закарбовувалися в пам’яті назавжди.

Джонатан застиг на місці — він перестав орієнтуватися на місцевості. Може, його перевернуло догори ногами? У нього стався серцевий напад? Він що, підірвався? Альпініст у ньому згрупувався, немов перед падінням. Засліплений моряк намертво вчепився в уламки корабля. Вишколений солдат рвався до невидимого ворога, хоч і не відчував при собі зброї. Немов пірнаючи у глибокі води, Джонатан почав наосліп пробиратися вздовж стелажів з пляшками у пошуках перемикача. «Телефон, — подумав він. — У погребі був телефон?» Цього разу Джонатанова спостережливість лише ще більше збила його з пантелику. В його пам’яті зринало надто багато картинок. Двері! На дверях з внутрішнього боку була клямка? Завдяки надлюдським розумовим зусиллям йому вдалося пригадати, що там є дзвінок. Але для того, щоб він спрацював, потрібна електрика.

Джонатан повністю перестав орієнтуватися у географії погреба і почав кружляти навколо стелажів, немов муха всередині темної лампи. Військовий вишкіл готував його до різних ситуацій, але посеред цього жаху все виявилося марним. Ні марш-кидки на розвиток витривалості, ні рукопашний бій, ні стійкість до нестачі їжі та сну — нічогісінько не допомагало. Йому згадалося, що золоті рибки — так він вичитав у якійсь книжці — мають таку коротку пам’ять, що кожне коло по акваріуму здається їм захопливою подорожжю новими, ніколи раніше не баченими, місцями. З його обличчя котився піт, а може, навіть і сльози. Кілька разів він кричав: «Рятуйте! Це Пайн!» Нічого, лише німота стін навколо. «Пляшки! — подумав він. — Пляшки мене врятують!» Він намірився кидати їх у темряву — а раптом почують? Але його самодисципліна врешті взяла гору над хвилинним безумством й він так і не дозволив собі такої безвідповідальної поведінки — кидатися пляшками «Шато Петрю» по чотири з половиною тисячі за штуку.

Хто міг би помітити його відсутність? Його співробітники думали, що він уже покинув готель для чергової шестиденної відпустки. Власне, він займався інвентаризацією у вільний від роботи час — невигідна угода, погодитись на яку його змусили лестощі repa Майстера. Господиня квартири, в якій він жив, просто вирішить, що він залишився ночувати в готелі, як бувало не раз, коли в готелі були вільні кімнати. Навіть якщо якийсь заїжджий мільйонер і прийде йому на допомогу, замовивши плящину марочного вина, Джонатан буде мертвий ще до того, як хтось помітить його відсутність. Але навіть мільйонери — і ті сидять вдома через війну.

Силою волі Джонатан таки зміг опанувати себе і сів на, як йому здавалося, картонну коробку, випрямивши спину, немов на шикуванні. Джонатан хотів востаннє дати лад думкам і з усіх сил намагався сконцентруватися і пригадати все, з чого складалося його життя до цього моменту, — усі пам’ятні миті, усі життєві уроки, усі перемоги над своїм характером, усіх коханих жінок. Нічого з цього не було. Ні митей, ні уроків, ні жінок. Нічого. Нічого, лише Софі, і та була мертвою. Як би він не намагався проаналізувати своє життя, він бачив лише недоведені до кінця справи і недостойні вчинки, а Софі була вінцем усіх його поразок. У дитинстві він старався з усіх сил, щоб бути не таким дорослим, як усі. Як спецпризначенець він ховав своє істинне обличчя за маскою сліпої готовності виконувати накази і, якщо не враховувати одиничних зривів, то це йому вдалося. Як коханець, чоловік і зрадник він теж не мав чим похвалитися: одна-друга хвилинна насолода, наслідок яких — роки образ і малодушних вибачень.

Поступово його осяяло, якщо осяяння може настати у повній темряві, що досі все його життя складалося з цілої низки репетицій п’єси, в якій він так і не взяв участь. І в найближчому майбутньому, якщо це майбутнє для нього настане, йому потрібно відмовитися від патологічного пошуку порядку у всьому і дозволити собі трохи хаосу, пояснивши це тим, що хоча порядок і не заміняє щастя, але хаос може відкрити до нього шлях.

Він звільниться з готелю.

Він купить човен, невеличкий, щоб з ним легко можна було впоратись самотужки.

Він знайде дівчину, оту єдину, яку він любитиме і про яку дбатиме, не відкладаючи цього на завтра, другу Софі, але цього разу без зрад.

Він знайде друзів.

Він знайде дім. І, оскільки він завжди хотів мати батьків, сам стане батьком.

Він піде на все, абсолютно все, тільки б не догоджати більше у темряві улесливих словесних викрутасів, серед яких, як йому зараз здавалося, він змарнував своє життя. І життя Софі.

Його рятівницею стала фрау Лорінг. Коли він ішов у погріб, то не зміг уникнути її пильного ока — вона побачила його через тюлі на вікнах і з часом усвідомила, що він так і не повернувся. Коли прибув рятувальний загін у складі фрау Лорінг, яка гукала: «Гер Пайн! Гер Джонатан!», і repa Майстера, на голові якого все ще була сіточка для волосся, а сам він озброївся дванадцятиватним автомобільним ліхтариком, Джонатан, на загальне здивування, не виглядав напівприсмерті зі страху. Навпаки, він виглядав як ніколи спокійним.

Лише англійці, запевняли вони одне одного, виводячи Джонатана з темного підземелля, здатні на такий самоконтроль.

4

Леонард Берр, колишній офіцер розвідки, вирішив завербувати Джонатана Пайна, колишнього солдата-спецпризна-ченця, щойно той представився командиру авіації Квейлу. Щоправда, реалізувати це вдалося лише після напружених тижнів суперечок і чвар усередині Вайтголлу[15], навіть попри ремствування, яке все голосніше долинало з Вашингтона, і постійне бажання Вайтголлу заслужити прихильність мінливих конгресменів.

Джонатанова частина операції спочатку називалася «Троян», а потім її швиденько перейменували на «П’явку», а все з однієї простої причини: деякі члени об’єднаної команди могли й не знати, що там Гомер писав про дерев’яного коня, але вони точно знали, що «Троян» — це дуже популярні американські презервативи. З «П’явкою» все було зрозуміло. Бо п’явка як присмокчеться, уже нізащо від неї не позбудешся.

Джонатан, і Берр розумів це краще за всіх, був справжнім подарунком долі. Ще з тієї миті, коли перші рапорти з Маямі впали йому на стіл, Берр шукав якийсь спосіб, будь-який спосіб, заслати свою людину у лігво Роупера. Але як? Більше того: коли він спробував уперше з’ясувати, наскільки реально реалізувати цей план, виявилося, що навіть дозвіл діяти висів на волосинці:

— Леонарде, якщо вже зовсім чесно, то мій покровитель просто поводиться дуже обачно, — боязко повідомив Берру високопоставлений чиновник Ґудгью надійно захищеною телефонною лінією. — Вчора він переймався ціною операції, сьогодні він уже не хоче ускладнювати і без того непросту ситуацію у колишній колонії.

Недільні газети якось назвали Рекса Ґудгью «не кульгавим Талейраном[16] Вайтголлу». Але вони, як завжди, помилилися. Тому що Ґудгью був зовсім не таким, яким здавався. Якщо щось і робило його особливим, то це не його підступність, а його доброчесність. Він носив кашкет і їздив на велосипеді, а за його втомленою усмішкою ховався не якийсь монстр, а благородний англіканець з неабияким ентузіазмом до роботи. А якщо б вам пощастило вникнути в його особисте життя, то ви здивовано побачили б там красиву дружину і кмітливих дітей, які обожнюють батька.

— Рексе, непроста ситуація — це коли доводиться штани через голову вдягати, — не стримався Берр. — Багами — найпростіша країна на півкулі. Там не знайдеться жодного великого цабе, який не сидить по вуха в наркоті. На тому одному нещасному острові більше гнилих політиків і темних торговців зброєю, ніж...

— Леонарде, не пори гарячку, — попередив його з іншого кутка кімнати Рук. Роб Рук, сивочолий п’ятдесятилітній солдат у відставці з загрубілим, обвітреним обличчям завжди слідкував за тим, щоб Берр не пускався берега. Але Берр був не в настрої з ним рахуватися.

— Щодо вашої доповіді, Леонарде, — безстрашно провадив далі Ґудгью, — на мою думку, ви презентували її просто блискуче, попри те, що ви таки дещо переборщили з епітетами, аж мій покровитель назвав це «ворожінням на чайних листках, що для повноти картини прикрашене упередженим висвітленням питання».

Ґудгью мав на увазі свого міністра, улесливого політика, якому ще не було й сорока.

— На чайних листках? — перепитав спантеличений і розлючений Берр. — Що він хоче сказати цим своїм порівнян-нячком? Це першокласна доповідь, що ґрунтується на стовідсотково перевірених даних від інформатора, який займає високу посаду в американських правоохоронних органах. Просто диво, що Стрельскі нам його показав! Де тут ворожіння на чайних листках ?

Уже не вперше Ґудгью терпляче чекав, поки Берр закінчить свою тираду.

— Щодо наступного питання — знову ж таки, це не я його ставлю, а мій покровитель, тому не зганяйте злість на мені! Коли ви плануєте повідомити наших друзів по той берег ріки?

Цього разу він мав на увазі колишніх колег по службі, а тепер суперників Берра, які працювали у відділі чистої розвідки, що розташовувався у похмурій адміністративній будівлі на Південному березі.

— Ніколи, — агресивно відрубав Берр.

— Думаю, вам доведеться це зробити.

— Чому?

— Мій покровитель вважає ваших колишніх колег реалістами. Невеличкі, новоспечені і, як він каже, ідеалістичні нові агентства, на кшталт вашого, мають ризиковану тенденцію не заглядати далі свого носа. Він почувався б упев-неніше, якби хлопці з тамтого берега були з вами заодно.

Берру остаточно увірвався терпець.

— Тобто ваш начальник хоче, щоб когось іншого забили кийками до смерті у якійсь Богом забутій квартирі в Каїрі?

Рук скочив на ноги і підняв праву руку, немов поліці-янт, який перекриває рух посередині вулиці. Голос Ґудгью на іншому кінці телефонного проводу став уже не такий люб’язний.

— Леонарде, ви що пропонуєте? Хоча ні, краще не пояснюйте.

— Я нічого не пропоную. Я просто вам кажу. Рексе, мені вже доводилося працювати з реалістами вашого шефа. Я зживався з ними. Я брехав разом з ними. Я їх знаю. Я знаю Джеффрі Морока. І я знаю його групу з вивчення постачання, з їхніми будинками в Марбельї, запасними «Порше» в гаражах і їхньою безмежною відданістю вільній ринковій економіці, але лише за умови, що вона передбачає їхню волю, але чиюсь економіку. Бо я вже це проходиві

— Леонарде, я не хочу цього чути і ви це прекрасно знаєте.

— І я знаю, що це ще далеко не всі махінації. Буде ще не одна погана обіцянка, якої потрібно буде дотримуватися, не один обід з ворогами, і не один мисливець, який виявиться браконьєром. Це все не піде на користь ні моїй операції, ні моєму агентству!

— Зупинись, — тихо сказав Рук.

Берр так сильно кинув слухавку, що рама підйомного вікна злетіла зі своїх старезних засувок і гепнула вниз, як гільйотина. Рук терпляче склав використаний коричневий конверт, підняв раму і зафіксував її у попередньому положенні.

Берр сидів, заховавши обличчя в долонях, і говорив крізь розчепірені пальці.

— Робе, що в біса він від мене хоче? То я маю викривати Джеффрі Морока і всі його брудні махінації, то мені наказують з ним співпрацювати. Що в біса він від мене хоче?

— Він хоче, щоб ти йому перетелефонував, — терпляче відповів Рук.

— Але Морок — однозначно брудний тип. Ти це знаєш, я це знаю. Врешті-решт, і Реке Ґудгью це знає. То чому тоді ми всі маємо вилазити зі шкіри, вдаючи, нібито Морок — реаліст?

Тим не менше, Берр таки перетелефонував Ґудгью. У нього не було іншого виходу, бо, як не втомлювався йому нагадувати Рук, Ґудгью — найкращий і єдиний оборонець, якого він мав.

Важко було знайти двох людей, більше не схожих між собою ззовні, ніж Рук і Берр: Рук виглядав немов кінь на військовому параді, завжди одягнений у майже нові костюми; Берр був такий же неохайний у побуті, як і у розмові. Щось у ньому було кельтське, богемно-бунтарське — циганське, казав Ґудгью. Коли він завдавав собі клопоту одягнути щось пристойне, то виглядав ще більш недбало, ніж якби й зовсім не старався. Берр, як він сам би вам і сказав, належав до іншого типу вихідців з Йоркширу. Його предки були не шахтарями, а ткачами на ручних верстатах, а це означало, що вони були самі собі господарями, а не рабами колективної праці. Село, в якому виріс Берр, стояло на південному схилі пагорба, і вікна кожного будинку з почорнілого піщаника виходили на сонячний бік, тому промені сонця щедро заливали світлом кожну мансарду. Чоловіки зазвичай цілими днями ткали на самоті у верхній частині будинку, а жінки сиділи внизу, пряли і розмовляли. Чоловіки жили монотонним життям, спілкуючись лише з небом. І поки їхні руки механічно виконували щоденну роботу, їхні думки блукали неймовірними місцями. У тому маленькому містечку виросло стільки поетів, шахістів і математиків, чий непересічний розум сформувався у їхніх високих, залитих сонцем, гніздах, що не вистачило б і цілої книги, щоб розповісти про них усіх. Берр успадкував працьовитість, доброчесність і містичність цих людей, а потім проніс усі ці якості через Оксфорд і далі по життю.

Тому якимось дивним чином було записано на небесах, що Берр, відколи Ґудгью витягнув його з Рівер-гаузу[17] і дав можливість заснувати власне недофінансоване і не надто бажане агентство, вибрав Річарда Онслоу Роупера як свого власного антихриста.

Проте Роупер був далеко не першим. У самому кінці Холодної війни, коли Ґудгью ще навіть не думав про заснування нового агентства, а Берр уже мріяв про посттетчерівський Єрусалим, і навіть найдостойніші його колеги з департаменту чистої розвідки вже підшукували собі інших ворогів і місце роботи, майже всі «свої» пам’ятали про вендети Берра відомим нелегалам вісімдесятих, таким як, наприклад, «продавець металобрухту» і заодно мільярдер Тайлер, який часто у своєму сірому костюмі літав з підсадками, чи «бух-галтер-мовчун» Лорімер, який здійснював усі свої дзвінки лише з громадських таксофонів, чи одіозний сер Енто-ні Джойстон Бредшоу, джентльмен і нерегулярний сатрап так званої групи з вивчення постачання під керівництвом Морока, і за сумісництвом власник шикарного маєтку на околиці Ньюбері, де він любив полювати з гончаками, сидячи верхи поруч зі своїм дворецьким, який тримав напоготові відхожу чарку і бутерброди з фуагрою.

Але Річард Онслоу Роупер, казали дозорці Берра, був таким противником, про якого Леонард завжди мріяв. Усе, за чим гнався Леонард, щоб заспокоїти свою совість фабіанця[18], Діккі Роупер мав із надлишком. За спиною у Роупера не було ні боротьби з труднощами, ні долання перешкод. Приналежність до вищого класу, привілейованість — усе, до чого Берр відчував відразу, дісталися Роуперу з молоком матері. Берр навіть міняв інтонацію, посилюючи при цьому свій йоркширський акцент, коли говорив про нього: «наш Діккі» або для різноманіття: «цей Роупер».

— Він випробовує долю, наш Діккі. Йому обов’язково треба мати вдвічі більше, ніж є у самого Господа Бога, — це його й погубить.

Така одержимість не завжди сприяла врівноваженості Берра. Перебуваючи у постійній бойовій готовності у своєму малесенькому агентстві, Берр усюди вбачав змову. Якщо раптом десь губилося досьє, чи дозвіл на проведення операції затримувався нагорі, йому відразу ж ввижалася довга рука людей Морока.

— Робе, кажу тобі, якщо Роупер вирішить вчинити озброєний грабіж посеред білого дня просто на очах у лорда — головного судді Англії...

— То лорд — головний суддя позичить йому свій злодійський лом, — закінчив речення Рук. — А Морок купить йому той лом. Пішли. Час обідати.

У своєму темному офісі на Вікторія-стріт двоє чоловіків часто затримувалися допізна, крокуючи туди-сюди і обмірковуючи різні схеми. Справа Роупера вже складалася з одинадцяти томів і півдесятка таємних додатків з примітками і перехресними посиланнями. Вона документувала його поступовий перехід від сірої, напівтерпимої торгівлі зброєю і аж до, як називав їх Берр, «чорних, як ніч» махінацій.

Але на Роупера були й інші досьє: у міністерствах оборони і закордонних справ, у Національному банку, у міністерстві фінансів, у відділі закордонного розвитку і департаменті фінансового управління. Пошук шляхів доступу до цих досьє, не привертаючи уваги у колах, де Морок міг мати союзників, вимагав неабияких хитрощів і удачі, та й Реке Ґудгью мав час від часу закривати на це очі. Потрібно було вигадувати приводи, давати запити на непотрібні документи — словом, робити все, щоб замести сліди.

Тим не менше, архів поступово поповнювався. Рано-вранці Перл, донька поліціянта, заштовхувала металевий візок, у якому лежали, немов жертви війни, привласнені досьє, полатані і перев’язані, і тоді за роботу бралася маленька команда відданих помічників Берра. Пізно ввечері Перл відвозила досьє назад. Одне колесо візка розхиталося, тому щоразу, коли він зі свистом котився коридором, усі чули його наближення. Візок охрестили «катафалком Роупера».

Але навіть у таку гарячу пору Берр ні на хвильку не забував про Джонатана.

— Реджі, не дозволяй йому більше так ризикувати, — попереджав він Квейла захищеною телефонною лінією, поки нетерпляче чекав на «вирок» керівництва, який Ґудгью саркастично описував як «офіційне остаточне можливо». — Він не повинен більше красти факси і підслуховувати біля дверних щілин. Він повинен бути обережним і поводитися природно. Він ще сердиться на нас через те, що сталося в Каїрі? Я не заграватиму з ним аж поки не впевнюсь, що він наш. Я вже через таке проходив. — І, звертаючись до Рука, додав: — Робе, я не скажу ні одній живій душі. Для них усіх він усього лиш містер Браун. Завдяки Мороку і його дружку Оґілві я засвоїв свій урок і тепер його повік не забуду.

У якості останнього відчайдушного запобіжного заходу Берр вирішив завести на Джонатана фальшиву папку: він дав їй фіктивне ім’я, прикрасив її кожною деталькою фіктивного агента, і створив навколо неї таку атмосферу змовництва і таємності, яка, він сподівався, не могла б не привернути увагу агента з ворожого табору. На думку Рука, це вже пахло параноєю. Але Берр присягався, що це лише раціональний запобіжний захід. Він знав, як далеко ладен зайти Морок, щоб звести зусилля суперника нанівець, навіть коли йдеться про такий дріб’язок, як конторка Берра.

Тим часом Берр вів і справжнє Джонатанове досьє, де акуратним почерком списував сторінку за сторінкою. Досьє наповнювалося інформацією шаленими темпами і Берр тримав його у непідписаній папці в найвіддаленішому кутку реєстратури. Через посередників Руку вдалося дістати армійські документи Джонатанового батька. Сину ще навіть не виповнилося шести років, коли сержант Пітер Пайн був посмертно нагороджений Військовою медаллю в Адені «за мужність, виявлену при сутичці з ворогом». На вицві-лій фотографії з газетної вирізки було видно, як біля воріт палацу маленький хлопчик чіпляє батькову медаль на свій синій макінтош. Поруч з ним стояла заплакана тітка. Його мати не могла бути присутньою через стан здоров’я. Роком пізніше вона також померла.

— Такі хлопці зазвичай люблять армію найдужче, — як завжди простодушно прокоментував Рук. — Не уявляю, чому він вирішив покинути військову справу.

Пітер Пайн прожив лише тридцять три роки, але за своє коротке життя він встиг повоювати з мау-мау в Кенії, влаштувати погоню за Грівасом на Кіпрі і боротися з партизанами в Малайї і Північній Ірландії. Про нього завжди говорили тільки хороше.

— Сержант і джентльмен, — з іронією сказав Ґудгью Берр, бо сам був антиколоніалістом.

Повернувшись до сина, Берр переглядав звіти про успішність Джонатана у військових притулках для сиріт та цивільних дитячих будинках, а потім у військовій школі імені Герцога Йоркського у Дуврі. Суперечливість характеристик швидко збила його з пантелику. На одній сторінці було написано «боязкий», а на іншій — «відважний»; потім він натрапив на характеристику «самітник», далі — на «душа компанії», а ще в іншому місці його описували як «одинака»; «товариський», «природжений лідер», «недостатньо харизматичний» — характеристики хлопця часто були діаметрально протилежними. Одного разу трапилося «дуже захоплюється іноземними мовами», так ніби це симптом якоїсь хвороби, яку краще обходити стороною. Але саме слово «непримиренний» вивело Берра з себе.

— Кому це раптом спало на думку, — обурювався він, — що шістнадцятилітній хлопець без постійного даху над головою, який так ніколи і не відчув батьківської любові, має бути «примиренний»?

Рук витягнув люльку з рота і насупив брови — далі цього він зазвичай не заходив, коли йшлося про встрягання в абстрактну дискусію.

— Що означає «таксист»? — запитав Берр, не підводячи голови.

— Пристосований до вуличного життя, крім усього іншого. Настирний.

Берр одразу ж роздратувався.

— Джонатан взагалі не пристосований до вуличного життя. І ніякий він не настирний, він піддатливий. Що таке передислокація?

— П’ятимісячний строк служби деінде, — терпляче відповів Рук.

Берру потрапив під руку документ, в якому йшлося про перебування Джонатана в Ірландії: коли він пройшов цикл підготовки для спецпризначенців, на який сам і зголосився, його відправили виконувати ближнє спостереження за ворогом у бандитську Південну Ар му.

— Що це була за операція — «Нічна Сова»?

— Не маю найменшого поняття.

— Ну ж бо, Робе, залучи знайомих. Ти ж у нас солдат у сім’ї.

Рук подзвонив у міністерство оборони, де йому повідомили, що документи по «Нічній сові» мають гриф «цілком таємно» і тому не можуть бути переданими агентству без патенту.

— Без патенту? — Руку таки ввірвався терпець і його обличчя стало ще темніше за вуса. — Ким в біса вони нас уявляють? Якоюсь брокерською конторкою, яка займається махінаціями у Вайтголлі? Щоб їм добра не було!

Але Берр був надто зайнятим, щоб сповна насолодитися цим рідкісним видовищем — розлюченим Руком. Він не міг відвести погляду від фотографії, на якій блідий хлопчина — вочевидь, на прохання фотографів — причепив собі на одяг батькову медаль. У його голові вже визрівав образ Джонатана. Пайн — саме той, хто їм потрібен, у цьому він не сумнівався. Жодні Рукові застереження не могли переконати його у протилежному.

— Коли Бог закінчив ліпити Діккі Роупера, — серйозно сказав він Руку за вечерею у п’ятницю, — він глибоко вдихнув і аж трохи здригнувся, а потім швиденько зліпив нашого Джонатана, щоб відновити екологічний баланс.

Звістка, якою так марив Берр, прийшла рівно через тиждень. Вони лишилися в офісі, чекаючи на неї. Ґудгью їх попередив.

— Леонарде?

— Так, Рексе.

— Домовмося одразу: цієї розмови ніколи не було. Принаймні до засідання Об’єднаного координаційного комітету в понеділок увечері.

— Як скажете.

— Це висновок, до якого ми дійшли. Нам довелося закинути їм кілька приманок, інакше вони не пішли б нам назустріч. Ви прекрасно знаєте, як воно — мати справу з міністерством фінансів. — Ні, Берр не мав жодного поняття. — По-перше, це справа для правоохоронних органів, сто відсотків. Відповідальність за планування і проведення — виключно ваша. Рі-вер-гауз може допомогти при потребі, але не ставлячи додаткових питань. Не чую радісних криків. У чому справа?

— Наскільки наші «виключні» обов’язки виключають усіх інших? — у Леонардові озвався підозріливий йоркширець.

— Якщо вам потрібно буде скористатися зовнішніми ресурсами, тут уже як вийде. Не можна, наприклад, очікувати, що хлопці з Рівер-гауза прослухають телефонний дзвінок, але навіть і оком не кинуть на текст, перш ніж заклеїти конверт. Правда?

— Думаю, не можна. А як щодо наших доблесних американських кузенів?

— Ленлі Вірджинія[19], як і їхні колеги по той бік Темзи, залишаться поза зачарованим колом. Усі на рівних умовах. Слово честі Рекса Ґудгью. Якщо департамент чистої розвідки має триматися подалі від справ у Лондоні, то їхні колеги з Ленлі повинні вчинити так само. Такі аргументи я наводив своєму покровителю і він мене почув. Леонарде..? Леонарде, ви що, заснули?

— Хай мене грім поб’є! Ґудгью, ви просто геній.

— По-третє, чи це вже по-четверте? Мій покровитель, при своїх міністерських повноваженнях, номінально триматиме вашу маленьку руку, але лише у «найтовстіших рукавичках», тому що його нова фобія — це скандал. — Жартівливість Ґудгью миттю вивітрилася і натомість у його голосі зазвучали серйозні ноти проконсула: — Тому прошу вас, Леонарде, нічого не передавати йому прямо. До мого покровителя є лише один шлях — через мене. На кону моя репутація — тому, будь ласка, без вибриків. Згода?

— А як там мій кошторис?

— Що ви маєте на увазі?

— Його схвалили?

У Ґудгью знову заговорив іронічний англієць:

— О, свята простота! Певна річ — ні! Кошторис не схвалили. З ним змирилися, зціпивши зуби. Мені довелося вибивати схвалення від трьох міністрів і ще й випросити решту в своєї тітоньки. І оскільки я особисто вестиму чорну бухгалтерію, будь ласка, звітуйте виключно мені як про свої витрати, так і про свої гріхи.

Берр був надто схвильований, щоб перейматися умовами співпраці.

— То ви даєте нам зелене світло? — спитав він, але більше для того, щоб почув Рук.

— З добрячим відтінком жовтого, майте на увазі, — відрізав Ґудгью. — Зарубайте собі на носі: більше ніяких ущипливих слів на адресу Морока і його людей, чи безглуздої балаканини про таємних агентів, які нібито в’ють собі тепленькі гнізда. З вашими американськими колегами ви будете дуже ввічливими, тут без варіантів, і у жодному випадку не позбавите мого покровителя ні його нагрітого крісла, ні його блискучої автівки. Як ви хочете звітувати? Щогодинно? Тричі на день перед їжею? Пам’ятайте: ми з вами ні про що не говорили і ви про все дізнались аж після понеділкового мученицького розгляду цього питання, що на даному етапі є лише формальністю.

І все ж допоки команда правоохоронців США не ступила на лондонську землю, Берр не дозволяв собі радіти перемозі. Американські полісмени привезли з собою ауру енергійної діяльності, в якій повністю розчинилися всі суперечки між департаментами. Берру вони сподобалися з першого погляду і він сподобався їм, чого не скажеш про Рука — він неприступно тримався ще з першої зустрічі. їм була до душі відвертість Берра і його нетерпимість до всілякої бюрократичної писанини. Вони полюбили його ще дужче, коли зрозуміли, що Леонард проміняв комфортну обачність «чистої розвідки» на можливість знищити ворога за будь-яку ціну. Для них департамент чистої розвідки не означав нічого хорошого, де б не була його штаб-квартира — в Ленлі чи в Рівер-гаузі. Цей департамент означав, що треба закривати очі на справи деяких найгірших ділків півкулі заради сумнівної вигоди деінде. Він означав припинення операцій на півдорозі з невідомих нікому причин і скасовані кимось згори накази. Він означав купку наївних випускників Єлю у застебнутих наглухо сорочках, яким ще й молоко на губах не висохло, а вони вже були переконані, що зможуть перехитрити найгірших головорізів Латинської Америки; більше того — вони ще й завжди знаходили шість беззаперечних аргументів на підтримку правильності своїх хибних дій.

Першим прибув знаменитий Джозеф Стрельскі з Маямі, американець слов’янського походження, який звик тримати язика за зубами. На ньому були кросівки і шкіряна куртка. П’ять років тому, коли Берр уперше почув його ім’я, Стрельскі очолював якусь непевну кампанію Вашингтона проти нелегальних торговців зброєю, які були запеклими ворогами Берра. У боротьбі проти них Стрельскі зіткнувся лобом в лоб з тими людьми, які мали б бути його союзниками. Швидко отримавши нові обов’язки, Стрельскі добровільно пішов на війну з кокаїновими картелями з Південної Америки і їхніми помічниками в Штатах: нечесними юристами, які нагрівають руки на відсотках, гуртовиками в шовкових сорочках, дистанційними транспортними синдикатами і відмивачами грошей, а також «сліпуватими», як він їх називав, політиками і управлінцями, які створювали всі необхідні умови для оборудок і брали за це свою частку.

Тепер Стрельскі був одержимий боротьбою з наркомафі-єю. «Леонарде, Америка витрачає більше грошей на наркоту, ніж на їжу! — обурювався він у таксі чи йдучи коридором, чи попиваючи содову — Уявіть собі, Робе, щороку виходить сума, еквівалентна всім нашим витратам на війну у В’єтнамі, — і ніхто з неї не платить податків!» Опісля він видавав інформацію про актуальні ціни на наркотики з таким же ентузіазмом, з яким «залежники» дещо іншого ґатунку цитують дані промислового індексу Доу-Джонса: сирі листки коки у Болівії ціняться по долару за кілограм, далі вартість готової сировини у Колумбії піднімається до двох тисяч за кілограм, далі підскакує до двадцяти тисяч за кілограм, якщо брати гуртом у Маямі, і з рук продається уже за двісті тисяч доларів за кілограм. Потім, немов усвідомивши, що від його цифр уже всім стало нудно, він скупо посміхався і казав, що хай йому грець, якщо зрозуміє, як можна втриматися від спокуси заробити сто доларів, вклавши лише один. Але посмішка не змогла погасити холодного блиску в його очах.

Здавалося, що ця постійна лють, яка вирувала всередині Стрельскі, змушувала його ненавидіти самого себе. Щодня, рано-вранці та ввечері, за будь-якої погоди, він ішов на пробіжку в парк. Берр удавав, ніби його проймає жах:

— Джо, ради Бога, з’їжте шматок сливового пудингу і всядьтесь на трохи, — з позірною строгістю сказав йому Берр. — Нам усім стає погано від однієї лише думки про вашу біганину.

Всі розсміялися. У їхній команді ніхто не добирав слова. Лише напіввенесуелець-напівамериканець Амато, ліва рука Стрельскі, не усміхнувся. На всіх їхніх нарадах він сидів, міцно стиснувши губи і спрямувавши погляд чорних очей вдалечінь. Але у четвер несподівано він увесь сяяв від радості. Його дружина народила донечку.

Правою рукою Стрельскі несподівано виявився огрядний ірландець з м’ясистим обличчям на ім’я Пат Флінн з митниці США: він належав до того типу поліціянтів, із задоволенням розповідав Ґудгью Берр, які друкують доповіді, не знімаючи капелюха. Про Фліна ходили легенди, і не безпідставно. Подейкували, що саме Пат Флінн винайшов перший фотоапарат з точковим отвором об’єктива: цей фотоапарат легко замасковувався під щит живлення, і його за лічені секунди можна було прикріпити до будь-якого вуличного телеграфного стовпа або пілона. Саме Пат Флінн першим опанував мистецтво прослуховування невеликих суден з-під води.

— Пат Флінн має ще багато навиків, — довірливо сказав Стрельскі Берру, коли одного надвечір’я чоловіки разом прогулювалися парком: Стрельскі — у спортивній формі, Берр — у зім’ятому костюмі. — Пат така людина, яка знає когось, хто знає когось, хто знає когось. Без нього ми ніколи не вийшли б на Брата Майкла.

Стрельскі говорив про свого найціннішого і найделікат-нішого інформатора, і ця тема була — святая святих. Берр не ризикував у неї втручатися без запрошення Стрельскі.

Хоча члени команди Берра товаришували з кожним днем все більше і більше, шпигунократи з «чистої розвідки» ніяк не хотіли змиритися зі своєю роллю другого плану. Перша гаряча перепалка відбулася, коли Стрельскі прохопився щодо намірів свого агентства посадити Роупера за ґрати. «Я вже навіть знаю відповідну для нього в’язницю», — радісно повідомив він товариству.

— Точно знаю, сер. Є така місцина в Іллінойсі, Маріон називається. Двадцять три з половиною години на добу в одиночній камері, жодних контактів із зовнішнім світом, прогулянка в наручниках, їжа подається на таці крізь невеликий отвір у дверях. Перший поверх найгірший, там ні віконця. На верхніх поверхах краще, але сморід стоїть немилосердний.

Реакцією на таку відвертість стала крижана мовчанка, яку порушив уїдливий голос юрисконсульта з Секретаріату кабінету міністрів.

— Містере Стрельскі, ви впевнені, що саме це нам варто обговорювати? — його питання прозвучало зухвало, немов його поставили у суді. — Як на мене, ідентифікований злочинець може принести більше користі суспільству, залишившись на волі. Тому що поки він продовжує займатися своїми брудними справами, з ним можна робити що заманеться: виявити його співучасників, співучасників їхніх співучасників, слухати, спостерігати. Варто вам посадити його за ґрати, і доведеться починати все спочатку з кимось новим. Хіба що ви вважаєте, що в силах повністю викоренити цю проблему. Але ж ніхто так не думає, правда? Принаймні у цій кімнаті.

— Сер, на мою думку, є два шляхи виходу з ситуації, — відповів Стрельскі з чемною усмішкою уважного учня. — Можна експлуатувати злочинця і можна його знешкодити. Коли йдеться про експлуатацію, то тут операції може не бути кінця-краю: використовуєте одного ворога, щоб вийти на іншого. Потім використовуєте отого іншого, щоб вийти на ще одного, ad infinitum. Знешкодити — ось що ми плануємо зробити з містером Роупером. Цього втікача від правосуддя, у моєму розумінні, потрібно затримати, винести йому обвинувачення згідно з законодавством щодо міжнародної торгівлі зброєю і кинути його за ґрати. Бо якщо обрати шлях експлуатації, то врешті-решт доведеться себе запитати, хто ж власне експлуатується: злочинець, громадськість чи правосуддя.

— Стрельскі вільнодумець, — не без задоволення зізнався Ґудгью Берру, коли вони стояли під парасольками на бруківці. — Ви з ним два чоботи пара. Воно й не дивно, що ви викликаєте побоювання в офіційних осіб.

— Я вас прошу, це вони у мене викликають побоювання.

Ґудгью зміряв поглядом вимиту дощем вулицю. У нього був чудовий настрій: учора його донька отримала стипендію на навчання у школі Сауз-Гемпстед, а сина Джуліана прийняли до Клер-коледжу в Кембриджі.

— Леонарде, після спілкування з певними людьми у мого покровителя почалися нові припадки. Тепер він уже боїться не так скандалу, як виглядати задиракою. Йому не подобається, що він виступає у ролі ініціатора широкомасштабної змови урядів двох впливових країн проти од-ного-однісінького британського торговця, який просто змушений боротися проти економічного спаду. Його відчуття справедливості підказує йому, що ви перегинаєте палку.

— Виглядати задиракою, — тихо повторив Берр, згадуючи одинадцять томів справи на Роупера і гори далеко непростої зброї, спрямованої проти простого народу. — Це ще хто задирака? Боже правий.

— Не втручайте сюди Бога, якщо ваша ласка. Мені потрібні контраргументи. Рано-вранці у понеділок. Достатньо коротко, щоб помістилося на листівці, і ніяких прикметників. І передайте вашому чудовому Стрельскі, що я в захваті від його арії. Ох, ми врятовані. Ось і автобус.

Вайтголл — це джунглі, і як у кожних джунглях, там є такі місця біля водопою, де тварини, які за інших обставин давно вже розірвали би один одного на шматки, збираються під час заходу сонця, щоб досхочу напитися у небезпечному товаристві. Таким місцем був клуб «Фіддлерс», розташований на верхньому поверсі однієї з будівель на набережній Темзи — свою назву клуб успадкував від пабу під назвою «Фіддлерс Елбоу», який колись розташовувався по сусідству.

— Я думаю, що Реке проплачений якоюсь іноземною країною. Джеффрі, вам так не здається? — запитав Морока отой юрисконсульт з Секретаріату кабінету міністрів, поки вони наповнювали свої келихи з барильця, яке стояло в кутку, і розраховувалися. — Не здається? Я думаю, він бере золото від жабоїдів за те, що підриває ефективність британського уряду. Будьмо!

Морок, як і багато сильних світу цього, був щуплий, мав запалі щоки і глибоко посаджені, спокійні очі. Він носив елегантні сині костюми і сорочки з найрізноманітнішими манжетами. Цього вечора він також взув замшеві коричневі черевики, тому виглядав немов любитель кінних перегонів з лихою посмішкою.

— О, Роджере, і як ви здогадались? — відповів Ґудгью з позірною радістю, підігруючи співрозмовнику. — Мене вже давним-давно завербували, правда, Гаррі? — переадресував він питання Гаррі Полфрі. — Як інакше я міг би собі дозволити новенький велосипед?

Морок продовжував посміхатися. І оскільки у нього взагалі не було почуття гумору, то посмішка його була дещо зловісна, навіть божевільна. Вісім чоловіків, плюс Ґудгью, сиділи за довгим бенкетним столом: чиновник високого рангу з міністерства закордонних справ, магнат з міністерства фінансів, юрисконсульт з мекретаріату кабінету міністрів, двоє огрядних простих смертних з консервативної партії і троє шпигунократів, з яких найбільшим цабе був Морок, а найбільшим відщепенцем — Гаррі Полфрі. Кімната була задушлива і заповнена димом. Клуб не був особливим, лише мав вигідне розташування і для Вайтголлу, і для Палати громад, і для Морокового бетонного царства по той бік Темзи.

— Роджере, якщо ви хочете знати мою думку, то Реке діє за принципом «розділяй і володарюй», — сказав один з двох простаків з консервативної партії, який проводив стільки часу, протираючи штани на таємних засіданнях, що його часто помилково приймали за державного чиновника. — Жага влади під соусом конституційності. Він навмисно руйнує фортецю зсередини, еге ж, Рексе? Визнайте це.

— Красненько дякую, але це повна нісенітниця, — спокійно відповів Ґудгью. — Мій покровитель всього-на-всього хоче підняти службу розвідки на новий щабель і допомогти їй позбутися старих тягарів. Ви маєте бути йому вдячні.

— Я не думаю, що у Рекса взагалі є покровитель, — заперечив чиновник з Міністерства іноземних справ, викликавши вибух сміху. — Хтось колись бачив цього бідолаху? Як на мене, Реке його просто вигадав.

— Чому ми взагалі носимося з тими наркотиками, як дурень з писаною торбою? — поскаржився працівник Міністерства фінансів, склавши кінчики своїх тонких пальців так, що вийшло щось на кшталт бамбукового місточка. — Це просто частина сфери обслуговування. Добровільні продавці, добровільні покупці. Шалені прибутки йдуть країнам третього світу, частина цих грошей витрачається на потрібні справи, мабуть. Ми дивимось крізь пальці на тютюн, алкоголь, забруднення довкілля, сифіліс. Чому тоді ми бавимося у святенництво, коли йдеться про наркотики? Я сам не відмовився би від парочки мільярдів фунтів в обмін на зброю, навіть якби купюри були трошки присипані кокаїном, чесне слово!

Загальні веселощі порушив голос Гаррі Полфрі, юриста з Рівер-гаузу, який тепер на постійній основі був прикріплений до Морокової групи з вивчення постачання.

— Берр справжній, — хрипко сказав він, хоча його ніхто і не просив. Він пив віскі і це вже була явно не перша його велика чарка. — Берр дотримується свого слова.

— Боже милостивий, — ужахнувся чиновник з Міністерства закордонних справ. — Тоді нас усіх треба гнати з роботи у три шиї. Правда, Джеффрі? Правда?

Але Джеффрі Морок, здавалося, пропускав його слова повз вуха і лише посміхався своєю безрадісною посмішкою.

І все ж з усіх присутніх того вечора у клубі «Фіддлерс» лише юрист-відщепенець Гаррі Полфрі мав хоч якесь уявлення про масштаби кампанії Рекса Ґудгью. Полфрі був виродком. У кожній британській установі є людина, життя якої навдивовижу вправно котиться під три чорти. У цьому розумінні Гаррі Полфрі був чемпіоном серед працівників Рівер-гаузу. Все, чого йому вдалося досягнути у першій половині життя, він систематично руйнував у другій його половині: чи то свою юридичну практику, чи шлюб, чи збереження власної гідності, ганебні залишки якої затрималися у його примирливій усмішці. Нікого не дивувало те, чому Морок, як і попередні роботодавці Гаррі, тримали його на роботі: Полфрі був невдахою, на фоні якого всі жили мов у Бога за пазухою. Його нічого не осоромлювало, ніщо не здавалося йому принизливим. Якщо назрівав якийсь скандал, Полфрі добровільно ставав цапом-відбу-вайлом. Якщо потрібно було когось убити, Полфрі завжди був напоготові, тримаючи в руці відро і ганчірку, щоб витерти опісля кров, і ще й знайти трьох свідків, які присяг-нуться, що вас там і близько не було. А Полфрі, з мудрістю продажної людини, знав історію Рекса Ґудгью так добре, ніби вона була його власною, як це частково і було, оскільки вже давним-давно у нього склалося таке саме враження, як і у Ґудгью, хоч він так ніколи і не наважився зробити такі ж висновки.

Історія була така, що пропрацювавши у Вайтголлі двадцять п’ять років, щось усередині Ґудгью тихенько зламалося. Можливо, причиною цього було закінчення Холодної війни. Ґудгью був достатньо стриманий, щоб у це не вникати.

Історія була така, що одного понеділкового ранку Ґудгью прокинувся як зазвичай і без ретельного обдумування вирішив, що вже надто довго, нібито в ім’я свободи, якою так зловживали, він приносив у жертву великому богу вигоди свою совість і свої принципи і що відмовки, чому він не міг чинити інакше, більше не існувало.

Він страждав від усіх поганих звичок Холодної війни, але тепер їм не було виправдання. Йому потрібно було стати на шлях істинний, інакше він погубить свою душу. Тому що загроза ззовні зникла. Згорнула табір. Щезла.

Але звідки почати? Відповідь прийшла під час небезпечної поїздки на велосипеді. Того ж самого дощового лютневого ранку — було вісімнадцяте число, Реке Ґудгью ніколи не забував дат — він їхав на велосипеді з Кентіш-тауна, де він мешкав, до Вайтголлу, звично маневруючи між скупченнями автівок, аж раптом на нього зійшло прозріння. Він відріже щупальця таємному восьминогу. Він розділить владу цього восьминога між окремими, меншими агентствами, кожне з яких буде окремо підзвітним. Він деконструює, децентралізує, гуманізує. І почне з найгіршого — з грішного шлюбу між «чистою розвідкою», Вестмінстером, і таємною торгівлею зброєю, яку очолює Джеффрі Морок з Рівер-гаузу.

Звідки Гаррі Полфрі все це знав? З християнського милосердя Ґудгью запрошував Полфрі літніми вихідними днями до Кентіш-тауну посидіти в саду і перехилити склянку коктейлю чи пограти з дітьми в крикет, прекрасно усвідомлюючи, що Полфрі намагався заховати за втомленою посмішкою те, що однією ногою він уже був над прірвою. А після вечері Ґудгью залишав його наодинці зі своєю дружиною, щоб він міг вилити їй душу, бо немає для безпутного чоловіка нічого кращого, ніж покаятися в усіх гріхах доброчесній жінці.

І після однієї з таких багатослівних сповідей Гаррі Полфрі з жалюгідним ентузіазмом запропонував Ґудгью інформувати його про закулісні махінації деяких неслухняних магнатів з Рівер-гаузу.

5

Цюрих зіщулився біля озера, тремтячи під важкою крижаною хмарою.

— Мене звуть Леонард, — представився Берр, піднімаючись з крісла у кабінеті Квейла так рвучко, ніби він от-от збирався втрутитися у бійку. — Я займаюсь негідниками. Сигарету? Прошу, отруюйтесь на здоров’я.

У його голосі так радісно звучали змовницькі нотки, що Джонатан, який лише зрідка курив і завжди шкодував про це, слухняно взяв сигарету. Берр дістав з кишені запальничку і чиркнув нею біля Джонатанового обличчя.

— Ви, мабуть, думаєте, що ми вас підставили, еге ж? — сказав він, вирішивши почати з найнеприємнішого. — У вас з Оґілві були дещо напружені стосунки до вашого переїзду з Каїра, якщо я не помиляюся.

«Я думаю, що ви підставили її», — мало не відповів Джонатан. Але обережність узяла гору, тому на його обличчі з’явилася усмішка готельєра і він відповів:

— Я певен, що не сталося нічого непоправного.

Берр детально продумав цю розмову і вирішив, що атака — найкращий захист. Байдуже, що він затаїв найгірші підозри про роль Оґілві у цій справі, зараз був не час створювати враження, що тут думки спецслужб розходяться.

— Джонатане, нам не платять, щоб ми були глядачами. Діккі Роупер збував Багдадському злодієві дуже високотехнічні іграшки, включно з кілограмом урану збройної чистоти, який випав з російської вантажівки. Фредді Га-мід уже наготував караван вантажівок, щоб перевезти цю контрабанду через Йорданію. Що нам залишалося робити? Підшити справу і забути про неї? — Берр із задоволенням помітив, як Джонатанове обличчя набуває виразу бунтарської покірності, що нагадало йому його самого. — Ця історія могла спливти на поверхню у тисячу різних способів, і ніхто навіть не подумав би показати пальцем на вашу Софі. Якби вона сама не прохопилася Фредді, була б живою дотепер і горя не знала.

— Вона не була «моя Софі», — надто швидко виправив Джонатан.

Берр вдав, що не почув.

— Питання ось у чому: як нам упіймати нашого дорогого друга? У мене є кілька ідей щодо цього, якщо вам цікаво послухати. — Він приязно усміхнувся. — Саме так і є. Ви вже здогадалися, як я бачу. Я звичайнісінький йоркши-рець. А наш друзяка, містер Річард Онслоу Роупер, птах високого польоту. Ну що ж, це його й занапастить.

Джонатан чемно засміявся, і Берр був вдячний, що вийшов сухим з води, зачепивши тему вбивства Софі.

— Джонатане, ходімо, я пригощу вас обідом. Реджі, ми не надто вам заважаємо? Часу у нас обмаль, самі розумієте. Ви добре себе показали. Я замовлю за вас слівце.

У поспіху Берр не помітив, що залишив у попільничці Квейла запалену сигарету. Джонатан згасив недопалок і вибачився, що мусить так скоро прощатися. Квейл був грубувато-доброзичливим, непосидющим чоловіком, який мав звичку витирати рот носовичком, його він по-шпигунськи діставав з рукава, або ж знічев’я пригощати всіх печивом з картатої бляшанки, придбаної у крамниці «tax-free». За тижні очікування Джонатан встиг звикнути до їхніх чудернацьких розмов ні про що. Реджі Квейл також звик, як з’ясувалося, коли Джонатан уже поїхав.

— Реджі, дякую, — сказав він. — Дякую за все.

— Дорогий друже, мені було дуже приємно! Сер, щасливої дороги! Нехай щастить!

— Дякую, взаємно.

— З транспортом усе окей? Маєте машину? Може, свиснути таксисту? От і славно. Добре закутайтесь. Зустрінемось біля Філіп.

— Ви завжди дякуєте людям за те, що вони роблять свою роботу, еге ж? — запитав Берр, коли вони вийшли на вулицю. — Професійна звичка?

— О, мені просто подобається бути ввічливим, — відповів Джонатан. — Якщо ви це маєте на увазі.

Як завжди, коли йшлося про робочі зустрічі, Берр був надзвичайно педантичним. Він заздалегідь обрав ресторан, де вони обідатимуть, перевірив його напередодні ввечері: це була заміська тратторія на березі озера, там мешканців «Майстерса» зазвичай не зустрінеш. Він вибрав столик у кутку і за десять обачних йоркширських франків, які він дав старшому офіціанту, зарезервував його на один зі своїх службових псевдонімів, Бентон. Він не хотів гратися з вогнем.

— Джонатане, якщо ми наткнемося на когось, кого ви знаєте, а я ні, чого, вочевидь, не уникнути у нашій ситуації, бо таким є закон підлості, то не представляйте мене. Якщо ж вас заженуть у глухий кут, то скажете, що ми з вами колись жили в одній казармі в Шорнкліффі, а потім хутенько переходьте до розмов про погоду, — сказав Берр, уже вдруге демонструючи, немов між іншим, як добре він обізнаний з Джонатановою біографією. — Бували днями в горах?

— Трошки.

— Де саме?

— Переважно у Бернських Альпах.

— І як там?

— Веттергорн гарно виглядає у холодну пору року, якщо вам подобається лід. А чому ви цікавитесь? Ви альпініст?

Навіть якщо Берр і відчув легке кепкування у Джона-тановому голосі, він вирішив не звертати на нього уваги.

— Я? Я з тих, хто навіть на другий поверх їде ліфтом. А як ваше плавання під вітрилами? — Берр визирнув у вікно, де, мов тліюче болото, простягалось сіре озеро.

— Та з тутешніми калюжками не розженешся, — сказав Джонатан. — Тут непогане озеро. Щоправда холодне.

— Ви ще малюєте? Здебільшого аквареллю, так? Досі ця-паєте пензликом?

— Нечасто.

— Але час від часу. Як ваші успіхи у тенісі?

— Так собі.

— Та я серйозно.

— Мабуть, посередній клубний рівень.

— Я думав, ви виграли якийсь турнір у Каїрі.

Джонатан сором’язливо почервонів.

— Ох, це була аматорська забава для таких вигнанців, як я.

— Візьмімося спершу до важчої роботи, гаразд? — запропонував Берр. Він мав на увазі: «зробімо спершу замовлення, щоб далі спокійно говорити». — Ви теж трохи готуєте, правда? — поцікавився він, коли їхні обличчя заховалися за гігантськими меню. — Ви багатогранна людина. Я такими захоплююсь. Тепер не так часто зустрінеш людину, обізнану в багатьох сферах. Навколо лише спеціалісти вузького профілю.

Джонатан гортав меню — м’ясні страви, рибні, десерт — але думав не про їжу, а про Софі. Ось він стоїть перед Марком Оґілві у його розкішному особняку дипломата в зеленому передмісті Каїра, навколо нього меблі, стилізовані під вісімнадцяте століття — справа рук міністерства праці, і репродукції Робера[20] — справа рук дружини Оґілві. Джонатан був одягнений у смокінг і, в його уяві, він усе ще був поплямлений кров’ю Софі. Він щось кричав, але голос його звучав немов під водою.

Джонатан кляв Оґілві на чім світ стоїть і відчував, як рукавами стікав піт. На Оґілві був сіро-коричневий халат з обшарпаною золотистою обшивкою на рукавах, немов у тамбурмажора[21]. Місіс Оґілві робила чай, щоб теж бути свідком розмови.

— Підбирай слова, друзяко, — сказав Оґілві, вказуючи на канделябр і тим самим нагадуючи, що їх можуть підслуховувати.

— До біса підбирання! Ви вбили її, чуєш мене? Ви зобов’язані захищати своїх інформаторів, а не забивати їх до смерті!

Оґілві шукав порятунку в єдиному в його професії завжди дієвому засобі. Схопивши зі срібної таці кришталевий графин, він рвучким відпрацьованим рухом витягнув корок.

— Друзяко, випий пару грамів. Боюся, ти не на того всіх собак вішаєш. Ми тут ні до чого. Як і ти. Чому ти вирішив, що Софі все розповіла лише тобі? Вона, мабуть, вилила душу ще п’ятнадцятьом найкращим друзям. Знаєш, як кажуть: таємниця двох може залишитися таємницею лише якщо один з них мертвий. Це Каїр. Місто, де всі знають про все. Крім тебе.

Місіс Оґілві вирішила, що настав слушний момент і принесла чайничок з чаєм.

— Можливо, йому все-таки краще зараз випити чаю, любий, — сказала вона з виразними нотками розсудливості. — Коли людина на нервах, бренді не завжди доречне.

— Друже, всі дії мають наслідки, — сказав Оґілві, подаючи йому склянку. — Це найперший життєвий урок.

Якийсь каліка шкутильгав між столиками у ресторані, намагаючись дійти до туалету. Він спирався на дві палички і йому допомагала молода жінка. Гості ресторану знітились через його появу і не могли й шматка до рота покласти, аж поки він не зник з поля зору.

— То ви майже не бачили нашого аміго, окрім тієї ночі, коли він приїхав? — спитав Берр, змінюючи тему розмови на Ро-уперове перебування в «Майстерсі».

— Так, в інші дні ми лише побіжно віталися. Квейл сказав, щоб я не випробовував долю, і я прислухався.

— Але вам усе-таки вдалося ще раз з ним поговорити перед його від’їздом?

— Роупер запитав мене, чи я катаюсь на лижах. Я сказав, що так. Він запитав де. Я сказав, Мюррен. Він запитав мене, як цього року сніг. Я сказав, добре. Він сказав: «Шкода, що ми не маємо часу зазирнути туди на кілька днів, моя дама мріє спробувати свої сили». Кінець розмови.

— Вона була присутня при розмові — його дівчина, як її, Джемайма? Джед?

Джонатан удав, що пригадує, а тим часом знову і знову таємно радів тому, як вона тоді на нього подивилася. «Містере Пайн, а ви вельми вправний лижник?»

— Наскільки я пригадую, він називав їіДжедс. У множині.

— Він усім вигадує імена. Він таким чином їх підкуповує.

«Там, напевно, неймовірно красиво», — казала вона з такою усмішкою, від якої міг би розтопитись Айгер.

— Подейкують, вона справжня красуня, — сказав Берр.

— Якщо вам до смаку такий типаж.

— Мені подобаються всі типажі. А який її типаж?

Джонатан почав її описувати, намагаючись створити враження, що вона йому зовсім не цікава.

— Та навіть не знаю... Вона звичайнісінька... носила крисаті чорні капелюхи... мала погляд супутниці мільйонера... Хто вона взагалі така?

Берр вдав, що не знає або йому просто байдуже.

— Якась гейша з вищих шарів суспільства, католицька жіноча школа, верхова їзда з гончаками. У кожному разі, ви знайшли з ним спільну мову. Він вас не забуде.

— Він нікого не забуває. Він пам’ятав імена всіх офіціантів.

— Але він не питає кожного зустрічного, що той думає про італійську скульптуру, еге ж? Це обнадійливо. — Кого і чому це обнадіювало Берр не пояснив, і Джонатан вирішив не питати. — Він усе-таки купив її. Не народилася ще на землі людина, яка могла б відмовити Роупера купити те, на що він поклав око. — Берр розрадив себе, запихаючи до рота великий шматок телятини. — А, і дякую вам, — продовжував він. — Дякую за вашу важку працю. У ваших доповідях Квей-лу є такі спостереження, які мені ще ніколи не доводилося бачити. Ваш охоронець-лівша, з годинником на правій руці, той, що міняє місцями виделку і ніж щоразу, коли завзято щось наминає. Це просто класика!

— Франсіс Інґліс, — продекламував Джонатан. — Фітнес-інструктор з Перту, Австралія.

— Його звуть не Інґліс, і він не з Перту. Він колишній британський найманий убивця, той Фріскі, і за його огидну голову пропонують непогані гроші. Це він навчив людей їді Аміна, як отримувати добровільні зізнання з допомогою електрошокера. Наш друзяка полюбляє англійців, особливо з темним минулим. Він не в захваті від людей, над якими не має влади, — додав Берр, обережно розрізаючи булочку і намащуючи її маслом. — Так от, — продовжував він, проштрикуючи повітря ножем у бік Джонатана, — як вам узагалі вдалося дістати список Роуперових відвідувачів, якщо ви працюєте лише вночі?

— Тепер будь-хто, хто зупиняється в апартаментах «Вежі», мусить заповнити реєстраційну форму.

— А як щодо того, що ви тиняєтеся ночами у вестибюлі?

— Гер Майстер вважає це моїм обов’язком. Я вештаюсь вестибюлем і питаю про що завгодно. Я завжди повинен бути на видноті, така моя робота.

— Тоді розкажіть мені про цих його відвідувачів, — сказав Берр. — Там був якийсь, як ви його називаєте, австрієць. Три окремих візити у «Вежу».

— Доктор Кіппель, з Відня, був одягнений у зелене на-півприталене вовняне пальто.

— Він не австрієць, і прізвище його не Кіппель. Він скромний поляк, якщо поляки бувають скромними. Подейкують, що він один з нових королів польського злочинного світу.

— Який стосунок може мати Роупер до польської злочинності?

Берр засмучено посміхнувся. Його метою було роздражнити Джонатана, а не просвітити його.

— А як щодо того присадкуватого броватого чоловіка у блискучому сірому костюмі? Називав себе Ларсен. Швед.

— Я просто повірив, що так воно і є — він звичайний швед на ім’я Ларсен.

— Він росіянин. Три роки тому він був великим цабе у радянському міністерстві оборони. Тепер він керівник надзвичайно успішного агентства з підбору кадрів — продає фізиків та інженерів з країн східного блоку західним країнам. Двадцять тисяч доларів на місяць, дехто на таке клює. Ваш містер Ларсен забирає свою частку від обох сторін. На дозвіллі він також продає військову техніку. Якщо вам раптом потрібно придбати у росіян з-під поли кілька сотень танків Т-72 чи декілька ракет типу «Скад», то містер Ларсен до ваших послуг. Біологічні боєголовки доступні за додаткову плату. А що скажете про тих двох британців, схожих на військових?

Джонатан пригадав двох чоловіків з хиткою ходою у британських блейзерах.

— А що про них казати?

— Самі вони з Лондона, це правда, але їх звуть не Форбс і Лаббак. їхня штаб-квартира розташована у Бельгії, вони постачають військових інструкторів найбільшим безумцям світу цього.

«Брюссельські парубчиська», Джонатан відчув, що починає уловлювати нитки, якими Берр навмисно його дражнив. «Солдат Борис». Хто наступний?

— А цього не пригадуєте? Ви його не описали, принаймні не надто детально, але, по-моєму, він був серед тих чоловіків, яких наш дружбан приймав на першому поверсі в конференц-залі.

Говорячи це, Берр дістав з гаманця невелику фотографію і передав її Джонатану через стіл. На ній був чоловік з вузькими губами і сумними порожніми очима, волосся його було неприродно хвилястим, а на його адамовому яблуку висів недоладний золотий хрестик. На вигляд йому було сорок з хвостиком. Фотографія була зроблена у яскравому денному світлі і, судячи з тіней, сонце світило прямо над головою чоловіка.

— Так, — сказав Джонатан.

— Що «так»?

— Він був удвічі менший за них усіх, але вони рахувалися з ним. Він мав чорну ручну валізку, що була надто великою для його зросту. Був узутий у черевики на платформі.

— Швед? Британець? Як думаєте?

— Радше виходець з Латинської Америки. — Джонатан віддав фотографію. — Але варіантів багато. Він може бути й арабом.

— Його звуть Апостол, хочете вірте, хочете ні, його скорочене прізвисько Апо. — «А не скорочене — Апетит», — подумав Джонатан, знову згадуючи ремарки майора Коркорана у розмові із шефом. — Грек, американець у першому поколінні, здобув ступінь доктора права у Мічиганському університеті, magna cum laude[22], той ще пройдисвіт. Має офіси у таких містах як Новий Орлеан, Маямі, Панама — це все бездоганно респектабельні місцини, про які ви, безсумнівно, знаєте. Пам’ятаєте лорда Ленгборна? Сенді?

— Звісно, — відповів Джонатан, пригадуючи бентежно красивого чоловіка з хвостиком і його вічно незадоволену дружину.

— Ще один триклятий юрист. Адвокат Роупера, до речі. Апо і Сенді Ленгборн ведуть разом справи. Дуже вигідні справи.

— Зрозуміло.

— Та нічого вам ще не зрозуміло, але ви вже уявляєте загальну картину. До речі, як ваша іспанська?

— Непогано.

— Мало б бути краще, ніж непогано, еге ж? Вісімнадцять місяців у «Ріці» в Мадриді, ще й з вашими задатками, ви мали б уже достобіса добре розмовляти.

— Я останнім часом трохи закинув іспанську, от і все.

Виникла коротка пауза: Берр відкинувся на спинку крісла, щоб офіціант міг прибрати тарілки зі столу. Джонатан, на своє здивування, відчув, як його проймає трепет: так ніби він от-от добереться до таємної серцевини. Вперше за довгий час він відчув непереборне бажання діяти.

— Ви ж не з тих, хто не їсть десертів, правда? — агресивно запитав Берр, коли офіціант подав йому ламінований аркуш з переліком солодкого.

— Точно не з тих.

Вони обрали каштанове пюре зі збитими вершками.

— А, і Коркі, майор Коркі, ваш колишній колега, його поплічник, — сказав Берр тоном людини, яка залишила найкраще на десерт. — Що ви можете сказати про нього? Чому ви смієтесь?

— Він кумедний.

— Як би ви його ще описали?

— Він поплічник, як ви й сказали. Мажордом. Усе підписує.

Берр ухопився за останню фразу так, ніби протягом цілого обіду чекав почути саме її.

— Що він підписує?

— Реєстраційні форми. Рахунки.

— Рахунки, листи, контракти, документи про відмову, гарантії, рахунки компанії, коносаменти[23], чеки, — радісно випалив Берр. — Товарно-транспортні накладні, фрахтові відомості і ще дуже багато документів, які засвідчують, що всі діяння його роботодавця насправді справа рук його вірного слуги майора Коркорана, а Річард Онслоу Роупер — не причетний. Дуже багата людина, той майор Коркоран. На його ім’я записані сотні мільйонів, от тільки заповів він їх усі містерові Роуперу. За Роупером не зафіксовано жодної оборудки, бо всюди стоїть підпис Коркі. «Корке, підійди-но сюди! Коркі, друже, можеш навіть не читати, просто підпиши. От молодець, ти щойно заробив собі ще десять років у в’язниці Сінг-Сінг».

Пристрасть, з якою Берр виголосив цю промову, у поєднанні з різкою зміною тону, коли він імітував Роуперів голос, дали новий поштовх їхній плавній розмові.

— За документами він мало що не святенький, — зізнався Берр, наблизивши своє бліде обличчя до Джонатана. — Як глибоко не копай, навіть якщо взяти останні двадцять років, Роуперове ім’я можна знайти хіба що у списку жертводавців на храм. Гаразд, визнаю, я його ненавиджу. Ви теж мали б його ненавидіти. Особливо після всього, що він зробив із Софі.

— О, мене це аніскілечки не обходить.

— Справді? Ви його не...?

— Ні, не ненавиджу.

— Що ж, продовжуйте у тому ж дусі. Я зараз прийду. Зачекайте хвильку.

Застебнувши пояс на штанах, Берр пішов у туалет, а Джонатан відчув якесь дивне піднесення. Ненавидіти його? Йому ще не доводилося відчувати насолоду ненависті. Він міг злитися, міг глибоко сумувати. Але ненависть, як і пристрасть, якщо вони не виникають у благородному контексті, здавалися йому надто прозаїчними. А Роупер з його каталогом «Сотбі» і його чарівною коханкою не відповідали потрібним вимогам. Тим не менше, сама думка про ненависть, возвеличена вбивством Софі, або радше думка про ненависть, яка переростає у помсту, почала імпонувати Джонатанові. Це було схоже на обіцянку великого кохання у далекому майбутньому, а Берр призначив себе на роль головного звідника.

— І все-таки чому? — продовжував Берр, умощуючись назад у крісло. — Я не перестаю ставити собі це питання. Чому він це робить? Чому Джонатан Пайн, респектабельний го-тельєр, ризикує своєю кар’єрою, крадучи факси і доносячи на вигідного клієнта? Спочатку в Каїрі, а тепер знову у Цюриху. Особливо після того, як ви на нас розсердились. І правильно вчинили. Я теж на нас розсердився.

Джонатан удав, нібито він вперше думає над відповіддю на це запитання.

— Таке просто береш і робиш, — сказав він.

— Ні, не все так просто. Ви ж не тварина, щоб керуватися інстинктами. Ви вирішуєте так учинити. Що вас спонукало?

— Мабуть, щось підштовхнуло.

— Що підштовхнуло? Чому перестало підштовхувати? Що може підштовхнути вас знову?

Джонатан глибоко зітхнув, але не мовив ні слова. Він усвідомив, що злиться, але не розумів чому.

— Якщо хтось хоче продати цілий арсенал зброї одному єгипетському негіднику — і він англієць — і ти англієць — і назріває війна — і Англія буде воювати на іншому боці —

— І ти й сам був солдатом...

— ...просто береш і робиш, — повторив Джонатан, і ці слова клубком підступили до його горла.

Берр відсунув свою порожню тарілку в бік і нахилився через стіл.

— Підгодовувати пацюка, хіба нема такого виразу серед альпіністів? Пацюка, який сидить всередині нас і каже нам іти на ризик? Пацюк той величенький, принаймні ваш точно, мені так здається, бо ж ви хочете бути гідним свого батька. Він також працював під прикриттям, правда? Ви і самі про це знаєте.

— Ні, я не знав, — чемно відповів Джонатан, відчувши спазми в животі.

— Вони були змушені одягнути його назад у форму після того, як його застрелили. Вам про це не розповідали?

Джонатановим обличчям майнула незламна посмішка готельєра. Голос його звучав на позір спокійно — ще одна професійна навичка.

— Ні. Не розповідали. Справді ні. Дивно. Мали б розповісти, правда?

Берр похитав головою, мовляв, несповідимі шляхи державних службовців.

— Як на мене, ви досить рано вирішили перейти в запас, — розсудливо провадив далі Берр. — Не кожен у двадцять п’ять років відмовиться від багатообіцяючої військової кар’єри заради того, щоб стати нічним різноробочим. Навіть заради того, щоб ходити під вітрилами, ходити у гори і постійно подорожувати. Чому вам стрелило в голову обрати саме готельний бізнес? Чому ви обрали саме цей з усіх можливих варіантів?

«Щоб підкоритися», — подумав Джонатан.

«Щоб зректися».

«Щоб прихилити голову».

«Не пхай свого собачого носа в чужі справи».

— О, навіть не знаю, — зізнався він з посмішкою, яка заперечувала його слова. — Мабуть, захотілося спокійного життя. Якщо вже зовсім чесно, то в душі я сибарит.

— Та ну, Джонатане, я в це не вірю. Я дуже уважно стежив за вами протягом останніх тижнів і багато про вас думав. Поговорімо ще трохи про армію, гаразд? У вашій військовій кар’єрі було багато такого, що мене вразило.

«Чудово, — подумав Джонатан, голова його запрацювала, як годинник. — Ми говоримо про Софі, отже про ненависть. Ми говоримо про ненависть, отже, про готельний бізнес. Ми говоримо про готельний бізнес, отже, про армію. Дуже логічно. Дуже раціонально».

Все-таки він не міг розгледіти Беррові хиби. Берр був щирим, і це його рятувало. Він кмітливий. Він опанував мистецтво інтриги, він умів розгледіти сильні і слабкі сторони людини. Але за цим усім стояло добре серце, це чудово знав Ґудгью і це відчував Джонатан, саме тому він і дозволив Берру вторгнутися у царство його особистого життя, і тому Беррова відданість операції почала стукати у Джона-танових вухах, немов барабан війни.

6

Це була мить розслаблення. Мить довіри. Вони зійшлися на тому, що каву найкраще запити скляночкою сливовиці.

— У мене теж колись була своя Софі, — згадував Берр, будучи не до кінця чесним. — Коли думаю про неї, то дивуюся, чому не одружився. Я ж зазвичай так роблю. Мою теперішню звуть Мері, але це вже не те. Тим не менше ми вже разом аж п’ять років. До речі, вона лікарка. Сімейна лікарка, це майже як парафіяльний священик, лише зі стетоскопом. У неї явно загострене почуття громадської свідомості. Наразі все ніби складається добре.

— Довгих і щасливих вам років разом, — галантно сказав Джонатан.

— Майте на увазі, Мері не перша моя дружина. Якщо чесно, то і не друга. Щось у мене з жінками не так. Я вже цілився і вгору, і вниз, і в бік, але все мимо. Я часто себе питаю: це вони винні чи я?

— Я вас чудово розумію, — сказав Джонатан, але в душі насторожився. У нього не виходило природно розмовляти про жінок. Вони були немов заклеєні конверти у його столі. Вони були подругами і сестрами юності, якої у нього так і не було, вони були матір’ю, якої він ніколи не знав, жінкою, з якою йому не варто було одружуватися, і жінкою, яку він мав кохати, а не зраджувати.

— По-моєму, я дуже швидко докопуюся до їхньої сутності і цим їх спустошую, — скаржився Берр, знову виливаючи душу Джонатану з надією, що той вчинить так само. — Діти теж усе ускладнюють. У нас у кожного по двоє дітей, і ще одна спільна. З їхньою появою зникає пікантність. У вас немає дітей, правда? Ви намагаєтесь триматися від такого подалі. І мудро робите, як на мене. Хитро. — Він зробив ковток Pflümli[24]. — Розкажіть ще щось про вашу Софі, — запропонував він, хоча Джонатан про неї ще взагалі нічого не розповідав.

— Вона не була «моя». Вона була Фредді Гаміда.

— Але ви з нею спали, — спокійно сказав Берр.

Джонатан у квартирі в Луксорі, місячне сяйво проливається крізь напівзакриті штори. Софі лежить горілиць на ліжку у білій нічній сорочці, очі її закриті. До неї частково повернулася її грайливість. Вона випила трохи горілки. Він також. Пляшка стоїть між ними.

— Містере Пайн, чому ви сидите так далеко від мене, у протилежному кутку кімнати?

— З поваги, мабуть. — Знову усмішка і голос готельєра — обачна суміш емоцій і звучання інших людей.

— Але ви привезли мене сюди, щоб заспокоїти, чи ні?

Цього разу містер Пайн не відповів.

— Я надто спотворена для вас? Чи, може, застара?

Містер Пайн, зазвичай такий багатослівний, продовжував зберігати мертву тишу.

— Містере Пайн, я хвилююся за вашу гідність. А може, за свою також. Мені здається, ви сидите так далеко від мене, бо чогось соромитесь. Сподіваюся, не мене.

— Мадам Софі, я привіз вас сюди, бо тут хоча б трохи безпечніше. Вам потрібно перевести подих перш ніж ви вирішите, що робити далі і куди податися. Я думав, що зможу вам допомогти.

— А містер Пайн? Йому ніколи нічого не потрібно, я маю рацію? Ви, здоровий чоловік, допомагаєте інваліду? Дякую, що привезли мене в Луксор.

— Дякую, що погодилися приїхати.

У місячному світлі Софі не відводила від нього своїх великих очей. Вона не надто нагадувала беззахисну жінку, переповнену вдячністю за Джонатанову допомогу.

— Містере Пайн, у вас стільки голосів, — продовжила вона після надто довгої паузи. — Тепер я зовсім не розумію, хто ви насправді. Ви дивитесь на мене і ви торкаєтесь мене очима. Я ж не залишаюся нечулою до ваших доторків. Зовсім ні. — Її голос на мить затих, вона випросталася і немов перегрупувалася. — Спочатку ви кажете одне, і тоді ви одна людина. І ця людина мене зворушує. А потім ця людина йде геть і її місце займає хтось зовсім інший. І говорите ви щось зовсім інакше. Проте я знову зворушена. Отож вартові постійно міняються. Складається враження, що одна людина у вас не може мене надто довго терпіти, вона має йти геть і відпочити. Ви з усіма вашими жінками такий?

— Але, мадам Софі, ви не одна з моїх жінок.

— Тоді чому ви тут? Щоб побавитись у бойскаута? Не думаю.

Вона знову замовкла. У нього було передчуття, що вона вирішувала, чи припиняти всю цю гру.

— Містере Пайн, я хотіла б, щоб один з багатьох Пайнів залишився сьогодні зі мною. Ви можете це влаштувати?

— Звісно, я спатиму на канапі. Якщо ви цього хочете.

— Ні, це зовсім не те, чого я хочу. Я хочу, щоб ви спали зі мною, у моєму ліжку, щоб ви зі мною кохалися. Я хочу відчути, що ощасливила хоча б одного з вас, і що інші надихнуться його прикладом. Я не хочу бачити вас таким осоромленим. Ви надто безжальні до себе. Ми всі маємо гріх за душею. Але ви хороша людина. Усередині вас багато хороших людей. І ви не винні у моєму нещасті. Якщо ви і одна з його причин, — вона стояла обличчям до нього, опустивши руки, — то мені хотілося б, щоб вас привело сюди щось краще, ніж сором. Містере Пайн, чому ви так далеко від мене?

У пригаслому місячному сяйві її голос звучав голосніше, а сама вона більше скидалася на привида. Він зробив крок їй назустріч і зрозумів, що відстань між ними зовсім мізерна. Він невпевнено простягнув до неї руки, пам’ятаючи про її рани. Він обережно притягнув її до себе, запхав руки під бретельки її нічної сорочки, розвів пальці на долонях і легенько притиснув їх до її оголеної спини. Вона припала щокою до його щоки, він знову відчув запах ванілі, зі здивуванням відчув, яке ж насправді м’яке її довге чорне волосся. Він закрив очі. Упившись тілами один в одного, вони легко впали на ліжко. А коли настав світанок, вона попросила його відкрити штори, щоб нічний адміністратор більше не показував своєї любові лише у темряві.

— Це були всі Пайни, — прошепотів він їй. — Цілий полк. Офіцери, сержанти, рядові, дезертири, кухарі. Нікого не залишилося.

— Мені так не здається, містере Пайн. Підкріплення залишилося в резерві, не сумніваюся.

Берр усе ще чекав на відповідь.

— Ні, — демонстративно сказав Джонатан.

— А чому ні? Я ось ніколи не пропускаю таку нагоду. У вас тоді була дівчина?

— Ні, — повторив Джонатан, червоніючи.

— Ви хочете сказати, не лізь не в свої справи.

— Десь так.

Здавалося, Берру подобалося, коли йому казали не лізти не в свої справи.

— Тоді розкажіть про ваш шлюб. Досить кумедно уявляти вас одруженим. Мені аж якось ніяково. Не знаю, чому. Ви холостяк. Я це відчуваю. Можливо, я теж. Що тоді трапилося?

— Я був молодим. А вона ще молодшою. Мені теж ніяково.

— Вона була художницею, правда? Як і ви?

— Я був лише художником вихідного дня. А вона — справжнім талантом. Принаймні вона так думала.

— Чому ви з нею одружилися?

— Любов, напевно.

— Напевно. Знаючи вас, я б це радше назвав ввічливістю. Що змусило вас її покинути?

— Здоровий глузд.

Джонатан більше не міг стримувати потік спогадів і поринув у безрадісні думки про їхнє життя подружньої пари, життя, яке помирало у них на очах: він знову бачив зруйновану дружбу, згаслу пристрасть, ресторани, де інші щасливі люди, але не вони, весело розмовляли, зів’ялі квіти у вазі, гнилі фрукти в мисці, її заляпаний фарбами мольберт, приставлений до стіни, товстий шар пилу на столі і двох людей, які пильно дивилися одне на одного крізь висохлі сльози, — цей безлад навіть Джонатан не міг упорядкувати. «Це все моя провина, — повторював він, намагаючись торкнутися її, і тут же відсахнувся, бо відсахнулася вона. — Я надто швидко подорослішав і тому розминувся з жінками. Це все я, ти тут ні до чого».

Берр знову милостиво змінив тему.

— Що привело вас в Ірландію? — з усмішкою запитав він. — Ви часом не від неї втікали?

— Така вже у мене була робота. Якщо ти в британській армії, якщо ти хочеш бути справжнім солдатом, принести реальну користь, спробувати себе в бойових умовах після стількох років підготовки — то кращого місця, ніж Ірландія, годі було й шукати.

— І ви хотіли принести реальну користь?

— А ви б не хотіли в такому віці?

— Я досі хочу, — багатозначно відповів Берр.

У Джонатана назріло питання, але він вирішив змовчати.

— Ви сподівалися, що вас уб’ють? — спитав Берр.

— Не кажіть дурниць.

— Я не кажу дурниць. Ваш шлюб уже дихав на ладан. Ви були ще дитиною. Ви звинувачували себе у всіх гріхах світу. Мене лише дивує, чому ви не полювали на серйозну здобич чи не пішли в французький іноземний легіон. Що ви взагалі виробляли у тій Ірландії?

— Нам було наказано завоювати серця і розум ірландців. Вітатися з усіма, гладити дітей по голові. Інколи патрулювати.

— Розкажіть про патрулювання.

— Нудні КПП для автомобілів. Нічого особливого.

— Боюся, Джонатане, що абревіатури не моя сильна сторона.

— Контрольно-пропускні пункти. Вибираєш пагорб, який не може обстрілювати противник, або якийсь куток, потім вискакуєш з канави і зупиняєш автівки. Коли-не-коли таки нарвешся на ворога.

— І що тоді?

— Зв’язуєшся по рації з командиром, він і вирішує, що робити далі. Зупинити і обшукати. Дозволити проїхати. Допитувати. Як накажуть.

— В асортименті були ще якісь завдання, крім КПП?

Джонатан виглядав напрочуд спокійним і вдавав, що напружено згадує.

— Бувало, літали туди-сюди на гелікоптерах. Кожна група мала свою ділянку. Резервуєш собі «Лінкс»[25], береш з собою водонепроникний спальний мішок, і пару ночей спиш під зірками, а потім повертаєшся додому і п’єш пиво.

— А як щодо контакту з противником?

Джонатан сумно посміхнувся.

— Для чого їм висовуватися і вступати в бій, якщо вони можуть за допомогою дистанційного керування підірвати нас просто в «Джипах»?

— Дійсно, для чого?

Берр завжди залишав козирі наостанок. Він попивав сливовицю, хитав головою і усміхався, немов це все була якась головоломка, яку він розгадував.

— А які спецзавдання ви виконували? — запитав він. — Всі ті програми підготовки для спецпризначенців — якщо чесно, мене втомлювало навіть читати про них. Я лякаюся щоразу, коли ви берете до рук ложку і виделку, якщо вже бути до кінця чесним. Увесь час здається, що ви мене зараз ними проштрикнете.

Джонатанове небажання відповідати було немов різке гальмування.

— Ще там був взвод ближнього спостереження.

— Що це за взвод?

— Ключовий взвод у кожному полку, штучно укомплектований.

— З кого?

— З добровольців.

— Я думав, це елітний взвод.

«Короткі, уривчасті речення, — помітив Берр. — Стежить за кожним сказаним словом. Повіки напівопущені, губи напружені. Тебе вишколили. Тебе навчили спостерігати за противником і розпізнавати його. Споруджувати укриття, залазити в нього і вилазити з нього у темряві. Залягати на декілька ночей. У сінниках. Кущах. Канавах».

— Яку зброю вони вам видали?

Джонатан знизав плечима, ніби хотів сказати: яка різниця?

— «Узі»[26]. «Геклери»[27]. Дробовики. Вчили користуватися усім. А ти вже вибирай. З боку виглядає дуже цікаво. Але якщо ти вже в армії — то це просто робота.

— Що ви вибрали?

— З «Геклером» у мене були найкращі шанси вижити.

— До речі, про них. Поговорімо про операцію «Нічна сова», — запропонував Берр, не змінюючи інтонації, відкинувся на спинку крісла і побачив, що Джонатановий вираз обличчя не змінився також.

Джонатан розмовляв немов уві сні, хоч його очі були розплющені, але думками він витав в іншій країні. Він не чекав, що обід перетвориться на екскурсію найгіршими епізодами з його минулого.

— У нас з’явилася інформація, що декілька противників пробиралися крізь кордон у Арму, щоб передислокувати сховище зброї. РПГ[28]. — Цього разу Берр не запитав, що означає абревіатура. — Ми пролежали в засідці кілька днів і вони нарешті показалися. Ми прибрали трьох. Наші хлопці одразу ж збадьорилися. Усі ходили і перешіптувалися: «троє», і показували три пальці ірландцям.

— Перепрошую, — Берр, здавалося, не розчув. — У цьому контексті «прибрали» означає «вбили»?

— Ага.

— Ви особисто когось «прибрали»? Отак самотужки?

— Я був частиною групи, але так.

— Групи вогневої підтримки?

— Групи відсічення.

— Скільки вас було?

— Ми працювали в парі. Двоє. Браян і я.

— Браян.

— Мій колишній колега. Молодший капрал.

— А яке на той момент було ваше звання?

— Капрал. Виконувач обов’язків сержанта. Нашим завданням було схопити їх, коли вони бігли.

Шкіра на його обличчі стала твердішою, помітив Берр. М’язи навколо щелепи напружилися.

— Нам неймовірно пощастило, — сказав Джонатан якомога байдужіше. — Усі мріють вбити терориста. Нам випав такий шанс. Нам просто надзвичайно поталанило.

— І ви прибрали трьох. Ви і Браян. Вбили трьох людей.

— Саме так. Я ж вам сказав. Велика удача.

«Непохитний, — помітив Берр. — Жорстка невимушеність і кричуще применшення».

— Один і два? Два і один? На чию користь рахунок?

— Кожен по одному, і третього — разом. Ми спочатку через це сперечалися, а потім вирішили рахувати по половині. На полі битви буває важко визначити хто кого.

Раптом Берру вже не треба було виманювати у Джонатана інформацію. Той немов вирішив уперше розказати цю історію. Можливо, так і було.

— Там, одразу на кордоні, була напівзруйнована ферма. Її власник був ще той крутій: він контрабандою переводив корів то туди, то сюди через кордон і отримував дотації на їхнє утримання з обох сторін. Він мав «Вольво», новесенький «Мерседес» і цю Богом забуту маленьку ферму. Розвідка доповіла, що троє терористів пробиратимуться через кордон з південного напрямку після закриття всіх пабів. Були відомі їхні імена. Ми затаїлися і почали чекати. їхній сховок зі зброєю був у клуні. Ми засіли в кущах за сто п’ятдесят ярдів від неї. Нам наказали сидіти там і спостерігати, залишаючись непоміченими.

«Це саме те, що він полюбляє робити, — подумав Берр, — спостерігати, залишаючись непоміченим».

— Ми мали дозволити їм зайти в клуню і забрати звідти свої іграшки. Після того, як вони підуть далі, ми мали по рації докласти напрямок, у якому вони пішли, а самі непомітно зникнути. Інша група мала перекрити дорогу за п’ять миль від ферми і вдати, що це звичайнісінька перевірка, і вони на них натрапили випадково. Все робилося для того, щоб захистити інформаторів. Потім вони мали прибрати їх. Але ми не врахували, що в плани терористів не входило

везти кудись зброю. Вони вирішили закопати її у канаві за десять ярдів він нашого сховку, поклавши у ящик, який вони зарили в землю заздалегідь.

Він лежить на животі на схилі пагорба серед солодкого моху Південної Арми і дивиться крізь пристрій нічного бачення на трьох чоловіків у зеленому на фоні зеленого місячного ландшафту, які волочать кудись зелені коробки. І тут чоловік зліва раптово зривається на пальці, відпускає коробку і, розвівши руки в боки, немов готуючись зустріти Бога, граційно прокручується. «Ось це темно-зелене чорнило, це його кров. Я його прибираю, а цей недотепний дурник навіть не скаржиться», — встиг подумати Джонатан, відчувши, як двигтить у його руках «Геклер».

— Отож ви їх вбили, — сказав Берр.

— Ми мусили проявити ініціативу. Спочатку кожен прибрав по одному, а потім ми разом ліквідували третього. Усе тривало декілька секунд.

— Вони відстрілювалися?

— Ні, — сказав Джонатан. Він усміхнувся, він усе ще був непохитний. — Нам пощастило, я гадаю. Перший відкрив вогонь — і справі кінець. Це все, що ви хотіли дізнатися?

— Ви потім ще туди поверталися?

— В Ірландію?

— В Англію.

— Ні, ні туди, ні туди.

— А розлучення?

— Про все подбали в Англії.

— Хто подбав?

— Вона. Я залишив їй квартиру, всі свої гроші, і всіх наших спільних друзів. Вона назвала це «пополовині».

— Англію ви їй також залишили.

— Так.

Джонатан перестав говорити, але Берр усе ще його слухав.

— Що я справді хочу дізнатися, Джонатане, — врешті продовжив він буденним тоном, яким послуговувався протягом майже всієї їхньої розмови, — чи вас узагалі може зацікавити ідея спробувати ще раз. Не одружитися, ні. Послужити своїй країні. — Берр почув свої слова, але Джонатану було як горохом об стіну. Він попросив рахунок. «Та начхати, — подумав Берр, — або пан, або пропав». Отож він все одно це сказав, поки відраховував швейцарські франки на біле блюдце, такий уже в нього був характер. — Що якби я запропонував вам перекреслити всі прожиті роки заради кращого життя? — спитав він. — Можливо, кращого не особисто для вас, але, як нам обом хочеться сподіватися, кращого для людства. Ви маєте можливість зробити світ кращим, і він відплатить вам сторицею. Попрощайтеся з колишнім Джонатаном і привітайте його новесеньку покращену версію. Опісля — переїзд на нове місце, нове ім’я і паспорт, гроші — повний пакет. Серед багатьох моїх знайомих не мало знайшлося б бажаючих погодитися на таку пропозицію. Якщо вже зовсім чесно, я б і сам пристав на такі умови, але це буде несправедливо щодо Мері. А вам з ким потрібно рахуватися, крім самого себе? Наскільки мені відомо, ні з ким. Ви будете підживлювати свою жагу небезпеки і пригод тричі на день, ваше життя постійно висітиме на волосинці, кожна ваша клітина буде використана для діла, а страх вас не покидатиме ні на мить. Але ви це робитимете для своєї країни, як і колись ваш батько, що б ви не думали про Ірландію. Чи Кіпр, раз уже на те пішло. Ви це робитимете також для Софі. Скажіть йому, що мені потрібен чек, гаразд? Бентон. Обід на двох. Скільки дати? Ще п’ять? Я не проситиму вас розписатися замість мене, на відміну від декого. Ходімо.

Вони йшли попри озеро. Сніг розтанув. Пообіднє сонце виблискувало на паруючій стежці. Наркозалежні підлітки, закутані у дорогі пальта, збилися у зграю і дивилися, як тане лід. Джонатан запхав руки в кишені пальта. В його думках лунав голос Софі — вона хвалила його за те, що він дуже ніжний коханець.

— Мій чоловік-англієць також був дуже ніжним, — говорила вона, з захватом проводячи пальцями по його обличчю. — Я так ревно берегла свою незайманість, що йому знадобилося кілька днів, щоб переконати мене, що мені буде краще без неї. — Її немов охопило передчуття біди і вона пригорнулася до нього у пошуках захисту. — Містере Пайн, пам’ятайте — у вас є майбутнє. Більше ніколи не зрікайтеся його. Ні заради мене, ні заради когось іншого. Пообіцяйте мені.

Він і пообіцяв. Ми ж готові пообіцяти будь-що, коли закохані.

Берр говорив про правосуддя.

— Коли я врешті почну керувати світом, — упевнено сказав він паруючому озеру, — я організую Нюрнберзький процес, частину другу. Я зберу всіх торговців зброєю і всіх сраних псевдонауковців, всіх цих проворних ділків, які штовхають впливових безумців навіть далі, ніж ті самі збиралися піти, тому що так вигідно для бізнесу, а також усіх брехливих політиків, і адвокатів, і бухгалтерів, і банкірів — я посаджу їх усіх на лаву підсудних, щоб вони відповіли за скоєне. І знаєте, що вони скажуть? «Якби ми цього не зробили, то це зробив би хтось інший». І знаєте, що скажу їм я? Я скажу: «Ага, все зрозуміло. Тобто якби ви не зґвалтували ту дівчину, то її зґвалтував би хтось інший. Таке ваше виправдання зґвалтуванню. Так і запишемо». А потім — бах! — і кинув би на них усіх напалмові бомби.

— Що зробив Роупер? — спитав Джонатан, несподівано відчувши, як його накриває хвиля гніву. — Окрім... Гаміда і всього такого.

— Важливо те, що він робить зараз.

— А якби він зараз зупинився. Скільки поганого він уже встиг накоїти?

Йому згадалося, як Роупер мимоволі черкнув своїм плечем об його. «Альтанка на вершині пагорба, з виглядом на море». Йому згадалася Джед: «Найкрасивіше місце на землі».

— Він грабує.

— Де? Кого?

— Всюди і всіх. Тільки-но якась угода запахне смаленим, наш аміго вже тут як тут, а Коркоран усюди за нього підписується. Його офіційний бізнес — це лише «Айронб-ренд»: ризиковані інвестиції капіталу, небезпечні оборудки з землею, мінерали, трактори, турбіни, сировинні товари, декілька цистерн, ну і трохи рейдерства. Офіси в найбільшій частині Нассау, розумні молоді чоловіки з новомодними стрижками клацають по клавіатурі. Це та частина бізнесу, успіхам якої не позаздриш і про яку ви вже і так читали.

— Боюся, що ні.

— Ну, вартувало б читнути. Минулорічні показники були достобіса хрінові, а цьогорічні будуть ще гірші. Акції впали від сто шістдесяти до сімдесяти, а три місяці тому він ризикнув поставити на платину — і ціна на неї якраз поперла вниз. Він не стурбований, він просто у відчаї. — Берр перевів подих і почав провадити далі. — Під вивіскою «Айронбренд» ховаються й інші його злодіяння. Класична п’ятірка Карибського басейну: відмивання грошей, золото, смарагди, деревина з тропіків, зброя і знову зброя. А ще липові фармацевтичні препарати, липові програми допомоги, липові мінеральні добрива — і на це все корумповані профільні міністерства дивляться крізь пальці. — Гнів у голосі Берра наростав, немов буря, яка повільно набирає обертів, але так і не розходиться, це й тривожило Джонатана найбільше. — Але зброя — це його перша любов. Він називає її іграшками. Якщо ви розсмакували владу, то без іграшок вам не обійтися. Ніколи не вірте балаканині, що це нібито просто ще один товар в індустрії обслуговування. Зброя — це наркота, і Роупер підсів не на жарт. Щоправда, проблемка в тому, що всі думали, нібито торгівля зброєю непідвладна економічним кризам. Та ба, не так сталося як гадалося. Іран-Ірак стали раєм для торговців зброєю і всі подумали, що так триватиме вічно. Але відтоді справи різко пішли вниз. Занадто багато виробників зброї на занадто малу кількість воєн. Тепер неприлаштованої зброї на ринку хоч греблю гати. Миру у світі стає все більше, а твердої валюти все менше. Наш Діккі трохи забруднив руки і у сербохорватському конфлікті, а як інакше: хорватам постачав зброю через Афіни, сербам — через Польщу. Щоправда, його з цієї гонитви за наживою витіснили — надто вже багато там було бажаючих. З Кубою і Південною Америкою не буде діла, там свою зброю виробляють. Ірландія і мізинця не варта, інакше він уже давно би впхав туди свого носа. А ось Перу він не оминув, постачає що треба хлопцям з комуністичної партії. Він намагався дотягнути свої загребущі руки і до півдня Філіппін, до мусульманських повстанців, але північні корейці його випередили, і я нюхом чую, що йому знову втруть носа.

— Але хто йому дозволяє? — злісно запитав Джонатан. Берр уперше за всю розмову здивувався. — До стобіса багато йому сходить з рук, особливо враховуючи, що йому в спину дихають такі люди, як ви.

Ще на якусь мить відповідь застрягла Берру в горлі. Точнісінько те саме питання і обурлива відповідь на нього крутилися в його голові, ще коли він виголошував свою промову. «Рівер-гауз дозволяє, — хотів вигукнути він. — Вайтголл дозволяє. Джеффрі Паркер і його друзяки з групи вивчення постачання дозволяють. Покровитель Ґудгью приставив телескоп впритул до двох своїх сліпих очей і теж йому дозволяє. Якщо його злоїбучі іграшки — британські, то йому дозволяють робити все, що заманеться».

Але доля була до нього прихильною — їх відволікли.

— Щоб я був тричі проклятий! — вигукнув він, хапаючи Джонатана за рукав. — Куди дивиться її тато?

Дівчина років сімнадцяти підкочувала штанку джинсів, її хлопець стояв і дивився. На її литках темніли плями, схожі на укуси комах. Вона ввела голку і навіть не здригнулася. Але Берр здригнувся замість неї. На нього накотилася хвиля відрази і він на деякий час замкнувся в собі, вони йшли, не мовивши і слова. Тим часом Джонатан на мить забув про Софі, а натомість згадав про Джед і про її довжелезні рожевуваті ніжки, які спускаються оздобленими сходами «Май-стерса», а також усмішку, яку вона йому подарувала, коли їхні погляди випадково зустрілися.

— То хто він такий? — спитав Джонатан.

— Я уже вам сказав, хто він. Виродок.

— Яке у нього походження? Звідки ноги ростуть у цього всього?

Берр знизав плечима.

— Батько — дріб’язковий аукціоніст і оцінювач у центральних графствах Англії. Мати — одна з тих, на кому тримається місцева церква. Один брат. Приватні школи були батькам не по кишені...

— Ітонський коледж?

— Чому саме він?

— Щось таке є в його вимові. Не визнає ні займенників, ні артиклів. Ковтає слова.

— Я лише раз краєм вуха чув, як він розмовляє телефоном. Мені цього предостатньо. Мене нудить від такого голосу, як у нього.

— Роупер старший чи молодший брат?

— Молодший.

— Він учився в університеті?

— Ні, схоже на те, що йому надто вже не терпілося взятися за свої лихі справи.

— А його брат?

— Вчився. Куди це ви хилите? Брат працював у сімейній фірмі. Вона збанкрутувала через економічний спад. Зараз він розводить свиней. І що? — Він скоса зиркнув на Джонатана. — Тільки не смійте шукати йому якесь виправдання, — попередив Берр. — Навіть якби той Роупер учився в Ітонському коледжі чи в Оксфорді і заробляв по пів-мільйона щороку, він усе одно займався б своїми брудними справами і мав усіх в дупі. Повірте, він ще той негідник. Зло існує.

— О, я знаю, я знаю, — сказав Джонатан, заспокоюючи його. Софі казала те саме.

— Отож, що би він ще не накоїв, лихих справ на його рахунку — хоч греблю гати, — підсумував Берр. — Йдеться про постачання суперскладних, складних, простих і товарів, що й ламаного гроша не варті. Він терпіти не може танки, бо ними можна користуватися вічно, але за хорошу плату готовий переглянути свою нелюбов. Йдеться про все: взуття, уніформу, бойові токсичні гази, касетні бомби, хімічні речовини, сухпайки, системи інерційної навігації, літаки-винищувачі, бланки телефонограм, олівці, червоний фосфор, гранати, торпеди, побудовані на спецзамов-лення субмарини, торпедні катери, інсектицидні лампи, навідні системи, кайдани на ноги, пересувні кухні, мідні ґудзики, медалі і полкові шпаги, лампи-бліц, секретні лабораторії, замасковані під інкубатори для курей, шини, ремені, ізоляційні втулки, боєприпаси всіх калібрів, сумісні і з радянською, і з американською зброєю, «Редай» та інші переносні зенітно-ракетні комплекси на кшталт «Стінґера», ну і мішки для двохсотих. Хоча ні, цей перелік був актуальним раніше. А зараз на порядку денному лише перенасичення ринку, банкрутства на рівні держав і те, що самі уряди пропонують кращі умови, ніж їхні же ділки. Побачили б ви його склади. Тайбей, Панама, Порт-оф-Спейн, Гданськ. Бувало, що наш Роупер наймав тисячу працівників лише для того, щоб витирати порох з обладнання, яке він зберігав, чекаючи поки підніметься ціна. Лише підніметься, у жодному випадку не опуститься. Тепер у нього лише шістдесят працівників, а ціни катастрофічно впали.

— І що він збирається з усім цим робити?

Настала черга Берра ухилятися від прямої відповіді на запитання.

— Він замислив одну крупну оборудку. Хоче востаннє добряче відкусити від того ж яблука. Завершальна справа, яка не лише стане підсумком усіх його афер, а й підведе «Айронбренд» з руїн. Після цього він планує спокійнісінько спочивати на лаврах. Джонатане, скажіть мені...

Він усе ще не звик до того, як різко Берр змінював тему розмови.

— Того ранку у Каїрі, коли ви катали Софі на машині... Після того, як Фредді її відлупцював.

— Так?

— Ніхто вас не впізнав? Ніхто не помітив вас разом і не здогадався про очевидне?

Джонатан ставив собі це запитання тисячу разів: уночі, коли він крокував своїм темним царством, намагаючись утекти від самого себе, і вдень, коли не міг спати і підко-рював гірські вершини чи плив під вітрилами без пункту призначення.

— Ні, — різко відповів він.

— Ви впевнені?

— Наскільки я можу бути впевнений.

— Ви з нею ще якось ризикували? їздили кудись, де вас могли б упізнати?

Джонатан раптом зрозумів, що чомусь йому приносить неабияке задоволення брехати, захищаючи Софі, хоча вже і так було надто пізно.

— Ні, — твердо повторив він.

— Ну, тоді ви чистий, — сказав Берр, мимоволі знову повторюючи слова Софі.

Занурившись у тишу, двоє чоловіків попивали віскі в одній з кав’ярень старого міста. У цьому місці не було ні дня, ні ночі, а звідусіль їх оточували багаті панянки у чоловічих фетрових капелюхах, які завітали сюди на тістечка з кремом. Багатогранність швейцарців інколи зачаровувала Джонатана. Цього вечора йому здавалося, що вони розмалювали всю свою країну у різні відтінки сірого.

Берр почав розповідати кумедну історію про доктора Апостола, видатного юриста. Його розповідь була уривчаста, немов не надто продумана, так ніби він вторгався у власні думки. Йому взагалі не варто було про це говорити, і він усвідомив це щойно перші слова злетіли з його вуст. Так буває: коли виношуєш в собі велику таємницю, можеш думати лише про неї.

— Апо — ще той ласолюб, — уже не вперше сказав він. — Апо трахне першу-ліпшу, що потрапить йому під руку. Не ведіться на його позірне святенництво, насправді він один з тих коротунів, якому кров з носа потрібно довести всім навколо, що у нього більший член, ніж в усіх високих чоловіків разом узятих. Секретарки, чужі дружини, цілі юрби повій — він поклав під себе їх усіх, — провадив далі Берр. — І тут одного прекрасного дня його донька накладає на себе руки. І робить це дуже негарно, якщо взагалі існує гарний спосіб це зробити. Можна сказати, по-звірячому себе вбиває. П’ятдесят таблеток аспірину, запиті півпляшкою чистого вибілювача.

— Але чому вона це зробила? — жахнувся Джонатан.

— На вісімнадцятиріччя татко подарував їй золотий годинник від Картьє за дев’яносто тисяч доларів. Кращого годинника на той час годі було й шукати.

— То вона вкоротила собі віку через годинник? Що ж з ним було не так?

— Нічого, от тільки Апо вилетіло з голови, що він уже дарував їй точнісінько такий самий годинник — на сімнад-цятиріччя. Дівчина почувалася нікому не потрібною, я так гадаю, і годинник став останньою краплею. — Він не зробив паузи. Він не підняв голос і не змінив інтонації. Він хотів закінчити розповідати цю історію якомога швидше. — А ви вже відповіли «так» на мою пропозицію? Бо я щось не чув.

Але Джонатан, як Берр незадоволено помітив, усе ще хотів поговорити про Апостола.

— То що він зробив? — запитав Джонатан.

— Апо? Те, що всі вони роблять. Переродився. Прийшов до Христа. Заливався слізьми на вечірках. Джонатане, то ви беретеся за справу чи нам шукати когось іншого? Я не звик довго церемонитися.

Знову перед його очима виникло обличчя того хлопця і те, як з кожним пострілом навсібіч розбризкується не червоний колір, а зелений. Потім він бачить понівечене обличчя Софі — уже вдруге, коли вони її вбили. Далі згадує обличчя матері з відвислою щелепою, яку потім медсестра підв’язала шматком марлі. Перед його очима пропливає Ро-уперове обличчя, яке нахиляється надто близько до Джонатана і порушує його приватний простір.

Але Берр також був у полоні власних думок. Він картав себе за те, що вималював у Джонатановій уяві таку грандіозну постать Апостола. Він думав, чи врешті-решт колись навчиться тримати язик за зубами.

Вони сиділи у Джонатановій крихітній квартирі на Кльоз-бахштрассе, попивали віскі з водою і напій цей жодному з них не йшов на користь. Джонатан сидів у єдиному м’якому кріслі, а Берр тим часом кружляв кімнатою у пошуках підказок. Він провів рукою по альпіністському спорядженню і уважно роздивився декілька Джонатанових стриманих акварелей, на яких були зображені Бернські Альпи. Зараз він стояв біля ніші з книжками і переглядав усі Джонатанові книги. Він був утомлений і було помітно, що у нього от-от увірветься терпець, і щодо себе, і щодо Джонатана.

— А ви любитель Гарді, — зауважив він. — Чому це раптом?

— Сумую за Англією, напевно. І він — моя доза ностальгії.

— Ностальгії? Гарді? Дурниці. Люди — це миші, а Бог — байдужий негідник, ось що таке ваш Гарді. О, диви-но. Кого це ми тут знайшли? Це ж полковник Томас Лоуренс

Аравійський власною персоною? — Він узяв до рук тоненький томик у жовтій суперобкладинці і затрусив ним, немов трофейним прапором. — Самотній геній, який хотів просто бути одним з багатьох. Забутий власною країною. Оце вже тепліше. Написано жінкою, яка закохалася у нього вже після його смерті. Він, напевно, ваш герой, еге ж? Увесь цей аскетизм, усі ці намагання зробити щось значуще, ця саможертовність — він справжній самородок. Воно й не дивно, що ви погодилися на ту роботу в Єгипті. — Він глянув на форзац. — Чиї це ініціали? Точно не ваші. — Але не встиг він договорити, як уже і сам усе зрозумів.

— Це ініціали батька. І його книжка. Будь ласка, покладіть її на місце.

Відчувши роздратування у Джонатановому голосі Берр обернувся до нього.

— Я зачепив вас за живе? Вочевидь, що так. Мені ніколи й на думку не спало би, що сержанти можуть читати книжки. — Він навмисно проводив розвідку його ран боєм. — Мені здавалося, що читають книжки лише офіцери.

Джонатан уже стояв біля Берра, перекриваючи йому вихід з ніші. Він зблід, як смерть, а його руки інстинктивно піднялися.

— Якщо ваша ласка, покладіть книгу назад на полицю, будь ласка. Це особисте.

Не поспішаючи, Берр поклав книжку на місце, серед її попередніх сусідів.

— Скажіть мені, — знову змінив тему розмови Берр і покрокував повз Джонатана у центр кімнати. Складалося враження, що розмови, яка тривала хвилину тому, ніколи й не було. — У тому вашому готелі вам доводиться мати справу з готівкою?

— Інколи.

— Коли саме?

— Якщо гість від’їжджав пізно вночі і розраховувався готівкою, то ми приймали гроші. Рецепція зачинена від півночі до п’ятої ранку, тому за цю справу відповідає нічний адміністратор.

— То ви брали гроші і клали їх у сейф?

Джонатан знову сів у крісло і заклав руки за голову.

— Зазвичай.

— Припустімо, ви вкрали ці гроші. Коли приблизно хтось може схаменутися і помітити це?

— Наприкінці місяця.

— Смію припустити, що ви завжди можете покласти їх назад у сейф у день звітності, а потім знову звідти дістати, — вдумливо сказав Берр.

— Герр Майстер дуже пильно за всім стежить. Справжній швейцарець.

— Розумієте, я сплітаю для вас легенду.

— Я чудово розумію, що ви робите.

— Ні, не розумієте. Джонатане, я хочу, щоб ви проникли у Роуперову голову. Я вірю, що це вам під силу. Я хочу, щоб ви привели його до мене. Інакше я ніколи його не впіймаю. Може, зараз він і діє відчайдушно, але пильності не втрачає. Я можу причепити мікрофон до його задниці, слідкувати за кожним його кроком з супутника, читати його пошту і прослуховувати його телефонні розмови. Я можу принюхуватися до нього, прослуховувати його і спостерігати за ним. Я можу засадити Коркорана за ґрати на п’ятсот років, але цього Роупера я не можу і пальцем торкнутися. У вас ще є чотири дні, перш ніж ви маєте повернутися на роботу у «Майстерс». Я хочу, щоб вранці ви поїхали зі мною в Лондон, познайомилися з моїм другом Руком і вислухали всі умови співпраці. Я хочу переписати історію вашого життя з миті вашого народження і нарешті змусити вас себе полюбити.

Кинувши квитки на ліжко, Берр підійшов до мансардного вікна, розсунув штори і втупився очима в світанкове небо. Знову кружляв сніг. Темне небо висіло низько над землею. «Тобі не треба багато часу, щоб усе обдумати. Відколи ти покинув і армію, і свою країну, часу для роздумів у тебе було по зав’язку. Є обставини, через які ти можеш відмовитися, як і є обставини, через які тобі хочеться побудувати собі надійне сховище і сховатися у ньому до кінця своїх днів».

— На скільки часу я вам потрібен?

— Я не знаю. Якщо ви не хочете за це братися, то і тижня буде забагато. Хочете вислухати ще одну проповідь?

— Ні.

— Хочете зателефонувати мені через кілька годин?

— Ні.

— То що ви надумали?

«Нічого, — подумав Джонатан, відкриваючи квиток і дивлячись на час відправлення. Рішень як таких взагалі не існує. І не існувало ніколи. Існує вибір залежно від того, чи у тебе був хороший день, чи поганий, існує рух уперед, тому що позаду — порожнеча, існує біг, тому що якщо ти продовжуватимеш стояти, то просто впадеш. Існує рух й існує застій, існує минуле, яке підштовхує тебе до дій, й існує полковий капелан, який проповідує, що лише смиренні — по-справжньому вільні, існують жінки, які дорікають тобі, що ти не маєш почуттів, але не можуть без тебе жити. Існує в’язниця під назвою Англія, існує Софі, яку я зрадив, існує беззбройний ірландський хлопчина, який не відводив від мене погляду, поки я розстрілював на шматки його обличчя, й існує дівчина, з якою я заледве перекинувся кількома словами, яка вписує «наїзниця» у документи і яка дратує мене настільки, що хоча вже минули тижні з нашої зустрічі, я все ще на неї злюся. Існує герой, якого я ніколи не буду вартий і якого перевдягли у форму, щоб поховати. І існує цей спітнілий йоркширський щуролов[29], який нашіптує мені на вухо поїхати з ним і пройти все це пекло спочатку».

Реке Ґудгью був у бойовому настрої. У першій половині ранку він успішно переконував свого начальника у важливості справи Берра, у другій — проводив семінар на тему зловживання секретністю у Вайтголлі, а закінчився ранок приємною перепалкою з молоденьким ретроградом з Рі-вер-гаузу, який ледве доріс до своєї першої в житті брехні. Зараз настав час обіду у «Карлтон Ґарденс»: низьке сонце освітлювало білі фасади, а до його улюбленого «Атенеуму»[30] було рукою подати.

— Рексе, вам не здається, що ваш друг Леонард Берр аж надто крутиться як муха в окропі? — спитав з нервовою посмішкою Стенлі Педстоу з міністерства внутрішніх справ, сідаючи біля нього. — Чесно кажучи, я не до кінця усвідомлював, у яку аферу ви всіх нас втягнули.

— Бідненький, — сказав Ґудгью, — що саме вас непокоїть? Ґудгью закінчував Оксфорд одночасно з Педстоу, але єдине, що відклалося про нього у пам’яті — це схильність Педстоу крутити любовні інтрижки з простацькими дівчатами.

— Та нічого такого, — сказав Педстоу, намагаючись звучати невимушено. — Всього лиш використовує моїх працівників, щоб ті незаконно виконували його запити на отримання тек з документами. Переконує працівницю архіву обманювати всіх і вся заради того, щоб його прикрити. Водить старших офіцерів на тригодинні обіди в «Сімпсон». Просить нас поручитися за нього, коли ви раптом зі страху даєте задню. — Увесь час він поглядав на Ґудгью, та так і не міг перехопити його погляд. — Але це не так страшно, правда? Просто з цими хлопцями ніколи нічого не можна знати напевно, еге ж?

Виникла коротка пауза: вони хотіли відійти достатньо далеко, щоб їх не почула група монахинь, які саме проходили повз.

— Ні, Стенлі, не можна, — відповів Ґудгью. — Але я вам надіслав детальне письмове підтвердження, з грифом «цілком таємно», для вашого особистого архіву.

Педстоу з усіх сил намагався зберегти інтонацію байдужої людини.

— А ці диявольські ігри у Вест-кантрі? Це все гарненько прикрасять, що і не докопаєшся, так? Бо з вашого листа це чомусь не до кінця зрозуміло.

Вони дійшли до сходів «Атенеуму».

— Стенлі, як на мене, то ви робите з мухи слона, — сказав Ґудгью. — Наскільки я пригадую, у третьому параграфі мого листа вичерпно подана інформація про ігри у Вест-кантрі.

— Вбивство не виключено? — прошепотів Педстоу, коли вони заходили всередину.

— О, Стенлі, я так не думаю. Не головне, щоб ніхто не постраждав, — тон Ґудгью змінився. — І сказане залишиться лише між нами, гаразд? Ні слова хлопцям з Рівер-гау-зу, нікому анічичирк, окрім Леонарда Берра і мене, у разі, якщо вас щось тривожитиме. Стенді, ви ж не проти, правда? Такого простенького правила буде не важко дотримуватися, еге ж?

Вони їли за різними столиками. Ґудгью сповна насолоджувався запеченими в тісті нирками з м’ясом, запиваючи їх келихом червоного вина. А Педстоу їв напрочуд швидко, наче споживав їжу на час.

7

Однієї холодної п’ятниці Джонатан з’явився у маленькій крамничці місіс Третевей і представився Лінденом. Це нове ім’я було першим, що спало йому на думку, коли Берр порадив вигадати собі псевдонім. Джонатану ще ніколи в житті не зустрічався жоден Лінден, хіба що йому мимоволі пригадувалося, як він чув подібне ім’я з уст своє матері-нім-кені, коли вона розповідала йому вірш чи співала пісню зі свого, як йому здавалося, вічного смертного одра.

День був похмурий і вологий, він більше скидався на вечір, який почався ще за сніданком. Село простягалося за декілька миль від Лендс-Енд[31]. Терен, який ріс біля гранітної огорожі місіс Третевей, прим’явся від постійних південно-західних штормових вітрів. Наклейки на бамперах машин, що стояли на стоянці біля церкви, закликали чужинців іти звідки прийшли.

Є щось злодійське у таємному поверненні у свою рідну країну, яку ти давно покинув. Присвоїти собі абсолютно нове ім’я, стати новою версією себе — у цьому всьому є часточка ошуканства. Постійно задумуєшся, чий одяг ти вкрав, чию тінь ти відкидаєш, чи бував ти вже тут в образі когось іншого. Перший день у новій ролі після шести років безликого перебування у вигнанні має якусь урочистість. Вочевидь, оце відчуття нового початку прочитувалося на Джонатановому обличчі, тому що місіс Третевей опісля завжди згадувала, що помітила у ньому молодецтво, яке вона називала «вогником». А місіс Третевей не схильна когось романтизувати. Висока розумна жінка, з неабияким почуттям власної гідності, вона анітрохи не скидалася на селянку. Іноді вона казала такі речі, що залишалося лише здогадуватися, ким вона могла б стати, якби отримала добру освіту чи мала чоловіка, у якого за душею було б трішечки більше, ніж у старого бідолашного Тома, який так і не зміг пережити напад, що стався з ним у Пензансі минулого Різдва після надмірного причащання у Мейсонік-голлі.

— Джек Лінден, ото був проникливий фацет, — говорила вона таким типовим для Корноволлу повчальним тоном. — Ока його на перший погляд були гарні. Я навіть сказала б, веселі. Але він тебе буцімто промацував поглядом, не так, як ти собі вже це уявила, Мерилін. Здавалося, що він тебе бачить одночасно і зблизька, і здалеку. Він ще навіть не встигав переступити поріг крамниці, а вже здавалося, ніби він встиг щось поцупити. Ну, і таке бувало. Тепер-то ми про це знаємо. Як і про багацько всього іншого, чого краще ніколи б не знали.

Було двадцять на шосту, десять хвилин до закриття, і вона підраховувала біля касового апарата денний заробіток, перш ніж піти дивитися по телевізору чергову серію «Сусідів» зі своєю донькою Мерилін, яка поралася нагорі біля своєї донечки. Місіс Третевей почула тарахкотіння його великого мотоцикла — «з тих, шо гарчать на кілометр» — і побачила, як він ставить його на підпірку, знімає шолом і поправляє своє гарне волосся, хоча в цьому і не було необхідності, він просто хотів дещо зняти напругу, здогадалася вона. І їй здалося, що він усміхнувся. «Вояжер, — подумала вона, — з тих життєрадісних». У Західному Корнволлі вояжерами називали всіх чужоземців, а чужоземцями — всіх, хто приїхав зі східного берега річки Тей-мар.

Але цей вояжер виглядав так, ніби примандрував з місяця. Вона вже збиралася перевернути вивіску на дверях на «зачинено», але його вигляд зупинив її. А ще його черевики, точнісінько такі, як носив її Том — начищені до блиску і ретельно витерті об килимок при вході. Від мотоцикліста вона такого анітрохи не очікувала.

Отож місіс Третевей повернулася до своїх підрахунків, поки він блукав між полицями, навіть не прихопивши кошик, як, зрештою, робить кожен чоловік, чи то Пол Ньюман, чи пересічний простак: зайде за лезом для гоління, набере повні руки всякої всячини, але нізащо в світі не додумається взяти кошик. І рухається він дуже тихо, майже нечутно, немов і не торкається підлоги. Рідко буває, щоб мотоцикліст поводився настільки тихо.

— Ви з Великої Землі до нас приїхали, любчику? — спитала вона.

— О так, боюся, що так.

— Дорогенький, нема чого боятися. З Великої Землі до нас приїжджає багато гарних людей, а тут повно таких, яких би я відправила туди із задоволенням. — Він нічого не відповів. Надто вже був зайнятий вибором печива. А його руки, помітила вона, коли він зняв рукавиці, були ідеально доглянутими. їй завжди подобалися охайні руки. — Звідкіля ви до нас завітали? Сподіваюся, з милої місцини.

— Та нізвідки, насправді, — спритно відповів він, беручи з полиці дві упаковки з таблетками для покращення травлення і пачку крекерів. Він так уважно розглядав етикетки, ніби ніколи раніше їх не бачив.

— Солоденький, ви не можете бути з Нізвідки Насправді, — різко відповіла місіс Третевей, не відриваючи погляд від відвідувача, поки той ходив між рядами. — Може, ви й не з Корнволлу, але ви ж і не з неба впали. Ну, то звідки ви?

У той час як місцеві жителі одразу ж ставали струнко, почувши командирський голос місіс Третевей, Джонатан лише усміхнувся.

— Я жив закордоном, — пояснив він, немов кепкуючи з неї. — Мій випадок, це як історія блудного сина, який повернувся додому.

Голос його був такий самий як і його руки та взуття, розповідала вона, — чистий до блиску.

— З якої частини закордону ви приїхали, любчику? — не вгамовувалася вона. — Закордон це поняття дуже широке, навіть ми тут це знаємо. Ми не настільки примітивні, хоча мушу визнати, що багато хто нас такими вважає.

Але вона так і не змогла до нього достукатися, як потім сама й визнала. Він просто собі стояв і усміхався, беручи з полиць чай, тунець і вівсяні хлібці, і складалося враження, що його ніщо не може вивести з рівноваги. А щоразу, коли вона ставила йому запитання, він змушував її почуватися нахабою самим своїм виглядом.

— Ну, розумієте, я той, хто вселився у дім у Леньйоні, — сказав він.

— Дорогенький, це лише означає, що ви не при своєму розумі, — безцеремонно сказала Рут Третевей. — Бо лише ненормальний захоче жити в Леньйоні, щоб день і ніч сидіти посеред скелі.

І ще ця його віддаленість, пізніше говорила вона. Звісно, він був мореплавцем, тепер-то ми це знаємо, хоча, може, він і знайшов не найкраще застосування своїм навичкам. Ота його незворушна посмішка, яка не сходила з його обличчя, поки він розглядав написи на бляшанках з консервованими фруктами так, немов завчав їх напам’ять. Невловимий — ось який він був. Немов мило у ванні. Здавалося, нарешті тримаєш його в руках, а воно раз — і вислизнуло з-під пальців. Щось таке в ньому було — це все, що вона могла сказати.

— Сподіваюся, у вас принаймні є ім’я, раз уже ви вирішили пожити в нас, — сказала місіс Третевей, і в її голосі почулася суміш обурення і відчаю. — Чи ви його залишили закордоном, перш ніж приїхати додому?

— Лінден, — відповів він, дістаючи гроші. — Джек Лінден. Пишеться через «і» та «е», — одразу ж пояснив він. — Не варто плутати з Ліндон, через «о».

Вона запам’ятала, як обережно він завантажив усі покупки в сакви мотоцикла, частину поклав з одного боку, частину з іншого, немов урівноважував вантаж на кораблі. А потім завів мотоцикл і підняв руку, прощаючись. Значить будеш Лінденом з Леньйону, вирішила вона, спостерігаючи, як він доїхав до перехрестя і уміло повернув ліворуч. З Нізвідки Насправді.

— Сьогодні до мене в крамницю завітав містер Лінден-з-Леньйону-через-«і»-та-«о», — повідомила вона Мерилін, коли піднялась нагору. — А ще він має мотоцикл, завбільшки з коня.

— Одружений, мабуть, — сказала Мерилін, яка мала маленьку донечку, але навідріз відмовлялася говорити про її батька.

З першого дня і аж поки правда не спливла на поверхню, Джонатан став Лінденом з Леньйону, одним з тих неприкаяних англійців, яких у намаганні втекти від своїх секретів і самих себе мало що не сила тяжіння примушує мандрувати все глибше і глибше до західного кінця півострова.

Решту інформації про нього вдалося зібрати малесенькими крихтами за допомогою тих майже надприродних методів, якими пишається кожна порядна сільська розвідка. Як-от те, що він був дуже багатим, бо ж розраховувався виключно готівкою, і мало що не до того, як йому виставляли рахунок — новенькими п’ятірками і десятками, які він відраховував на кришку морозилки місіс Третевей немов гральні карти — ну, тут і гадати не треба, звідки в нього такі гроші, еге ж? — воно й не дивно, що платив він лише готівкою!

— Місіс Третевей, скажіть, скільки з мене? — говорив Джонатан, відраховуючи купюри, немов роздаючи карти. Страшно було навіть подумати, що це були не його папірці. Але як-то кажуть, гроші не пахнуть.

— Містере Лінден, з вас усі гроші, — як завжди відповіла місіс Третевей. На селі жарти краще сприймаються, коли їх часто повторювати. — Не моє це діло — рахувати чужі гроші.

Чи те, що він розмовляв усіма можливими іноземними мовами, принаймні німецькою. Тому що коли у Дори Гар-ріс з Каунт-Гаузу зупинилася хвора німкеня-мандрівниця, якось про це дізнався Джек Лінден, приїхав туди і розмовляв з жінкою, а місіс Гарріс для пристойності сиділа поруч на ліжку. Він залишився до приходу лікаря Меддерна, щоб перекласти йому її симптоми, деякі з яких були дуже інтимні, казала Дора, але Джек Лінден знав усі без винятку слова. Лікар Меддерн сказав, що потрібно спеціально вчитися, щоб знати такі слова.

Чи те, що він рано-вранці крокував стежкою по скелі, немов хтось, кому завше не спиться. Аж Піт Госкен з братом, які плавали у відкритому морі недалеко від Леньйону, піднімаючи на світанку свої верші з омарами, часто помічали його на вершині скелі, якою він марширував, немов солдат, зазвичай з наплічником за спиною. Що в біса можна нести у наплічнику в таку ранню годину? Наркотики, не інакше. Мабуть, так і було. Тепер-то ми знаємо.

Чи як завзято він працював на гірських луках, обробляючи їх своєю киркою, нібито караючи землю, яка його породила: цей парубок міг би запросто чесно заробляти собі на життя фізичною працею. Він також казав, що вирощує овочі, тільки-от ніколи не осідає на одному місці достатньо надовго, щоб їх спробувати.

А ще завжди сам собі готував, казала Дора Гарріс; судячи з запахів, був він справжнім гурманом, тому що коли південно-західний вітер не надто шугав, у неї від цих ароматів аж слинка текла, хоча жив він за півмилі від неї. І у Піта з братом, коли вони виходили в море, від запахів його їжі за печінку тягло.

А який він був ласкавий до Мерилін Третевей, чи радше вона була ласкавою до нього. Ну, Лінден, той був з усіма до певної міри ласкавий, але Мерилін три зими не усміхалася, аж поки Джек Лінден не викликав у неї усмішку.

І як він двічі на тиждень привозив старенькій Бессі Джа-ґо на мотоциклі продукти з крамнички місіс Третевей — Бессі ж мешкала у закутку Леньйон-Лейн — і охайно розкладав їй усе на поличках, а не звалював бляшанки і пакетики на столі, щоб вона собі сама опісля порозкладала. А потім щебетав з нею про свій будиночок, як він підрихтував цементом дах, чи як вставив нові віконні рами, чи проклав нову стежину до вхідних дверей.

Оце було й все, про що він говорив, ні слова, ні півслова про себе, про те, де він жив і з чого, отож вони цілком випадково дізналися, що він мав частку яхтового бізнесу у Фалмуті, пай у фірмі під назвою «Морський коник», яка спеціалізувалася на прокаті вітрильних яхт. Але фірма ця мала поганеньку репутацію, казав Піт Пенґеллі, просто місце тусовки для водяних ковбоїв і нариків з Великої Землі. Піт помітив, як Джек сидів у їхньому головному офісі, у той день, коли пригнав туди свій фургон, щоб забрати відремонтований підвісний двигун з майстерні Сперроу, яка була по сусідству з «Морським коником». Лінден сидів за столом, розповідав Піт, і розмовляв з якимось здоровезним, товстим, спітнілим, бородатим вилупком із кучерявим волоссям і золотим ланцюжком на шиї, який, здавалося, там усім заправляв. Тому коли Піт приїхав у майстерню, він одразу ж прямо спитав старого Джейсона Сперроу: що це за місцина, той «Морський коник», ваші сусіди? Виглядає на те, що вони працюють на мафію.

Одного звуть Лінден, іншого — Гарлоу, сказав Піту Джейсон. Лінден з Великої Землі, а Гарлоу — той товстий здоровило з бородою — з Австралії. Ці двоє купили фірму за готівку, сказав Джейсон, і відтоді навіть пальцем об палець не вдарили, лише покурюють сигарети і плавають туди-сюди на яхті на своє задоволення. Лінден, припустімо, ще який-такий мореплавець. А от Гарлоу, отой товстун, не відрізнить власної дупи від стерна. Здебільшого вони сваряться, продовжував Джейсон. Принаймні Гарлоу репетує, як бик недорізаний. Той інший, Лінден, лише усміхається. От тобі і компаньйони, з презирством підсумував Джейсон.

Того дня вони вперше почули про цього Гарлоу. Лінден-і-Гарлоу, партнери і вороги.

Тиждень потому в обідній час сам Гарлоу во плоті з’явився у забігайлівці у Снаґа — та ще й у якій плоті, такого товстюха ви ще не бачили, вісімнадцять стоунів[32], а може, й цілих двадцять. Зайшов він у генделик разом з Джеком Лінденом і сів отамечки в кутку, біля мішені для гри в «дротики», де зазвичай сидить Вільям Чарльз. Його плюгава туша зайняла цілу лавку, а сам він зжер три пироги. Там вони обоє і просиділи аж до закриття, схиливши голови над картою, шепочучи щось, немов парочка чортових піратів. Знаємо-знаємо, чому. Вони замислювали щось лихе.

І тут не встиг ніхто і оком змигнути, як Джамбо Гарлоу вже мертвий. А той Джек Лінден, сучий він син, безслідно щез і навіть ні з ким не попрощався.

Щез так швидко, що зосталися лиш спогади. Щез настільки цілком і повністю, що якби у Снаґа на стіні не висіли газетні вирізки, вони, може б, і повірили, що їхні стежки ніколи не перетиналися; що долина Леньйон ніколи не була відгороджена оранжевою стрічкою, яку охороняли двоє молодих збоченців-полісменів з Камборна; що детективи в штатському ніколи не топталися їхнім селом, починаючи від ранішнього доїння і до сутінків — «цілих три тачи-ли тих штурпаків», казав Піт Пенґеллі — що журналісти з Плімута, і навіть Лондона, частина з яких жінки, а решта цілком могли ними виявитися, ніколи не зліталися сюди, мов бджоли на мед, і не нападали на всіх зі своїми дурними питаннями, починаючи з Рут Третевей і закінчуючи бідним і на розум, і на гроші недотепою Лакі, який тільки те і робив, що цілими днями гуляв зі своєю німецькою вівчаркою, яка була така ж туманувата, як і її господар, от тільки зубів у неї було побільше: «Містере Лак, у що він був тоді одягнений? Про що він говорив? Він ніколи не поводився з вами агресивно?»

— Спочатку ми навіть не могли вкурити, хто з них полі-ціянти, а хто репортери, — любив згадувати Піт під смішки Снаґа. — До репортерів ми зверталися на «ви», а поліцаям казали, шоб не кумарили.

— Хлопче, він тут ні до чого, — бурчав зморщений від старості Вільям Чарльз зі свого місця під мішенню. — Шоб вони шось доказали, то це вже дідька лисого. Нема тіла, нема діла. Це не я придумав, такий закон.

— Вільяме, але ж вони знайшли кров, — втрутився молодший брат Піта Пенґеллі, у якого в атестаті було цілих три найвищих бали.

— До лампочки кров, — відповів Вільям Чарльз. — Крапля крові ше ніколи нічого не доказувала. Якийсь плужара, руки з дупи, порізався, коли голився, і тут прилазять поліцаї і обзивають Джека Ліндена горлорізом. Хай пензлю-ють лісом.

— Якщо він нікого не замочив, то чого тоді злиняв? Чого дав дьору? Ше й серед ночі.

— Хай пензлюють лісом, — повторив Вільям Чарльз, немов прекрасний «амінь».

Але чому він покинув бідолашну Мерилін? На ній лиця не було, вона день і ніч дивилася на дорогу — а раптом з’явиться його мотоцикл? От вона поліціянтам лапшу на вуха вішати не буде. «Знать не знаю, відать не відаю і дайте мені спокій!» Це так на неї схоже.

Перед очима туди-сюди пропливає заплутане плетиво з відголосків і споминів: ось вони вдома після оранки, втомлені, мов побиті, сидять перед мерехтливими екранами телевізорів; ось вони туманними вечорами сидять у Снаґа і попивають третє пиво, втупивши погляд у дощану підлогу. Спадають сутінки, накочується мряка і прилипає до підйомних вікон немов пара, навколо суцільне безвітря. Вітер вщух, ворони затихли. Протягом короткої прогулянки до пабу ніздрі забивають сотні запахів: теплого молока з молочарні, гасових грубок, вугілля, диму з люльки, силосу і морських водоростей з Леньйону. Гелікоптер пронизує небо, пролітаючи до архіпелагу Сіллі. Крізь морський туман долинає ревіння танкера. Бій церковних дзвонів бринить у вухах, немов гонг на боксерському рингу. Усе сприймається окремішньо, усе навколо — це окремий запах, чи звук, чи відрізок споминів. Хрусь! — хтось наступив на гілку і вона тріснула, мов зламана шия.

— Я тобі одне скажу, хлопче, — раптом заговорив Піт Пенґеллі, немов втручаючись у запеклу суперечку, хоча за останні кілька хвилин ніхто і словом не обмовився. — Має бути якась збіса добра причина. У Джека Ліндена, шо б він не робив, завжди був свій резон. Хіба не так?

— Шо-шо, а в морі він умів дати собі раду, — сказав Джейкоб, який, як і його старший брат, рибалив з маленьких човнів біля берегів Портґварри. — Одної суботи він поплив разом з нами, прада, Піт? Не витиснув з себе ні одного чортового слова. Сказав, шо хоче взяти рибу додому. Я запропонував йому її почистити, прада? А він — о, я сам. Взяв ту бісову рибину до рук і чик — шкіра, голова, хвіст, м’ясо. Почистив її краще за тюленя.

— А як під вітрилами ходив? Від Нормандських островів до Фалмута сам-один, у штормовий, курва, вітер.

— Той австралійський крендель дістав по заслузі, — почувся голос з кутка. — Він був такий брутальний, шо Джеку в тому плані до нього ше як до неба рачки. Піте, ти лапи його бачив? Величезні, як лопати.

Рут Третевей відчула, що мусить вставити філософську ремарку, хоча вона ніколи не коментує життя своєї доньки і кожному, хто намагається щось сказати про Мерилін у її присутності, тут же закриває рот.

— Кожна людина має свого особистого диявола, який десь на неї вичікує, — заявила Рут, яка після смерті свого чоловіка час від часу відкрито ігнорувала чоловіче домінування у Снаґовій забігайлівці. — Серед нас не знайдеться людини, у якої в серці не затаївся вбивця, і будь ти хоч принцом Чарльзом, від спокуси відплатити якомусь негідникові не втечеш. Джек Лінден був надто чемним, а це не може не вплинути на здоров’я. Усе, що він тримав у собі під сімома замками, в один прекрасний момент вийшло назовні.

— А бодай тобі, Джеку Лінден, — вигукнув раптом роз-шарілий від алкоголю Піт Пенґеллі, порушуючи тишу, яка зазвичай настає після глибоких думок Рут Третевей. — Якби ти зараз сюди зайшов, я купив би тобі, скурвий сину, пля-щину пива і потиснув би твою кляту руку, як і в ту ніч.

Наступного дня Джек Лінден відійде в небуття, про нього не згадуватимуть цілими тижнями. Усі забудуть про його вражаючі вояжі у відкрите море і про двох таємничих чоловіків, які, як подейкували, приїжджали до нього у Леньйон на «Ровері» вночі напередодні втечі — і ще кілька разів до того, як повідомляли найбільш проінформовані місцеві жителі.

Тим не менше вирізки з газет усе ще висіли на стіні у Сна-ґа, а блакитні скелі Леньйону все ще мокли і парували у негоду, яка, здавалося, повисла над ними назавжди, а ялівець і нарциси далі росли пліч-о-пліч на берегах річки Леньйон, яка тепер стала такою вузенькою, що її можна легко переступити. Біля неї заросла стежина звивалася до низенького будиночка, який колись був домом Джека Ліндена. Рибалки досі намагаються ставати на якір подалі від Леньйон-Гед, де темні скелі ховаються у низькій воді, мов крокодили, а течія може затягнути тебе під воду навіть у найбільш погожі дні. Щороку якийсь нетямущий ковбой з Великої Землі приїжджає сюди, прихопивши з собою дівчину і гумовий надувний човен, щоб у пошуках останків затонулих кораблів пірнути тут востаннє, або в кращому випадку по нього прилетить гелікоптер служби порятунку.

Як говорили в селі, бухта Леньйон бачила достатньо мерців ще до того, як Джек Лінден додав до їхнього списку свого бородатого австралійця.

А Джонатан?

Джек Лінден був для нього такою ж загадкою, як і для тутешніх селян. Коли він ногою відчинив двері свого будинку і скинув сакви на голу дощову підлогу, накрапав брудний дощ. За останні п’ять годин він проїхав триста тридцять миль. Тим не менше, коли Джонатан крокував з однієї закинутої кімнати до іншої, не знімаючи своїх мотоциклетних черевиків, і дивився крізь розбите віконне скло на апокаліптичний ландшафт, він усміхнувся самому собі так, нібито щойно знайшов будинок своєї мрії. «Я на правильному шляху, щоб урешті довершити себе, — думав він, згадуючи обітницю, яку дав собі у винному погребі repa Майстера. — Щоб знайти те, чого мені завжди бракувало у житті. Щоб нарешті правильно вчинити з Софі».

Усе, чого Джонатана навчали у Лондоні, існувало в його голові окремо: вправи на розвиток слухової і візуальної пам’яті, трюки в спілкуванні, постійне втовкмачування інструкцій за методикою Берра: роби це, ніколи не роби те, поводься природно, але трохи перегравай. Джонатана захоплювало їхнє планування. Йому подобалася їхня майстерність і кардинально інший хід їхніх думок.

— В образі Ліндена ви відіграєте перший раунд, — слова Берра долинали крізь дим Рукової люльки, коли троє чоловіків сиділи разом у спартанському тренувальному центрі у Ліссон-Ґроув. — Після цього ми придумаємо вам нове амплуа. Ви все ще з нами заодно?

О, він був з ними заодно! У ньому з попередньою силою розгорілося почуття обов’язку, і він з радістю брав участь у своєму прийдешньому знищенні, додаючи деякі штрихи від себе, які, на його думку, більше відповідали оригіналу.

— Леонарде, секундочку. Отже, я в бігах і поліція мене шукає, так? Ви кажете рвонути у Францію. Але я бував в Ірландії. Тому не ризикував би перетинати кордон, поки не застигли сліди.

І вони врахували це, сяк-так вписали в план додатковий тиждень, щоб він міг залягти на дно, і були ним вражені, про що полюбляли поговорити за його спиною.

— Тримайте його на короткому повідку, — радив Берру Рук, який взяв на себе роль куратора Джонатанового армійського образу. — Жодного потурання. Жодних додаткових пайків. Жодних поїздок на передову для підняття бойового духу. Якщо він не витримає, то чим раніше ми це зрозуміємо, тим краще.

Але Джонатан міг витримати. Він завжди витримував. Скрута — це його стихія. Він жадав жінку, жінку, якої ще не зустрів, когось з таким же покликанням у житті, як і у нього, не фривольну наїзницю з багатим покровителем, а жінку з солідністю і серцем Софі, і з її ж цілісною сексуальністю. Під час своїх прогулянок скелями, коли Джонатан у черговий раз мав повернути на куті, він інколи дозволяв радісній усмішці загорітися на своєму обличчі від думки про те, що омріяний взірець жіночої доброчесності чекає на нього за цим-таки поворотом: «О, Джонатане, привіт, це ти». І все-таки зазвичай, коли він намагався роздивитися її обличчя зблизька, то вона, на його розчарування, виявлялася дуже схожою на Джед: таке ж норовливе ідеальне тіло, така ж пустотлива усмішка.

Мерилін Третевей уперше прийшла до Джонатана, щоб доставити ящик мінеральної води, який був завеликим для його мотоцикла. Вона була красивою, як і її мати: строгі уста і чорне, як смола, волосся, схоже на волосся Софі, рум’яні корнволльські щічки і повні пружні груди — на вигляд їй було не більше двадцяти. Коли він помічав, як вона гуляє з візком сільською вулицею, завжди сама, чи стоїть за касою у маминій крамничці, дещо осторонь, Джонатан запитував себе, чи вона взагалі його помічала чи просто зупиняла на ньому погляд, коли її уява малювала зовсім іншу картинку.

Мерилін наполягла на тому, щоб донести ящик до вхідних дверей, а щойно Джонатан хотів забрати його у неї, вдала, що взагалі його не помітила. Так він і залишився стояти на власному порозі, поки вона зайшла в дім і поставила ящик на кухонний стіл, а потім уважно роздивилася вітальню, перш ніж знову вийти назовні.

— Створіть враження, що готові осісти, — радив йому Берр. — Купіть теплицю, посадіть сад, заведіть друзів на все життя. Нам потрібно побачити, що вам важко відривати себе від цього місця. Ще краще, якщо ви по собі залишите дівчину з розбитим серцем. В ідеальному світі, вона ще б від вас завагітніла.

— Красно дякую.

Берр вловив тон його голосу і зиркнув на нього скоса.

— А в чому справа? Ми що, висвятилися в целібаті? Та Софі вам неабияк запала в душу, еге ж?

Через кілька днів Мерилін прийшла знову, цього разу без приводу доставити якийсь товар. Замість звичних джинсів і поношеної футболки на ній була спідниця і жакет, так нібито вона зібралася на зустріч з адвокатом. Вона подзвонила в дзвоник і щойно він відкрив двері, сказала:

— Ти ж не проти, шо я прийшла.

Він зробив крок назад і пропустив гостю всередину. Вона стала у центрі кімнати, немов перевіряючи його на надійність. Він помітив, що мереживні манжети на її рукавах тремтять. Джонатан одразу ж зрозумів, чого їй вартувала її сміливість.

— Тобі ж тут подобається, хіба нє? — запитала вона так, немов кинула виклик. — Почуваєшся хазяїном. — Природна проникливість і спостережливість були у неї від матері.

— Мене хлібом не годуй, а дай такі умови, — відповів Джонатан. Професійний тон готельєра знову його рятував.

— Чим ти тут займаєшся? Не ящик же дивишся цілий день? У тебе його даже нема.

— Читаю. Гуляю. Займаюся різними справами. — «А тепер іди», — подумав він, напружено посміхаючись і припинявши брови.

— Ти малюєш, правда? — сказала вона, розглядаючи його акварелі, що лежали на столі біля вікна, яке виходило на море.

— Намагаюсь.

— Я теж малюю. — Вона почала перебирати пензлики, випробовуючи їх на пружність і м’якість. — У мене добре виходило. Я навіть нагороди вигравала.

— А зараз? — спитав Джонатан.

На його біду вона сприйняла це питання як запрошення. Виливши воду з банки в рукомийник, вона знову наповнила її і поставила на стіл, потім вибрала чистий аркуш цупкого паперу, заклала волосся за вуха і з головою поринула в роботу. І в цю хвилину, коли вона стояла до нього спиною, на яку спадало її довге чорне волосся, осяяне сонячним світлом, що падало з вікна, йому здалося, що це Софі, його ангел, який знову і знову приходить, щоб звинувачувати його.

Джонатан трохи поспостерігав за Мерилін, чекаючи, що її схожість з Софі вивітриться, але цього так і не сталося, тож він пішов на вулицю і працював у саду аж до сутінків. А коли повернувся, вона саме витирала стіл, як зазвичай робила у школі.

Потім Мерилін сперла на стіну свій незакінчений малюнок, на якому — замість моря, чи неба, чи скель — була зображена темноволоса усміхнена дівчина, якою цілком могла б виявитися, наприклад, Софі у дитинстві, Софі задовго до того, як вона вийшла заміж за свого ідеального джентльмена-англійця заради його паспорта.

— Прийду завтра, добре? — запитала вона характерним для неї ущипливим і агресивним тоном.

— Звісно. Якщо хочеш. Чому б і ні? — відповів готельєр, уже потайки плануючи бути завтра в Фалмуті. — Якщо мені доведеться відлучитися, я залишу двері відчиненими.

І коли він повернувся з Фалмута, то побачив закінчену картину дівчини, а на столі записку, в якій було сухо сказано, що картина ця — для нього. З того часу вона приходила майже щодня по обіді і, закінчивши малювати, вмощувалася в м’якому кріслі навпроти каміна і читала його примірник «The Guardian».

— Світ тепера летить до чорта, нє, Джек? — раптом сказала вона крізь шурхіт газет. Вона засміялася, і сміх її почув не лише він, а й усе село. — Джеку Лінден, цей світ — смердючий свинюшник. Повір мені на слово.

— О, я вірю, — запевнив він її, намагаючись не відповідати на її усмішку надто довгою усмішкою. — Мерилін, я цілком і повністю тобі вірю.

Проте він усе більше бажав лише одного — щоб вона пішла. Її вразливість лякала його. Як і його відчуженість до неї. «Ніколи в житті, — подумки запевняв він Софі. — Присягаюсь».

Лише інколи, рано-вранці, бо він зазвичай прокидався на світанку, Джонатанова бойова рішучість давала тріщину, і він ненадовго ставав заручником минулого, яке сягало набагато давніше, ніж зрада Софі. Він згадував, як уніформа поколювала його ще дитячу шкіру, і як комір кольору хакі впивався у шию. Він бачив себе на залізному ліжку в бараці: ось він спить, усе ще тримаючи руки по швах, чекаючи на команду «підйом» і перші накази дня, які зазвичай викрикували фальцетом: «Пайне, що ти став, як якийсь клятий лакей! Плечі назад! Назаді Ще!» Джонатан ще раз переживав свої численні страхи: як він боявся насмішок, коли йому щось не вдавалося, і боявся заздрості, коли таки вдавалося; як боявся плацу, і спортивного майданчика, і боксерського рингу; як боявся, що його зловлять на гарячому, коли він крав щось для себе — складаний ніж чи фотографію чужих батьків; як боявся зазнати невдачі, бо це для нього означало б втратити прихильність до самого себе; як боявся спізнитись чи прийти зарано, боявся бути надто охайним чи недостатньо охайним, боявся говорити надто голосно чи надто тихо, поводитися надто запопадливо чи надто нахабно. Він згадував, як вчився сміливості, щоб не бути боягузом. Він згадував день, коли вперше дав здачі, і день, коли першим зчинив бійку, — тоді він учився, як викорінювати слабкість силою. Він згадував своїх перших жінок, які нічим не відрізнялися від своїх наступниць, кожна — ще більше розчарування, ніж попередня, — він з усіх сил намагався припідняти їх до святого статусу жінки, якої він так ніколи й не зустрів.

Про Роупера він думав безперестанку. Варто було йому лише дістати згадку про нього з закапелків пам’яті, як його власне життя знову наповнювалося змістом. Він не міг слухати радіо чи читати газету, щоб не бачити у кожному конфлікті довгої руки Роупера. Якщо він читав про жорстоке вбивство жінок і дітей у Східному Тіморі, то знав, що наругу вчинили Роуперовою зброєю. Якщо в Бейруті у якійсь автівці вибухнула бомба, то бомбу цю постачав Роупер, та й автівку, напевно, також: «Я там бував і бачив це кіно на власні очі, дякую».

Після самого Роупера об’єктом Джонатанового гніву ставала Роуперова свита. Він думав про майора Коркорана, він же Коркі, він же Корке у його поплямленому кашне і обурливих замшевих черевиках: Коркі, який підписує усе, Коркі, який може отримати п’ятсот років в’язниці, коли тільки цього забажає Берр.

Він думав про Фріскі, і Таббі, і про всю когорту сумнівних юристів: про лорда Сенді Ленгборна і його золотисте волосся, зв’язане на потилиці, про доктора Апостола у черевиках на платформі, чия донька наклала на себе руки через годинник від Картьє, про Макартура і Денбі, майже близнюків у сірих костюмах, які відповідали за відносно чисту частину операції. Він думав про них доти, доки вони всі не перетворювалися в його уяві на якесь страхітливе сімейство, з Роупером на чолі і Джед у ролі Першої леді у «Вежі».

— Наскільки вона обізнана з його оборудками? — якось спитав Берра Джонатан.

Берр знизав плечима.

— Той Роупер нічим не хвалиться і ні про що не розповідає. Ніхто не знає більше, ніж має знати. У нашого Діккі не може бути по-іншому.

«Нічийна жінка вищого класу, — подумав Джонатан. — Вихованка католицької школи. Безвірниця. Невільницьке дитинство, як і у мене».

Єдиною довіреною особою Джонатана був Гарлоу, але як і між будь-якими напарниками під час завдання, один одному вони могли довірити далеко не все. «Гарлоу — лише для масовки, — попередив його Рук під час одного з нічних візитів до Леньйону. — Він тут лише для того, щоб ви його вбили. Він не знає нічого про справжню мішень і не повинен знати. Хай усе так і залишається».

Попри це, на даному етапі подорожі вбивця і його жертва були союзниками, і Джонатан намагався налагодити з ним теплі стосунки.

— Джамбо, ви одружений?

Вони сиділи за ідеально чистим сосновим столом на Джонатановій кухні після запланованих відвідин Снаґової забігайлівки. Джамбо засмучено похитав головою і ковтнув ще пива. Він був сором’язливим, як часто буває з людьми великих розмірів, і був чи-то колишнім актором, чи-то оперним співаком, і мав величезну, мов бочка, грудну клітку. Він відрощував свою чорну бороду виключно для цієї ролі, підозрював Джонатан, і з радістю її зголить щойно шоу закінчиться. Чи був Джамбо справді австралійцем? Це не мало значення. Він усюди був експатріантом.

— Містере Лінден, я сподіваюсь, похорон буде розкішний, — сумно сказав Джамбо. — Чорні коні, сяюча карета і дев’ятилітній хлопчик-гей у циліндрі. Ваше здоров’я.

— І ваше також, Джамбо.

Спорожнивши шостий кухоль пива, Джамбо натягнув свою синю джинсову кепку і пошкандибав до дверей. Джонатан дивився, як його багатостраждальний «Ленд-Ровер» диркає звивистою дорогою.

— Що це за один? — спитала Мерилін, яка саме прийшла і принесла з собою кілька свіжих скумбрій.

— О, це всього лиш мій компаньйон, — відповів Джонатан.

— Мені він більше схожий на страховидну Ґодзіллу посеред темної ночі.

Вона хотіла посмажити рибу, але він показав їй, як запекти скумбрію у фользі зі свіжим кропом і приправами. Якось пустуючи, вона зав’язала навколо нього фартух, і він відчув, як її цупке чорне волосся тернулося об його щоку, і одразу підготувався відчути запах ванілі. «Тримайся від мене подалі. Я зраджую. Я вбиваю. Йди додому».

Одного пообіддя Джонатан і Джамбо сіли на літак, який вирушав з Плімута до Джерсі, і в маленькому порту Сент-Гелієр влаштували виставу, уважно розглядаючи двадцяти-п’ятифутову яхту, яка стояла на якорі у віддаленому кутку гавані. Ця поїздка була такою ж спланованою акцією, як і їхні відвідини Снаґової пивнички. Ввечері Джамбо сам полетів назад.

Яхта, на яку вони дивилися, називалася «Аріадна» і, згідно з яхтовим журналом, вона прийшла з Роскоффа два тижні тому під управлінням француза на ім’я Лебре. Перед Роскоффом вона була у Біарріці, а до цього — у відкритому морі. Джонатан витратив два дні на те, щоб привести її до ладу, зробити запас провізії і підготувати морську карту. На третій день він вивів її у море, щоб відчути, як вона піддається управлінню, і самому закласти усі румби яхтового компасу, тому що у морі, як і на землі, він не довіряв нікому, крім себе. На четвертий день з першими променями сонця Джонатан підняв вітрила. Прогноз погоди був сприятливий і протягом п’ятнадцяти годин він з насолодою плив на швидкості чотири вузли, підпливши до Фалмута з зюйд-веста. Проте до вечора вітер розгулявся і до півночі він уже досяг шести-семи вузлів, піднімаючи величезні хвилі, які кидали «Аріадну» навсібіч. Джонатан узяв рифи і, намагаючись випередити негоду, повернув до безпечнішого Плімута. Коли він минав маяк на Едістонській скелі, вітер різко змінився на західний і вщух, тож він знову взяв курс на Фалмут і поплив на захід, тримаючись близько до берега, і лавірував короткими галсами, щоб уникнути негоди. До того часу, поки Джонатан дістався гавані, він уже плив дві ночі, й на волосину не зімкнувши очей. Інколи його оглушували звуки бурі. Інколи він узагалі не чув негоди і тоді йому здавалося, що він уже помер. Хвилі з траверзу і крутий бейдевінд[33] метляли яхтою, немов іграшковою, все його тіло скрипіло, а в голові була порожнеча, яка відлунювала самотністю моря. Але за всю подорож він не думав ні про що таке, що міг би потім згадати. Ні про що, крім того, що йому потрібно вижити. Софі таки мала рацію. У нього було майбутнє.

— У гарній місцині побували? — спитала його Мерилін, не відриваючи погляду від вогню в каміні. Вона зняла кардиган і була в блузці без рукавів, яка застібається на спині.

— Так, катнувся на Велику Землю.

Він з жахом усвідомив, що вона чекала на нього цілий день. На камінній полиці стояв ще один малюнок, дуже схожий на попередній. Вона принесла йому фрукти і поставила у вазу фрезії.

— О, щиро дякую, — ввічливо сказав він. — Дуже мило з вашого боку. Дякую.

— То як, Джеку Лінден, ти хочеш мене?

Мерилін завела руки за шию і розстебнула два верхніх ґудзики блузки. Вона ступила крок до нього і усміхнулася. А потім почала плакати і він не знав, що робити. Він лагідно обійняв її однією рукою і провів до фургона, де й залишив саму, щоб вона, виплакавшись, змогла поїхати додому.

Тієї ночі ним заволоділо майже метафізичне відчуття власної нечистоти. Будучи заручником своєї граничної самотності, Джонатан вирішив, що інсценоване вбивство, яке він от-от мав вчинити, було нічим іншим, як втіленням справжніх убивств, які він скоїв в Ірландії, і вбивства, яке він учинив проти Софі, і що той суд, який чекав на нього, — це лише пролог спокути, у якій він має прожити решту свого життя.

В останні дні, які Джонатану залишилося провести в Ле-ньйоні, його серце охопила неабияка любов до цього місця, і він радів кожному новому прояву його досконалості: морським птахам, які, де б він їх не помітив, завжди були у бездоганно красивому місці, яструбам, які ширяли у повітрі, призахідному сонцю, яке розчинялося у темній хмарі, флотилії маленьких човників, які збивалися у зграї над косяками риби, що плавали під ними, і чайкам, що зграями кружляли над ними. А коли западала темрява, з неї знову і знову визирали човники, немов маленьке місто посеред моря. З кожною останньою годиною, яка спливала без вороття, його бажання розчинитися у цьому пейзажі — заховатися у ньому, поховати себе у ньому — ставало все нестерпнішим.

Здійнялася буря. Запалюючи свічку на кухні, він дивився крізь її світло у розбурхану ніч: вітер бився у вікна і так трусив шиферною покрівлею, що вона стукала, мов «Узі». Рано-вранці, коли буря вщухла, він вийшов на вулицю, щоб пройтися полем битви минулої ночі, а потім по-лоуренсівськи заскочив на свій мотоцикл, навіть не надягнувши шолом, і поїхав до однієї зі старовинних фортець, що стояли високо на пагорбі, і звідти довго оглядав берегову лінію, поки не розгледів вказівник, який показував на Леньйон. «Це мій дім. Ця скеля прийняла мене. Я житиму тут до кінця своїх днів. Я стану чистим».

Але клятви його були марними. Солдат, який жив у ньому, вже начищав черевики перед далеким марш-кидком до найгіршої людини на землі.

Саме в останні дні Джонатанового перебування у Леньйоні Піт Пенґеллі і його брат Джейкоб мали необережність податися туди ж на «лампове» полювання.

Про те, що тоді відбулося, Піт розповідає дуже обачно, а якщо серед присутніх є хтось чужий, то взагалі тримає язика за зубами, бо історія ця містить не лише розкаяння, а й дещицю гордості за спокуту. «Лампове» полювання на кроликів у цій частині країни було священним видом спорту вже понад п’ятдесят років. За допомогою двох мотоциклетних акумуляторів у маленькій коробці, які прив’язувалися до стегон, старої автомобільної фари з ближнім світлом, і в’язки шестивольтних лампочок можна так загіпнотизувати цілі зграї кроликів, що вистачить часу їх перестріляти залповим вогнем. Ні закони, ні батальйони крикливих дам у коричневих беретах і таких же шкарпетках не змогли покласти цьому край, і Леньйон був улюбленим місцем для полювання вже для декількох поколінь тутешніх жителів. Власне, що був, до тієї ночі, коли четверо браконьєрів під керівництвом Піта Пенґеллі і його молодшого брата Джейкоба рушили на полювання зі зброєю і лампами.

Вони припаркувалися біля Леньйон-Роуз, а потім пішли вздовж річки. Піт по цей день присягається, що вони пересувалися так тихо, як ті кролики, і лампи взагалі не використовували, бо повний місяць освітлював їм шлях, власне тому вони вирушили на полювання саме у ту ніч. Але коли вони вийшли на скелю, намагаючись не виринати над лінією горизонту, то наткнулися на Джека Ліндена, який стояв за якихось півдесятка кроків вище за них з піднятими врізнобіч руками. Опісля Кенні Томас усе ніяк не вгавав, розповідаючи про його руки, такі бліді і громіздкі у місячному сяйві. Вочевидь, він просто був у стані афекту, бо знаючі люди згадували, що руки Джека Ліндена не були такі вже й великі. Піту було більше до вподоби говорити про Дже-кове обличчя: скам’яніле, мов чортова кварцитова брила на фоні неба. Об нього можна було всі кулаки розбити. Є лише одна версія того, що трапилося потім.

— Панове, перепрошую, але дозвольте поцікавитися, куди це ви зібралися? — як завжди з повагою, але цього разу без усмішки, запитав Лінден.

— На «лампове» полювання.

— Піте, боюся, тут полювати не можна, — сказав Лінден, який всього кілька разів перетинався з Пітом Пенґеллі, але він, здавалося, напам’ять знав імена всіх тутешніх мешканців. — Я власник цих полів, і ви це знаєте. Я їх не обробляю, але все-таки це моя власність і я пильную її. Того ж я очікую й від інших. Тому, боюся, «лампове» полювання скасовується.

— Он як, містере Лінден, — відповів Піт Пенґеллі.

— Саме так, містере Пенґеллі. Я не терпітиму, щоб беззахисну дичину відстрілювали на моїй землі. Це нечесна гра. Тому раджу вам усім розрядити зброю, піти назад до машини і поїхати додому, не тримаючи ні на кого зла.

На що Піт відповів:

— Пішов ти, хлопче, на всі чотири вітри, — після цих слів інші троє стали обабіч Піта, і тепер четверо збилися в стадо і дивилися на Ліндена: четверо озброєних проти одного беззбройного, за спиною якого був лише місяць. Вони вирушили на полювання прямісінько зі Снаґової пивнички, всі четверо, і були добряче напідпитку.

— Містере Лінден, зійдіть на хрін з дороги, — сказав Піт.

І тут він допустився стратегічної помилки — шарпнув рушницею, яка висіла у нього під рукою. Не у бік Ліндена, присягався Піт, він на таке ніколи б не пішов, і всі, хто знає Піта, у цьому не сумніваються. Та й зброя була несправна: Піт ніколи в житті не блукав би ночами з зарядженою зброєю, запевняв він. Як би там не було, коли він шарпнув рушницею, даючи зрозуміти, що наміри його серйозні, він, знову-таки, цілком випадково, звичайно ж, відтяг затвор. Піт стверджує, нібито щодо подальших подій пам’ять його може підводити, бо весь світ у його очах перевернувся догори дриґом: місяць був у морі, а його задниця з протилежного боку його ж обличчя, а ноги — з протилежного боку задниці, і єдиний спогад, який зміг видати після цього Піт, це як Лінден стоїть над ним і витягує патрони з рушниці. І оскільки це правда, що великі люди падають з більшою силою, ніж маленькі, то Піт таки дійсно добряче гепнувся, і сила удару, де б вона його не зачепила, забила йому не лише дихання, а й відбила бажання вставати на ноги.

Етика насильства передбачала, що дійшла черга і до інших. їх залишилося троє. Брати Томас завжди були охочі почубитися, а малий Джейкоб був фланговим нападником у футбольній команді «Пірати» і був широкоплечим, як автобус. І Джейкоб уже налаштувався заступитися за свого брата, але Піт, лежачи в папороті, наказав йому не втручатися.

— Хлопче, не підходь до нього. Тримайся від цього чортового покидька подалі. Клятий відьмак. Бігом усі до машини, — сказав він, повільно піднімаючись на ноги.

— Спочатку розрядіть зброю, будь ласка, — попросив Лінден.

Піт Пенґеллі кивнув і всі троє витягнули патрони з рушниць. Далі всі четверо пошкандибали до машини.

— Я б його, падлюку, замочив! — запротестував Джейкоб, щойно вони від’їхали. — Я б тому сучому сину всі ноги переламав за те, що він зробив з тобою, Піте!

— Ні, мій хороший, не переламав би, — відповів Піт. — А от він тобі — запросто.

І Піт Пенґеллі після тієї ночі, як подейкували в селі, наче переродився, хоча місцеві, може, й надто поспішно пов’язали причину і наслідок. Настав вересень і Піт одружився з розважливою донькою фермера з Сент-Джасту. Саме тому він може поглянути на минуле відсторонено і розповісти про ніч, коли Джек Лінден мало що не укатрупив його так само, як і того розгодованого кенгурушника.

— Я тобі, хлопче, одне скажу. Якщо Джек його таки кокнув, то зробив це так, що комар носа не підточить, оце вже точно.

Але ця історія має краще закінчення, хоча Піт волів про нього не розповідати направо, й наліво, бо надто вже цей спогад був дорогий його серцю. У ніч напередодні зникнення Джек Лінден зайшов до Снаґа і поклав свою перев’язану руку на плече Піта Пенґеллі та ще й пригостив його пивасиком, уявляєш, старий? Вони потеревенили хвилин з десять і Джек Лінден пішов додому. «Він шукав собі оправдання, — гордо наполягав Піт. — Послухай мене, братуха. Джек Лінден, той скурвий син, надумав зі мною помиритися зразу після того, як замочив кенгурушника».

Щоправда, на той час його вже звали не Джек Лінден, до чого вони ніяк не могли призвичаїтись, та, вочевидь, уже ніколи не зможуть.

Через кілька днів після свого зникнення, Лінден-з-Ле-ньйону-через-і-та-е виявився Джонатаном Пайном з Цюриха, якого розшукувала швейцарська поліція за підозрою у привласненні чужого майна у фешенебельному готелі, де він був довіреним працівником. «Готельєр-морепла-вець у бігах», — йшлося у заголовку газети «Корнволлець» над фотографією Пайна-Ліндена. «У справі зі зниклим безвісти громадянином Австралії поліція розшукує торговця яхтами з Фалмута. «Ми розглядаємо версію, що вбивство було здійснене на ґрунті торгівлі наркотиками», — повідомляв начальник департаменту кримінального розшуку. «Чоловіка можна легко впізнати за особливою прикметою — перев’язаною рукою».

Але прізвище Пайн їм абсолютно ні про що не говорило.

Так, перев’язана. Так, поранена. І одне, й інше було невід’ємною частиною Беррового плану.

Рука Джека Ліндена, та сама, яку він поклав на плече Піта Пенґеллі. Багато хто, не лише Піт Пенґеллі, помітив ту перев’язану руку, і поліція, підбурена Берром, кров з носа захотіла дізнатися, хто її бачив, яка це була рука, і коли це сталося. З’ясувавши, «хто», «яка» і «коли», вони, як і зазвичай буває з поліціянтами, ще й захотіли дізнатися «чому». Тож записали всі ті суперечливі версії, які запропонував сам

Джек, демонструючи всім свою професійно перебинтовану руку і кінчики пальців, зв’язані, немов пучок спаржі. Не без допомоги Берра поліція зробила все можливе, щоб ці версії з’явилися у пресі.

— Намагався вставити нову шибку у домі, — сказав місіс Третевей Джек Лінден у той четвер, поки востаннє відраховував їй лівою рукою готівку.

— Хочеш як краще, виходить як завжди, — немов між іншим сказав Джек старому Вільяму Чарльзу, коли вони випадково перетнулися у Пенгаліґоновому гаражі, куди Джек пішов по пальне для мотоцикла, а Вільям Чарльз — просто вбити час. — Товариш попросив мене зайти до нього допомогти підремонтувати вікно. І от тобі й маєш! — Він підсунув свою перев’язану руку Вільяму Чарльзу, немов хворий пес лапу, тому що Джек умів усе перевести у жарт.

Але саме завдяки Піту Пенґеллі всі раптом не могли знайти собі місця.

— Хлопче, все сталося у його триклятій дровітні, — сказав він детективу, сержанту поліції. — Кажу тобі, він різав шибку і той чортовий різак вислизнув йому з рук і бац — усе кров’ю заляпане. Він перев’язав руку, міцно так перев’язав, сів на мотоцикл і поїхав у лікарню — отак усе сам, однією рукою! Кажу вам, кров так юшила, шо всенька дорога до Труро була залита. Хлопче, такого не вигадаєш. Як припре — то нема куди діватися.

Але коли поліція чемно все обдивилася у дровітні в Ле-ньйоні, то не знайшла ні скла, ні різака, ні крові.

«Убивці постійно брешуть, — пояснював Джонатану Берр. — Послідовність їм не на руку. Той, хто не помиляється, не може стати злочинцем».

Берр пояснював: «Цей Роупер постійно всіх перевіряє. Навіть коли нічого не підозрює, все одно перевіряє. Тому ми підкидаємо вам такі брехливі історійки, щоб несправжній убивця здавався справжнім.

А гарний шрам красномовніший за тисячу слів».

У ті останні дні настав момент, коли Джонатан порушив усі правила і, без Беррового відома чи згоди, приїхав до своєї колишньої дружини Ізабелли у пошуках примирення.

— Буду проїздом неподалік, — збрехав він, телефонуючи з телефону-автомата у Пензансі. — Пообідаймо десь у тихій місцині.

Поки він їхав мотоциклом у Бат, усе ще в одній рукавиці через перев’язану руку, то знову і знову повторював наперед підготовлену промову, аж поки вона не зазвучала у його голові немов героїчна пісня: «Ізабелл, про мене всіляке писатимуть у газетах, але не вір ні чому. Ізабелл, вибач мені за все погане, але в нас було і багато хорошого». А потім він скаже їй «на все добре» і вона, уявляв він собі, відповість тим самим.

У чоловічому туалеті він переодягнувся у костюм і знову став готельєром. Вони не бачилися п’ять років і Джонатан ледве впізнав Ізабеллу, коли вона врешті прийшла, спізнившись на двадцять хвилин і звинувачуючи у всьому кляті затори на дорогах. Тепер вона носила коротку практичну зачіску, і від її довгого каштанового волосся, яке колись так спадало на її голу спину, коли вона його розчісувала, перед тим як іти в ліжко, не залишилося і сліду. Мішкуватий одяг приховував її фігуру. При ній була сумка з радіотелефоном. Тепер він пригадав, що ближче до кінця їхнього подружнього життя вона могла розмовляти лише з телефоном.

— Боже, — сказала вона. — Ти виглядаєш неймовірно! Не хвилюйся, я зараз його вимкну.

«А вона зробилася балакучою», — подумав він і пригадав, що її новий чоловік — не проста птиця серед тутешньої еліти.

— Не вірю власним очам, — вигукнула вона. — Молодший сержант Пайн власною персоною. Після стількох років. Що ти в біса зробив зі своєю рукою?

— Впустив на неї човен, — відповів він і, здавалося, її така відповідь цілком задовольнила. Він поцікавився, як її бізнес. Його костюм немов зобов’язував ставити саме такі запитання. Наскільки він чув, вона почала займатися дизайном інтер’єрів.

— Та нікудишньо, — щиро випалила вона. — А чим живе тепер Джонатан Пайн? О Боже, — вигукнула вона, почувши його відповідь. — Ти також у індустрії розваг. Любий, ми приречені. Ти ж їх не будуєш, правда?

— Ні-ні. Перепродую. Переганяю. Справи в нас ідуть не так вже й кепсько як на початок.

— У кого це «в нас»1

— У мене і мого компаньйона з Австралії.

— Компаньйона чи компаньйонки?

— Компаньйона, і важить він вісімнадцять стоунів.

— Як там твоє сексуальне життя? Я завжди підозрювала, що ти можеш виявитися геєм. Але ж це не так, правда?

Колись вона часто звинувачувала його у гомосексуальній орієнтації, але, вочевидь, уже про це забула.

— Хай Бог милує, ні, — розсміявся Джонатан. — Як там Майлз?

— Достойно. Він дуже милий. Банкові операції і все таке. Наступного місяця має погасити моє перевищення кредиту, тому я зараз з ним чемно поводжуся.

Вона замовила теплий салат з качкою і мінеральну воду, а потім запалила сигарету.

— Чому ти полишив готельний бізнес? — запитала вона, видихаючи дим просто йому в обличчя. — Набридло?

— Захотілося чогось нового, — відповів він.

«Ми станемо дезертирами, — шепотіла капітанова донька, яку ще ніколи нікому не вдавалося приборкати, коли розпластувала своє бездоганне тіло над його тілом. — Якщо мені доведеться ще хоч раз їсти в армійській їдальні, я підірву цю кляту базу власними руками. Трахни мене, Джонатане. Зроби з мене жінку. Трахни мене і забери мене світ за очі, кудись, де я зможу дихати».

— Як твоє малярство? — спитав він, пригадуючи, як вони обоє боготворили її непересічний талант, як він принижувався, підносячи його до небес, як готував, прибирав, піклувався — усе для неї, і вірив, що завдяки його самозреченню вона малюватиме ще краще.

Вона пирхнула.

— Остання виставка була три роки тому. Продалося шість картин з тридцяти, і то всіх їх купили Майлзові друзі-багатії. Певно мені бракувало когось такого, як ти, щоб остаточно розклеїтись. Боже правий, оце ти мені поморочив голову. Що ти з біса від мене хотів? Я хотіла стати Ван Гогом, а ти, ти чого хотів? Крім того, щоб стати во-яком-Рембо?

«Тебе, — подумав він. — Я хотів тебе, але ти завжди була десь далеко». Він не зміг вимовити це вголос. Йому так захотілося послати подалі свої бездоганні манери. «Погані манери — це свобода», — часто повторювала вона. Трахати-ся — це погані манери. Але тепер її аргументи вже не мали жодного значення. Він прийшов, щоб попросити вибачення за майбутнє, а не за минуле.

— До речі, чому це ти попросив не розповідати Майлзу про нашу зустріч? — звинувачувально спитала вона.

На Джонатановому обличчі з’явилася стара добра нещира посмішка.

— Я не хотів, щоб він через нас засмутився.

На якусь магічну мить він побачив її, юну недосяжну полкову красуню, такою, як під час їхньої першої близькості: свіже, непокірне обличчя, розпаленіле від пристрасті, рот напіввідкритий, в очах злі іскорки. «Повернися, — кричав він у глибині душі. — Спробуймо знову».

Привид минулого зник і вона теперішня знову постала перед ним.

— Ти все ще не користуєшся кредитною карткою? — спитала вона, поки він лівою рукою відраховував банкноти. — Любий, але ж так набагато легше бачити, куди діваються гроші.

«А Берр мав рацію, — подумав Джонатан. — Я таки вічний холостяк».

8

Рукова автівка розсікала сутінки, що опускалися над Корн-воллом, і Берр, зіщулившись на пасажирському сидінні, підтягнув комір пальта ще вище на вуха і думками знову поринув у кімнати без вікон у передмісті Маямі, де якихось сорок вісім годин тому їхня команда, яка відповідала за секретність місії «П’явка», проводила винятковий «день відкритих дверей».

Зазвичай команди, які працюють під прикриттям, не впускають у свої лави шпигунократів та інших софістів, проте у Берра і Стрельскі були на те свої підстави. Атмосфера заходу нагадувала конференцію з продажів десь у «Голідей Інн», яка відбувається у бойових умовах. Делегати прибували поодинці, пред’являли посвідчення особи, спускалися у сталевих ліфтах донизу, знову пред’являли посвідчення особи і стримано віталися один з одним. У кожного на лацкані був напис з іменем і посадою, хоча деякі імена, вочевидь, були вигадані спеціально для цього дня, а деякі посади були настільки незрозумілі, що навіть бувальці не могли їх розшифрувати: «ДЕП ДР ОПС КООРДС» — було написано на одному, «САПТ НАРКС & ФМС СВ» — на іншому.

А поміж них, немов життєдайні усмішки прояснення, «СЕНАТОР США», «ФЕДЕРАЛЬНИЙ ПРОКУРОР» і «СПЕЦІАЛІСТ ЗІ ЗВ’ЯЗКУ І ВЗАЄМОДІЇ, ВЕЛИКОБРИТАНІЯ».

Рівер-гауз представляла опасиста англійка з ідеальними кучерями і в костюмі а-ля Маргарет Тетчер, універсально знана під іменем Дарлінг Кейті, а офіційно — місіс Кетрін Гендісайд Даллінг, економічний радник посольства Великобританії у США. Протягом десяти років Дарлінг Кейті тримала золотий ключик до особливих стосунків між Вайтголлом і численними американськими спецслужбами. Усі, починаючи від армії, військово-морського флоту, повітряних сил, включно з відомствами на державному, центральному, національному рівнях і аж до всесильних шептунів з охорони Білого дому — від раціональних розумників до безневинно навіжених і до небезпечно безглуздих — усі представники таємного світу американської могутності належали до парафії Кейті, і вона їх вивчала, залякувала, вона з ними торгувалася і переманювала їх за свій знаменитий обідній стіл.

— Сай, ти чув, як цей монстр, цей тип мене обізвав? — зарепетувала Кейті, звертаючись до небагатослівного сенатора у двобортному костюмі. Вона осудливо приставила палець до скроні Рекса Ґудгью, немов пістолет. — Фемагогомі Обізвав мене фемагогомі Такої неполіткоректності ви ще зроду не чули! Ти, чудовисько, я взагалі тихенька, як мишка. Фіалка, яка в’яне. А ще християнином себе називає!

У кімнаті пролунав веселий сміх. Кейтіне гучне іконоборство стало вже звичним фоном для всіх завсідників на подібних заходах. Делегати продовжували прибувати. Групки розбивалися і формувалися нові. «О, Марто, як поживаєш!.. Болте, привіт!.. Радий вас бачити... Марі, чудово!»

Хтось подав знак. Делегати зашерхотіли паперовими скляночками, викидаючи їх у смітник, і дружно рушили у головну залу. Найскромніші слідом за Амато пішли в перші ряди. Позаду, на дорогих місцях, сидів заступник Морока з групи вивчення постачання Ніл Марджорем і мило посміювався з рудоволосим американським шпигунократом, у якого на лацкані було написано лише «Центральна Америка — фінансування». їхній сміх згас одночасно зі світлом. Якийсь жартівник викрикнув: «Увага, камера, мотор!» Берр востаннє кинув погляд на Ґудгью. Той відкинувся на спинку крісла і усміхався кудись до стелі, немов меломан, який добре знає музику, під час концерту. Джо Стрельскі почав виголошувати свою промову.

Кращого дезінформатора, ніж Джо Стрельскі, годі було й шукати. Берр був приголомшений. За десять років постійних обманів до нього вперше дійшло, що саме зануди — найкращі брехуни. Берр був переконаний, що навіть якщо Стрельскі з ніг до голови обмотати дротами детектора брехні, то жодна голка не сіпнулася б. Вони просто теж заснули б з нудьги. Стрельскі говорить п’ятдесят хвилин і під кінець виявилося, що публіка більше не здатна витримати ні хвилини. Його багатослівна монотонна доповідь перетворювала на попіл навіть найсенсанційніші дані розвідки. Імені Річарда Онслоу Роупера він майже не згадував, хоча в Лондоні він кидався ним наліво і направо. «Роупер — наша мішень; Роупер — центр павутини». Але зараз, у Маямі, перед змішаною аудиторією з «чистунів» і «стражів права» ім’я Роупера немов кане в забуття, і коли Стрельскі почав байдуже представляти дійових осіб, виводячи їхні фото на екран одне за одним, центральним персонажем несподівано стає доктор Пол Апостол, «ось уже протягом семи років відомий нам як головний посередник нелегальних картелів і першорядний аферист у цій півкулі...»

Стрельскі розпочинає нудотну лекцію про те, що «Апостол основоположний стержень наших початкових розслідувань» і пропонує детальний опис «успішних заходів, ужитих агентами Флінном і Амато» щодо встановлення обладнання для прослуховування в його офісі в Новому Орлеані.

Навіть якби Флінн і Амато полагодили в чоловічому туалеті трубу, яка протікає, Стрельскі розповідав би про це так само без ентузіазму. Довжелезне стомливе речення, яке він читав з підготовленої заздалегідь доповіді, не звертаючи жодної уваги ні на пунктуацію, ні на інтонацію, неабияк заколихувало публіку:

— Основою для операції «П’явка» є дані розвідки, отримані з численних технічних джерел, в яких йдеться про те, що три лідируючі колумбійські картелі підписали взаємну згоду про ненапад один на одного, яка є попередньою домовленістю про створення спільного військового прикриття, пропорційного до доступного фінансового забезпечення, і рівноцінного загрозам, які, на їхню думку, перед ними стоять. — Стрельскі перевів подих. — Цими загрозами є, по-перше, — ще раз перевів подих, — озброєне втручання Сполучених Штатів на прохання уряду Колумбії. — Здавалося, він уже от-от закінчить говорити, але Стрельскі не вгавав. — По-друге, потужність неколумбійських картелів, яка постійно зростає, особливо у Венесуелі та Болівії. По-третє, уряд Колумбії, який діє самостійно, але з постійною підтримкою американських спецслужб.

«Амінь», — подумав Берр, у захваті від самого себе.

Історія цієї справи не цікавила абсолютно нікого, саме тому Стрельскі вирішив її розповісти.

— Протягом останніх восьми років, — сказав він, і завдяки цій фразі аудиторія ще більше розхотіла його слухати, — безліч сторін, які спокусилися на необмежені ресурси картелів, робили численні спроби переконати їх у необхідності регулярного придбання серйозної зброї. Французи, ізраїльтяни, кубинці — всі намагалися відстояти свої інтереси, як і багато інших незалежних виробників і дилерів, більшість з яких діяла за мовчазною згодою своїх урядів. Ізраїльтяни, наприклад, з допомогою британських найманців таки змогли продати їм декілька штурмових автоматів «Галіл» і навчально-тренувальне обладнання. — Проте картелі, — продовжував Стрельскі, — картелі з часом втратили інтерес.

На цьому етапі аудиторія прекрасно розуміє, як воно — втратити інтерес.

Екран блимнув і ось на ньому з’явилася зйомка дрібним планом, зроблена з протилежного боку вулиці, на якій видно доктора Апостола, коли його виявили на острові Тортола, в офісі карибської адвокатської компанії Ленгборна, Розена і де Сута, адвокатів диявола. З ними за столиком також сиділи двоє блідих швейцарських банкірів з Великого Кайману. Між ними сидів майор Коркоран і — цьому Берр особливо зрадів — тримав у правій руці авторучку. Навпроти нього сидів невідомий латиноамериканець. Млявий красень з охайно зібраним на потилиці волоссям, який сидів поруч з ним, це ніхто інший, як лорд Ленгборн, він же Сенді, юридичний радник містера Річарда Онслоу Роупера, власника компанії з видобутку благородних металів «Айронбренд ленд, оре енд прешес метале» у Нассау, Багамські острови.

— Містере Стрельскі, скажіть, будьте такі ласкаві, хто це зняв, — почувся з темряви вимогливий чоловічий голос, який, мабуть, належав якомусь дуже законослухняному американцю.

— Ми, — самовдоволено відповідає Берр і товариство знову розслабляється: як-не-як агент Стрельскі таки не перевищив свої територіальні повноваження.

Але зараз навіть Стрельскі не може стримати радості в голосі і на якусь коротку хвилю Роуперове ім’я відверто і незамасковано звучить перед публікою:

— Прямим наслідком договору про ненапад, про який я згадував раніше, стало те, що картелі дали вказівку своїм представникам про всяк випадок налагодити контакти з кількома нелегальними торговцями зброєю у цій півкулі, — сказав він. — Згідно з нашими джерелами, те, що ми бачимо на екрані — на жаль, вдалося зняти без звуку, — це перше відкрите зближення Апостола з віддаленими посередниками Річарда Роупера.

Стрельскі ще не встиг сісти, як Реке Ґудгью вже скочив на ноги. Цього разу він вирішив довго не церемонитися. Він не жартував, не вдавався до своїх британських мовних викрутасів, які американці терпіти не можуть. Йому дуже шкода, говорив Ґудгью, що піддані Британії, деякі з яких — відомі люди, задіяні у цій афері. Йому також шкода, що вони прикриваються законами британських протекторатів на Багамських островах та на Карибах. Він усім серцем радіє хорошим робочим стосункам, які склалися між британською та американською сторонами. Він хоче завдати противнику втрат, і у цьому йому має допомогти відділ чистої розвідки:

— Наша спільна мета — впіймати зловмисників і представити їх громадськості, — по-труманівськи просто заговорив він. — 3 вашою допомогою ми хочемо забезпечити верховенство права, запобігти розповсюдженню зброї у нестабільному регіоні і зупинити постачання наркотиків, — останнє слово з уст Ґудгью прозвучало так, нібито йшлося про м’якшу форму аспірину, — які, на нашу думку, і є валютою, якою оплачуватимуться рахунки за зброю, між ким би не укладався договір. У зв’язку з цим ми і просимо вас, агентства зі збору розвідувальних даних, про вашу повну та безумовну підтримку. Дякую.

Далі виступив федеральний прокурор, амбітний молодий чоловік з голосом, схожим на рев двигуна гоночної автівки під час прогріву. Він присягнувся, що «доведе цю справу до суду за рекордно короткий час».

Берр і Стрельскі відповідали на питання.

— Джо, а що там з щурами? — звернувся до Стрельскі жіночий голос з глибини зали. Британський контингент умить спантеличився, почувши від колег таке слівце. Щурамиї

Стрельскі майже зашарівся. Вочевидь, він хотів, щоб це питання взагалі не прозвучало. Він виглядав так, немов зазнав поразки, але відмовлявся це визнати.

— Джоан, повірте, ми над цим працюємо. Інформатори в таких справах, як ця, діло не з легких, доводиться лише чекати і молитися. У нас є виходи, у нас є надії, наші люди винюхують, що можуть, і ми віримо, що рано чи пізно хтось таки захоче виступити свідком, і однієї ночі зателефонує нам і попросить влаштувати для нього захист. Джоан, це обов’язково станеться. — Він рішуче кивнув, нібито погоджуючись сам з собою замість усіх інших. — Це обов’язково станеться, — повторив він так само непереконливо, як і раніше.

Настав час обіду. Опустилася димова завіса, хоч вони її й не бачили. Ніхто не згадував, що Джоан — наближена помічниця Стрельскі. Процесія рушила до дверей. Ґудгью пішов з Дарлінг Кейті і парочкою шпигунократів.

— А тепер, мужики, послухайте мене, — почувся голос Кейті, коли вони виходили, — навіть не думайте розвести мене на якийсь дієтичний салатик, ясно вам? Я хочу м’яса з потрійним овочевим гарніром і пудинг з родзинками. Інакше я туди ні ногою. Бо я ж фемагог, правда, Рексе Ґуд-гью? Прийде ще коза до воза. Отоді я з тобою і поквитаюся.

Був вечір. Флінн, Берр і Стрельскі сиділи на ґанку пляжного будинку Стрельскі й дивилися, як поверталися прогулянкові катери, а від їхнього руху мерехтіла місячна доріжка. Агент Флінн тримав у руці велику склянку односолодово-го віскі. Він завбачливо поставив пляшку біля себе. Розмова не клеїлася. Ніхто не хотів випадково ляпнути щось про те, що відбулося того дня. «Минулого місяця, — сказав Стрельскі, — моя донька була веганкою. Цього місяця вона закохалися у м’ясника». Флінн і Берр чемно засміялися. Знову запала мовчанка.

— Коли ваш хлопець нарешті дасть собі волю? — тихо спитав Стрельскі.

— Вкінці тижня, — таким же низьким голосом відповів Берр. — Якщо на те буде воля Божа і Вайтголлу.

— Виходить, якщо ваш хлопець тягнутиме зсередини, а наш — штовхатиме ззовні, то вийде замкнений цикл, — сказав Стрельскі.

Флінн засміявся, кивнувши у напівтемряві великою темною головою, немов глухонімий. Берр запитав, що таке замкнений цикл.

— Замкнений цикл, Леонарде, це коли в хід пускають абсолютно всеньку свиню, лишається лише вереск, — відповів Стрельскі. Вони знову замовкли і впилися поглядом у море. Коли Стрельскі знову заговорив, Берру довелося нахилитися ближче до нього, щоб розчути його слова. — У тій кімнаті сиділо тридцять троє дорослих людей, — прошепотів він. — Дев’ять різних агентств, сім політиків. Серед них точно знайдеться два-три стукачі, які тут-як-тут донесуть картелям, що щурі Джо Стрельскі і Леонардо Берра гімна не варті, правда, Пат?

М’який ірландський сміх Флінна майже потонув у шумі морських хвиль.

Проте Берр не міг повністю розділити самовдоволення господаря, хоча і не сказав про це вголос. «Чистуни» не ставили надто багато запитань, це правда. Але, на думку недовірливого Берра, їх вони поставили замало.

У тумані виднілися два гранітних стовпи, обвиті плющем. На них був напис: «Леньйон-Роуз». Ніякого будинку там не було. «Фермер, вочевидь, віддав Богу душу, так і не встигнувши добудувати його», — подумав Берр.

Вони були в дорозі вже сім годин. Неспокійне небо над гранітними парканами і тереном темніло з настанням сутінків. Тіні на пощербленій дорозі немов почали розтікатися і стали невловимі, тому автівка постійно рвалася вперед, так ніби об неї щось вдарялося. Це був «Ровер», Рукова гордість. Його міцні ручиська боролися з кермом. Мимо пропливали будівлі закинутої ферми і кельтський хрест. Рук перемкнув фари на дальнє світло, а потім знову на ближнє. Відколи вони переїхали річку Теймар, то не бачили нічого іншого, окрім сутінків і непроглядного туману.

Дорога пішла вгору, туман розсіявся. Раптом зусібіч їм відкрився лише один вид — щільна біла хмара. Краплі дощу автоматною чергою застукали по лівому боці автівки. Вона заревіла, перескочила через перевал мало що не у вільному падінні і розвернулась носом до Атлантичного океану. Ось і останній поворот, найкрутіший. Над ними ширяли зграї стривожених птахів. Рук загальмував і поїхав значно повільніше, аж поки розлючені птахи не полетіли геть. Дощ почав заливати їх з новою силою. Коли врешті розвиднілося, вони помітили сірий будиночок, який припав до землі посеред чорної папороті.

«Він повісився», — вирішив Берр, розгледівши деформований силует Джонатана, що погойдувався у світлі ліхтарика на ґанку. Але «повішеник» підняв руку, щоб привітатися, і зробив крок їм назустріч, крок у темряву, бо ліхтарик увімкнув не відразу. З клаптика землі, засипаного гранітною крихтою, вийшла поганенька стоянка. Рук вийшов з авто і Берр почув, як вони вітаються, немов старі друзі, що давно не бачилися. «Радий зустрічі! Чудово! Боже, ото вітер розійшовся!» Берр нервувався і вперто сидів у автівці, скорчивши міну до неба і силою проштовхуючи верхній ґудзик пальта крізь вузьку петельку. Навколо автівки вирував вітер, антена затряслася.

— Леонарде, поквапся! — крикнув Рук. — Пізніше припудриш собі носика!

— Леонарде, боюся, вам доведеться перелізти на протилежний бік, — сказав Джонатан крізь шибку з боку водія. — Ми евакуюємо вас з підвітряного боку, якщо ви не проти.

Схопивши обома руками праве коліно, Берр проніс його над важелем передач і водійським сидінням, а потім зробив те ж саме з лівою ногою. Його міські черевики ступили на гранітний насип. Джонатан світив ліхтариком просто на нього. Берр міг розгледіти лише чоботи і в’язану моряцьку шапку.

— Як поживаєте? — вигукнув він, немовбито вони не бачилися роками. — Живі-здорові?

— О, так, не те слово.

— От і молодець.

Рук пішов уперед з валізкою у руках. Берр і Джонатан пліч-о-пліч рушили стежкою вслід за ним.

— З цим усе пішло як по маслу, еге ж? — запитав Берр, киваючи на Джонатанову перев’язану руку. — Я боявся, що він ненароком її ампутує.

— Ні-ні, все минуло добре. Порізав, зашив, перев’язав — все про все не тривало довше ніж півгодини.

Вони стояли на кухні. Беррове обличчя все ще поколювало від холоду. «Вилизаний сосновий стіл, — помітив він. — Відполірована долівка з плитняку. Віддраєний мідний чайник».

— Дуже боліло?

— Так як завжди, коли виконуєш службовий обов’язок, — відповів Джонатан.

Вони стримано засміялися, досі чужі один одному.

— Я мусив привезти вам новий документ, — сказав Берр, як завжди одразу ж переходячи до справи. — Вам потрібно його підписати при свідках, якими будемо ми з Руком.

— Що в цьому документі написано? — спитав Джонатан.

— Та всіляка дурня, — відповів Берр, звинувачуючи у всьому стару добру бюрократію. — Обмеження відповідальності. Такий собі страховий поліс. Ми вас ні до чого не примушували, а ви на нас не подасте до суду, бо не маєте жодних претензій до уряду, що б не спливло: чи службова недбалість, чи зловживання службовим становищем, чи ще казна-що. Якщо ви випадково випадете з літака, то це теж буде виключно ваша вина. І так далі.

— Їм стає страшно, правда?

Берр уловив підтекст запитання і одразу ж повернув його назад.

— А вам, Джонатане? Справа ж у вас насправді, еге ж? — Джонатан уже відкрив рот, щоб заперечити, але Берр його перервав. — Замовкни і слухай. У цей же час завтра ти будеш у розшуку. Тебе хотітиме бачити виключно поліція, і більше ніхто у цілому світі. Всі, кому доводилося з тобою знатися, як один повторюватимуть одне й те саме «я ж тобі казав». Усі решту будуть розглядати твоє фото у газеті, щоб видивитися в твоїх рисах патологічного вбивцю. А це, Джонатане, довічне ув’язнення. Від нього вже ніколи не втечеш.

Джонатану раптом згадалася Софі посеред розкоші Луксора, те, як вона сиділа на цоколі, обійнявши коліна руками і впившись поглядом у ряди колон. «Містере Пайн, мені потрібен затишок вічності», — казала вона.

— Я все ще можу зупинити годинник, якщо ти цього хочеш, і жодних наслідків, окрім як для мого самолюбства, — продовжував Берр. — Але якщо ти хочеш вийти з гри, але в тебе надто кишка тонка, щоб це визнати, чи якщо ти просто боїшся образити дядечка Леонарда чи ще якийсь ідіотизм у цьому ж дусі, то раджу набратися сміливості і сказати про це негайно, а не потім. Ми все ще можемо мило повечеряти і попрощатися, а потім роз’їхатися в різні боки, не тримаючи один на одного зла, принаймні ненадовго. Але це можна зробити виключно зараз, а не завтра ввечері чи будь-коли опісля.

«Обличчя потемніло, — помітив Берр. — І знову той пильний погляд, який відчуваєш на собі, навіть коли він його відводить. Кого ми виховали?» Він знову оглянув кухню. Картини кораблів, які пливуть, напнувши вітрила. Де-не-де дерев’яне кухонне приладдя і мідне начиння місцевого виробництва. Блискуча тарілка з написом «Ти Бог, який бачить мене».

— Ти впевнений, що не хочеш, щоб я поклав усі твої речі кудись на зберігання? — запитав Берр.

— Ні, немає потреби. Просто продайте їх, не ускладнюйте собі цим життя.

— Раптом тобі захочеться знову їх мати, коли ти врешті прихилиш десь голову.

— Краще подорожувати без зайвих речей, справді. Не чути нічого нового, правда? Я маю на увазі нашу мішень. Він усе ще робить те ж саме, що й раніше, живе там, де й жив, і так далі? Нічого не змінилося?

— Джонатане, наскільки мені відомо — ні, — відповів Берр і на його обличчі з’явилася спантеличена усмішка. — І я постійно тримаю руку на пульсі. Він щойно придбав собі роботи Каналетто, якщо це тобі про щось говорить. І ще декілька арабських коней для своєї стайні. А ще гарненьке діамантове кольє для своєї дами. Ці кольє — наче нашийники, як для кімнатних песиків. Вочевидь, вона і є для нього ручною собачкою.

— Можливо, вона може собі дозволити бути лише такою, — сказав Джонатан.

Він простягнув перебинтовану руку, і на частку секунди Берру здалося, що Джонатан хотів, щоб він її потиснув. А потім второпав, що Джонатан насправді хотів подивитися на документ, тож він почав шукати у кишенях пальта, а потім піджака, і врешті витягнув звідти важкий заклеєний конверт.

— Я не жартую, — сказав Берр. — Це лише твоє рішення.

Лівою рукою Джонатан дістав з шухляди на кухні гострий столовий ніж, притиснув руків’я до сургучу, щоб розламати печатку, а потім розрізав конверт уздовж згину. Берр здивувався, для чого йому знадобилося ламати печатку, хіба що він хотів похизуватися своєю вправністю.

— Прочитай його, — наказав Берр. — Прочитай кожне дурне слово стільки разів, скільки заманеться. Ти — містер Браун, якщо ти ще не здогадався. Безіменний доброволець під нашим пильним керівництвом. В офіційних документах такі, як ти, завжди містери Брауни.

Надруковано Гаррі Полфрі для Рекса Ґудгью. Передано Леонарду Берру для підпису містера Брауна.

«Просто ніколи не згадуйте при мені його справжнього імені, — наполягав Ґудгью. — Вважаймо, що я його забув. І хай так і буде надалі».

Щоб прочитати листа, Джонатан підніс його до гасової лампи. «Що він за один? — уже всоте ставив собі одне й те ж саме запитання Берр, розглядаючи по-мужньому м’які риси його обличчя. — Мені здавалося, що я його вже розкусив. Але ні».

— Подумай ще раз, — заохочував Джонатана Берр. — Вайтголл усе добре обдумав. Я змусив їх переписати листа двічі. — Ще одна, тепер уже остання, спроба. — Скажи це вголос, лише для мене, гаразд? «Я, Джонатан, упевнений». Ти ж прекрасно знаєш, у чому саме, ти вже не раз це обдумував. І ти все ще впевнений.

Джонатан знову усміхнувся, і від цього Берр почав почуватися ще більше спантеличеним.

Джонатан знову простягнув перев’язану руку, цього разу, щоб узяти в Берра ручку.

— Леонарде, я впевнений. Я, Джонатан. І завтра вранці моя впевненість нікуди не подінеться. Як мені підписатися? Джонатан Браун?

— Джон, — відповів Берр. — Своїм звичним почерком. — Дивлячись, як Джонатан акуратно виводить слова «Джон Браун», перед Берровими очима мимоволі промайнув образ Коркорана, який підписує черговий документ своєю кульковою ручкою.

— Готово, — сказав він радісно, щоб заспокоїти Берра.

Але Берру нібито все ще чогось не вистачало. Більшого драматизму, гострішого відчуття особливості цього моменту. З неабияким зусиллям він звівся на ноги і дозволив Джонатану зняти з нього пальто. Вони разом рушили у вітальню, Джонатан ішов перший.

Стіл був накритий по-святковому. «Лляні серветки, — з обуренням помітив Берр. — Три порції салату з омарами у склянках. Срібні ножі та виделки немов у тризірково-му ресторані. Дуже непогана, ще не відкоркована пляшка «Поммару». Аромат печеного м’яса. Що в біса він зібрався зі мною тут робити?»

Рук стояв спиною до них, тримаючи руки в кишенях і розглядаючи найновішу акварель у виконанні Мерилін.

— Ось ця дуже навіть непогана, — сказав він, хоча лестощі вкрай рідко злітали з його уст.

— Дякую, — відповів Джонатан.

Джонатан почув, що вони наближаються, задовго до того, як їх побачив. І ще навіть не почувши їх, він уже знав про їхню присутність, тому що самотнє життя на скелі навчило цього спостерігача вчувати звуки ще при їхньому зародженні. Вітер був його союзником. Коли спустився туман, і йому здавалося, що він чує лише стогін маяка, саме вітер приніс йому гомін рибалок у морі.

Тому він відчув дрижання двигуна «Ровера» ще до того, як його звук докотився скелею до нього, і весь напружився, заціпенів на вітрі в очікуванні. Коли з’явилося світло фар, націлених просто на нього, він, у свою чергу, подумки націлився у відповідь, вираховуючи швидкість автівки за телеграфними стовпцями і розраховуючи відстань до неї, на яку йому потрібно було б вистрілити, якби він прицілювався з гранатомета. Тим часом бічним зором він пильнував за верхівкою пагорба, слідкуючи, чи немає за ними «хвоста» і чи раптом це не відволікаючий маневр.

І коли Рук припаркувався і Джонатан рушив крізь вітер йому назустріч, посміхаючись та присвітлюючи ліхтариком, він уявляв, як убиває двох своїх гостей світловою чергою, ущерть розстрілюючи їхні зелені обличчя почер-говим шквалом вогню. Противника знищено. За Софі відплачено.

Але зараз, коли вони вже поїхали, він заспокоївся і подивився на все по-новому. Буря вщухла, залишаючи по собі порвані на клапті хмари. Подекуди з’явилися зорі. Сірі кульові отвори відтворили навколо місяця схему розльоту уламків. Джонатан дивився, як задні фари «Ровера» минають луговину, де він висадив цибулинки ірисів. Через кілька тижнів, думав він, якщо кролики не проберуться крізь сітку, вся лука стане рожево-бузковою. Задні фари минули огорожу для биків, і він згадав, як одного теплого вечора, повертаючись з Фалмута, застав зненацька Джейкоба Пен-ґеллі з його дівчиною, тіла яких були прикриті лише одне одним: Джейкоб відхилився назад, дівчина прогнулася до нього, немов акробатка.

«Наступного місяця тут все буде блакитне від цвітіння дзвоників, — якось сказав йому Піт Пенґеллі. — Але цього місяця, Джеку, все золотисте стане ще золотистішим, бо всім на зло цвістимуть дрік, первоцвіт і дикі нарциси. От сам побачиш, Джеку. Будьмо!»

«Довершити себе, — знову і знову повторював собі Джонатан. — Знайти ті частинки себе, яких завжди бракувало.

Стати справжнім чоловіком, таким, як зі слів батька, ти ставав у армії: цілісним чоловіком.

Стати комусь у пригоді. Випрямити спину. Скинути тягар з душі».

Джонатану стало погано. Він пішов на кухню і випив склянку води. Потім завів мідний корабельний годинник, який висів над дверима, навіть не задумуючись, для чого це робить. Відтак пішов у вітальню, де і тримав свої скарби: бабусин годинник у довгому дерев’яному футлярі з однією гирею, придбаний за безцінь у «Дафні» на Чепел-стріт. Він потягнув за мідний ланцюжок, аж поки гиря не опинилася згори. Потім запустив маятник.

— Тоді я, мабуть, поїду на трошки до своєї тітки Гіларі у Тінмут, — сказала Мерилін, переставши плакати. — Мені не завадить змінити декорації, правда?

У Джонатана теж була своя тітка Гіларі, вона жила у Вельсі біля гольф-клубу. Вона мала звичку ходити кімнатами, вимикаючи після нього світло, і у темряві молитися вголос своєму дорогому Господу Богу.

— Не їдь, — благав він Софі, благав у кожен відомий йому спосіб, поки вони чекали на таксі, яке мало завезти їх назад у аеропорт Луксора. — Не їдь, — благав він її у літаку. — Покинь його, він уб’є тебе, не ризикуй так, — благав він її, коли садив у таксі, яке мало завезти її назад до її квартири і до Фредді Гаміда.

— Містере Пайн, кожен має звести свої рахунки з життям, — сказала вона, гірко посміхаючись. — Бути побитою своїм коханцем — це для арабської жінки далеко не найгірше приниження. Фредді дуже багатий. Він дав мені певні фінансові обіцянки. А я мушу зважати на свій немолодий вік».

9

В Есперанс Джонатан прибув у День матері. Його підвіз уже третій цементовоз за останні чотириста миль, цього разу він вийшов на перехресті на початку авеню де Артизан. Джонатан йшов вулицею, розмахуючи торбиною зі своїми пожитками і читаючи вивіски: «Merci maman»[34]; «Bienvenue a toutes les mamans»[35] і «Vaste buffet chinois des meres»[36]. Північне сонце діяло на нього немов еліксир. Йому здавалося, що з кожним подихом він вдихав не лише повітря, а й світло. «От я і вдома. Ось я».

Після восьмимісячного сну під сніговою ковдрою це розслаблене золоте містечко у провінції Квебек немов купалося у надвечірньому сонці, що і відрізняло його від подібних йому поселень, які розкинулися вздовж найдовшого в світі поясу нефриту. Це містечко вознеслося вище, ніж Тіммінс, у західній частині нудного Онтаріо, вище, ніж Валь-д’Ор чи Амос на сході, на цілу милю вище сірих поселень ділових інженерів-гідроелектриків на півночі. У садку біля білої

церкви з масивним дахом і гострим шпилем, наче ті солдати, вишикувалися нарциси і тюльпани. Кульбаби розміром з доларові банкноти росли на трав’яному пагорку за полі-ційним відділком. Урешті оговтавшись від зимування під снігом, квіти буяли так само, як і містечко. Крамнички для несподівано розбагатілих чи оптимістично налаштованих покупців, на кшталт «Boutique Bebe» з рожевими жирафами на вітринах, піцерії, названі на честь успішних шахтарів та золотошукачів, аптека, яка пропонує послуги гіпнотерапії та масажу, бари з неоновою підсвіткою, названі на честь Венери та Аполлона, і поважні доми розпусти, названі на честь тих мадам, які вже давно не ходять білим світом, японська сауна з пагодою і садом, вимощеним пластикови-ми гранулами, банки на будь-який колір і смак, ювелірні магазини, де злодюжки колись переплавляли дорогоцінні метали, вкрадені у шахтарів, і досі час від часу так робили, весільні салони з незайманими восковими нареченими у вітринах, польські магазини делікатесів, які рекламують «дуже еротичні фільми XXX», нібито це якась кулінарна новинка, і ресторани, відкриті двадцять чотири години на добу для відвідувачів, які працюють за змінами, і навіть нотаріальні контори з тьмяними вікнами — все сяяло у величі раннього літа, і за все це merci Матап: on va avoir du fun!

Поки Джонатан заглядав у вітрини магазинів чи з вдячністю зводив погляд до блакитного неба і дозволяв сонячному світлу зігріти його запале обличчя, бородаті мотоциклісти в затемнених окулярах гасали туди-сюди вулицею, ревучи двигунами і мелькаючи своїми задами у шкіряних штанях перед очима дівчат, які попивали кока-колу за столиками на тротуарі. В Есперансі дівчата виглядали, [37] немов пістряві папуги. Це у сусідньому занудному Онтаріо матрони були застебнуті на всі ґудзики, але в Есперан-сі палкі тутешні жительки влаштовували карнавал щодня, здалеку привертаючи до себе увагу яскравим одягом і золотими браслетами.

В Есперансі не було дерев. Оскільки місто звідусіль оточував ліс, місцеві мешканці вважали відкритий простір неймовірним досягненням. Індіанців у Есперансі також не було, принаймні їх ніде не було видно. Джонатан натрапив лише на одного, той був з сім’єю і дітьми, вони завантажували у свій пікап продукти з supermarche на добру тисячу доларів. Один з них завжди залишався охороняти автівку, а інші тинялися поблизу.

У місті також не було вульгарного хизування багатством, якщо не враховувати потужних яхт вартістю сімдесят п’ять тисяч доларів кожна, які стояли на стоянці біля кухні «Шато Бабетт», чи цілі навали мотоциклів «Гарлі-Девідсон», що збилися до купи біля салону «Боні і Клайд». Канадці — і французького походження, і будь-які інші — не люблять хизуватися, це стосується і грошей, і емоцій. Звісно, немалі гроші заробляли ті, кому всміхалася удача. І саме удача була справжньою релігією цього містечка. Усі мріяли знайти в себе в саду шахту з золотом, і декільком щасливцям таки поталанило, і вони її знайшли. Всі ці чоловіки у бейсбольних кепках, кросівках і шкірянках, які стояли і розмовляли мобільними телефонами: в інших містечках вони здавалися б наркоторговцями, аферистами чи сутенерами, а тут, в Есперансі, вони були всього-на-всього скромними тридцятилітніми мільйонерами. А от безліч старших чоловіків їли свій обід з бляшанок на милю під землею.

У перші хвилини свого перебування в місті Джонатан всотував усе навколо. Він був виснажений, але очі його горіли, і він дозволив містечку проникнути в нього цілком і повністю. Серце його було переповнене вдячністю, немов він був подорожнім, який нарешті ступив на землю обітовану. «Тут чудово. Я заради цього працював. Це місце для мене».

Він виїхав з Леньйону на світанку і, не озираючись назад, вирушив до Брістола, де мав на тиждень залягти на дно. Припаркувавши свій мотоцикл у пошарпаному передмісті, де його мали вкрасти, як пообіцяв йому Рук, він поїхав автобусом до Ейвонмута, де і знайшов моряцьку нічліжку, в якій господарювали двоє старших ірландців-гомосек-суалів, які, як говорив Рук, славилися своїм небажанням співпрацювати з поліцією. Цілий день і цілу ніч лив дощ, і третього дня за сніданком Джонатан почув по місцевому радіо своє прізвище і основні прикмети: востаннє його бачили у районі західного Корнволлу, права рука поранена, дзвоніть за таким-то номером. Але це слухав не лише він — двоє ірландців також слухали, втупившись очима один в одного. Він заплатив за ночівлю, сів на автобус і поїхав назад до Брістола.

Над напівзруйнованим індустріальним пейзажем нависли низькі хмари. Джонатан блукав вологими вулицями, тримаючи руку в кишені — тепер рана була заклеєна лише пластирем. Сівши у перукарське крісло, він помітив свою фотографію на останній сторінці газети, яку читав один з відвідувачів, це була та ж сама світлина, яку зробили Беррові люди у Лондоні: сфотографували так, щоб було схоже, але все ж упізнати було важко. Він став примарою, яка потривожила місто привидів. У кав’ярнях і більярдних він виділявся світлими рисами обличчя і окремішніс-тю, на вишуканіших вуличках — пошарпаним одягом. Усі церкви, в які він намагався зайти, були зачинені на ключ. Коли він дивився на себе у дзеркало, його обличчя лякало своєю ворожою напруженістю: підставна смерть Джамбо не давала йому спокою. Дух його псевдожертви, живої і здорової, яка безтурботно перехиляє чарку за чаркою у якомусь таємному сховку, повсякчас його переслідував. Попри це, оскільки він так вжився в образ зовсім іншої людини, він ніяк не міг скинути з плечей тягар уявного злочину. Він придбав пару шкіряних рукавиць і викинув геть перев’язку на руку.

Перш ніж придбати квиток на літак, Джонатан цілий ранок вивчав туристичних агентів, щоб обрати найбільш заклопотаного і непримітного. Він заплатив готівкою і забронював квиток на прізвище Файн на рейс через два дні. Потім він сів на автобус до аеропорту і уже там змінив бронювання: купив квиток на рейс, який відлітав того ж вечора. На цей рейс залишилося одне вільне місце. Перед виходом на посадку дівчина в темно-червоній формі попросила його показати паспорт. Він зняв рукавичку і здоровою рукою подав їй паспорт.

— То ви Пайн чи Файн? — запитала вона.

— Як вам більше до вподоби, — сказав він з відпрацьованою усмішкою готельєра, а вона роздратовано махнула йому, щоб проходив — чи може це Рук заздалегідь їх усіх підкупив?

Коли Джонатан дістався Парижа, він не ризикнув проходити митний контроль аеропорту Орлі, тому всю ніч просидів у залі очікування для транзитних пасажирів. Вранці він сів на літак до Лісабона, цього разу купивши квиток на прізвище Дайн, намагаючись, за рекомендацією Рука, перехитрити комп’ютерну систему. У Лісабоні він знову подався у порт і заліг на дно.

— Судно називається «Віфлеємська Зірка», ще те корито, — казав йому Рук. — Але ми підкупили капітана, а це саме те, що вам потрібно.

Він бачив зарослого щетиною чоловіка, який під дощем тинявся від однієї контори для найму бортової команди до іншої, і цим чоловіком був він сам. Він бачив, як той самий чоловік заплатив дівчині за ніч і влігся спати на підлозі, а вона в той час хникала на ліжку, бо так його боялася. Цікаво, чи вона боялася б мене менше, якби я спав з нею? Джонатан поїхав і так цього не дізнався, залишивши її перед світанком, і знову подався у порт. Він натрапив на «Ві-флеємську зірку», коли та стояла в аванпорті — бруднюща посудина вагою у дванадцять тисяч тонн, по вінця навантажена вугіллям і приписана до Паґвошського порту у Новій Шотландії. Але коли він поцікавився нею у конторі для найму, йому сказали, що вся команда вже укомплектована, і вони вирушають в рейс з початком нічного припливу. Джонатан підкупив кого слід і таки потрапив на корабель. Чи чекав на нього капітан? Джонатану хотілося у це вірити.

— Синку, що ти вмієш робити? — запитав капітан. Він виявився кремезним сорокарічним шотландцем з улесливим голосом. Позаду нього стояла боса сімнадцятирічна філіпінка.

— Готувати, — сказав Джонатан і капітан розсміявся йому просто в обличчя, але все-таки взяв як позаштатного кока за умови, що той працюватиме протягом усього рейсу, а капітан присвоїть зароблені Джонатаном за цей час гроші.

Так він став рабом на бортовій кухні, який спав на найгіршій койці і над яким знущалася решта команди. Офіційного кока звали Ласкар, і через свою залежність від героїну той уже на ладан дихав і був худий, як скріпка, тому незабаром Джонатану довелося працювати за них обох. За ті кілька нещасних годин, які йому вдавалося поспати, Джонатану снилися розкішні сни, що часто сняться в’язням: у тих снах Джед, уже без готельного халата, грала головну роль. А потім одного сонячного ранку команда поплескала його по спині і сказала, що ще ніколи в морі їх так добре не годували. Проте Джонатан не зійшов на берег разом з ними. Маючи запас їжі, яку він завбачливо приберіг, цей професійний спостерігач вирішив заховатися у передньому трюмі і просидів там ще дві доби, й лише опісля прошмигнув повз портову поліцію.

Коли Джонатан опинився сам-один на величезному і невідомому континенті, на нього раптом навалилась втрата вже зовсім іншого ґатунку. Його рішучість немов розчинилася у діамантовому серпанку навколишніх пейзажів. «Роупер — всього лиш абстракція, як і Джед, як і я. Я помер і опинився у потойбічному світі». Ідучи узбіччям байдужої автостради, ночуючи у водійських нічліжках і клунях, ви-клянчуючи денну платню за дводенну працю, Джонатан молився, щоб до нього повернулося почуття покликання.

— Найкращий для вас варіант — це «Шато Бабетт», — говорив йому Рук. — Це велика і недоглянута халабуда, а керує нею стара карга, працівники у якої не затримуються. Цілком хороша місцина, щоб сховатися від всіх і вся.

— Ідеальне місце, щоб почати шукати свою тінь, — казав йому Берр.

Тінь означає ідентичність. Тінь означає сутність, сутність у світі, де Джонатан став не більше ніж привидом.

Готель «Шато Бабетт» вгніздився серед вульгарщини Авеню де Артізан, немов стара обідрана квочка. У цьому містечку він виконував роль «Майстерса». Джонатан одразу ж упізнав готель, згадавши опис Рука, і коли підходив до нього, зупинився на протилежному боці дороги, щоб краще роздивитися. Це була висока, дерев’яна, старезна і, як на колишній дім розпусти, непохитна будівля. З обох боків паскудного ґанку стояли кам’яні урни, на яких були намальовані голі дівчата, що веселилися десь посеред лісу. Шанована назва готелю красувалася на вертикальній про-гнилій дерев’яній дошці, і саме коли Джонатан почав переходити дорогу, здійнявся поривчастий східний вітер: вивіска заторохкотіла, мов поїзд, Джонатану в очі залетів пісок, а ніздрі наповнилися запахом смаженої картоплі і лаку для волосся.

Він піднявся сходами, впевнено відкрив старезні двері і опинився у гробовій темряві. Десь звіддаля, як йому спочатку здалося, до нього долинав чоловічий сміх і сморід учорашньої вечері. Поступово він роздивився рельєфну мідну поштову скриньку, потім старий годинник з квітами на циферблаті, які нагадали йому про Леньйон, а потім і стійку рецепції, завалену листами і чашками з-під кави та освітлену гірляндою кольорових ліхтариків. Вочевидь, його приїзд збігся з прибуттям когорти заяложених гірничих інженерів з Квебеку, які шукали любовних пригод, перш ніж вирушити наступного дня до шахти на півночі. їхні валізи і саквояжі лежали на купі біля підніжжя сходів. Двоє молодиків слов’янської зовнішності, у зелених фартухах і з сережками в вухах, понуро перебирали ярлики, шукаючи потрібний.

— Et vous, monsieur, vous etes qui?[38] — почувся жіночий голос, який перекрикував загальний гамір.

За стійкою рецепції Джонатан розгледів мадам Лятю-ліп, власницю готелю. Вона скидалася на королеву: на ній був рожево-бузковий тюрбан, а з макіяжем жінка явно перебрала міру. Вона злегка відкинула назад голову, щоб краще його роздивитися, і явно грала на публіку, яка складалася виключно з чоловіків.

— Жак Борегар, — відповів він.

— Comment, cheri?[39]

— Борегар, — довелося повторити йому, перекрикуючи галас рецепції, хоч Джонатан і не звик підвищувати голос. Чомусь це прізвище йому було більше до вподоби, ніж Лінден.

— Pas d’bagage?[40]

— Pas de bagage.

— Alors, bon soir et amusez-vous bien, m’sieu[41] [42][43], — прокричала йому мадам Лятюліп, подаючи ключ. До Джонатана раптом дійшло, що вона помилково прийняла його за одного з інженерів, але він не побачив жодної потреби просвітити її, ким він насправді був.

— Allez-vous manger avec nous ä ’soir, M’sieu Beauregard?™ — гукнула вона, коли він уже почав підніматися сходами. Вочевидь, вона щойно тепер оцінила його зовнішність.

— Дякую, мадам, але мушу відмовитися — мені потрібно виспатися.

— Але мсьє Борегар, не можна ж лягати спати на голодний шлунок, — кокетливо заперечила мадам Лятюліп, знову ж таки намагаючись справити враження на свою хтиву публіку. — Справжньому чоловікові потрібно набратися сил перед сном! N’est-ce pas, mes gars?[39]™

Зупинившись на сходах, Джонатан сміливо приєднався до загального сміху, проте все ж наполіг, що мусить виспатися.

— Bien, tant pis, d’abord![44] — вигукнула мадам Лятюліп.

Її не потривожив ні його незапланований приїзд, ні неохайний вигляд. Неохайність в Есперансі не вважалася гріхом, а навпаки — ознакою духовності, принаймні так вважала мадам Лятюліп, яка сама взяла на себе роль культурного арбітра містечка. Він був farouche[45], a farouche в її розумінні означав благородний, і в його обличчі вона розгледіла мистецтво. Він був sauvage distingue[46] [47], її улюблений тип чоловіків. Акцент гостя переконав її у тому, що він француз. Або, може, бельгієць, вона не надто в цьому тямила, бо зазвичай їздила у відпустку не далі Флориди. Вона знала одне: коли він розмовляв французькою, вона його розуміла, але коли вона зверталася до нього, він виглядав таким же невпевненим, як і решта французів, яким доводилося чути чисту неспотворену французьку мадам Лятюліп. Звісно, вона одна її такою вважала.

Як би там не було, піддавшись імпульсивному бажанню огледіти його з ніг до голови, мадам Лятюліп допустилася простимої помилки. Вона поселила Джонатана не на одному з поверхів, пристосованих до регулярних відвідин осіб протилежної статі, а на grenier[42], в одній з чотирьох маленьких мансардних кімнаток, які вона зазвичай притримувала для особливо богемних гостей. Мадам і на думку не спало врахувати — а з якого це дива? — що її донька Івонн тимчасово оселилася за двоє дверей від кімнати гостя.

Джонатан пробув у готелі протягом чотирьох днів, привертаючи увагу лише мадам Лятюліп, і то не виходячи за рамки її звичної зацікавленості гостями чоловічої статі.

— Ви покинули свою групу! — з позірною стривоженістю вигукнула вона до нього, коли наступного ранку він прийшов на сніданок сам-один, ще й спізнився. — Ви вже більше не гірничий інженер? Ви покинули це діло? Може, ви хочете стати поетом? Ми тут в Есперансі пишемо чимало віршів.

Коли він увечері повернувся, вона запитала, чи він сьогодні написав елегію, чи може, намалював шедевральну картину. Вона запропонувала йому повечеряти, але він знову відмовився.

— Мсьє, ви повечеряли деінде? — запитала вона з іронічним докором.

Він усміхнувся і похитав головою.

— Tant pis d’abord, — сказала вона, бо така була її звична відповідь на майже будь-які слова.

А так — він був для неї лише «кімната 306», жодних проблем. Лише в четвер, коли він запитав, чи не знайдеться у неї для нього робота, вона придивилася до нього уважніше.

— Яка саме робота, mon gars?[48] — поцікавилася вона. — Може, хочете поспівати на нашій дискотеці? Чи може, ви граєте на скрипці?

Проте мадам Лятюліп уже насторожилась. Вона вловила його погляд і утвердилася у своєму враженні, що цей гість непересічний. Можливо, аж надто непересічний. Вона роздивилася його сорочку і зрозуміла, що це та ж сама, в якій він приїхав. «Ще один золотошукач, який протринькав останній долар, — подумала вона. — Добре, що нам не доводиться платити за його харчування з власної кишені».

— Будь-яка робота, — відповів він.

— Але, Жак, в Есперансі повно роботи, — заперечила мадам Лятюліп.

— Я вже намагався влаштуватися хоча б на одну з них, — відповів Джонатан, пригадуючи три дні, протягом яких у відповідь на його запити тутешні роботодавці лише знизували плечима, або й гірше. — Я намагався влаштуватися у ресторани, готелі, у майстерню шлюпок і в озерні гавані для малих човнів. Я був на чотирьох шахтах, у двох лісозаготівельних компаніях, на цементному заводі, двох заправках і на паперовій фабриці. їм я також не сподобався.

— Але чому? Ви такий красивий, такий чуттєвий. Жаку, чому ви їм не сподобалися?

— їм потрібні документи. Мій номер страховки. Підтвердження канадського громадянства. Іммігрантська посвідка.

— І у вас нічого цього нема? Зовсім нічого? Ви надто переймаєтесь естетикою?

— Мій паспорт на переоформленні в Оттаві, в імміграційній службі. Але мені не вірять. Я з Швейцарії, — додав він, нібито це пояснювало їхню недовірливість.

Але до цього моменту мадам Лятюліп уже встигла натиснути кнопку, яка викликала її чоловіка.

Андре Лятюліп насправді народився з іншим прізвищем — Квятковські. Лише коли його дружині дістався у спадок від батька готель, він погодився взяти її прізвище, щоб увіковічнити своє місце серед благородних родів Есперан-су. Він був емігрантом першого покоління, з ангельським обличчям і широким лобом, на якому зовсім нічого не було написано, і волоссям, яке посивіло завчасу. Він був невисоким і коренастим, а метушився так, як і більшість п’ятдесятилітніх чоловіків, які протягом життя вимотали себе роботою мало що не до смерті, і лише тепер почали задумуватися, чому. Коли Анджей Квятковські був дитиною, його ховали у підвалах і під покровом ночі підпільно переправляли через гірські перевали. Його затримували, допитували і відпускали. Він знав, як воно, стояти перед людьми в уніформі і молитися. Він кинув поглядом на Джонатанів рахунок за проживання і здивувався не менше, ніж його дружина, що гість не дозволив собі жодних додаткових витрат. Шахрай розмовляв би телефоном і просив би в барі та ресторані записувати все на його рахунок. Шахрай накивав би п’ятами посеред глухої ночі. Лятюліпам траплявся не один шахрай на їхньому шляху, і кожен з них саме так і вчиняв.

Усе ще не випускаючи з руки рахунок, мосьє Лятюліп оглянув Джонатана з ніг до голови, точнісінько так само, як це перед тим зробила його дружина, проте ще уважніше: він помітив його коричневі чоботи, як у справжнього мандрівника, вже потерті, але чомусь чистесенькі, його з поваги опущені вниз руки, невеликі, але звиклі до фізичної праці, його точену фігуру і зболені риси обличчя, а ще іскорку відчаю в очах. І мосьє Лятюліп розчулився від вигляду чоловіка, який всього-на-всього шукає своє місце під сонцем, свій маленький куточок, бо мосьє Лятюліпу була добре знайома така ситуація.

— Що ви вмієте робити? — запитав він.

— Готувати, — відповів Джонатан.

Він зайняв своє місце у сім’ї. І у серці Івонн.

Вона одразу ж зрозуміла: це саме той. Здавалося, що завдяки посередництву її нестерпної матусі, сигнали, які могли доходити до них місяцями, дійшли за секунди.

— Це Жак, наша новесенька таємниця, — сказала мадам Лятюліп, навіть не завдавши собі клопоту постукати, відчиняючи навстіж двері у доньчину спальню на горищі, що була лише за десять ярдів по коридору від його кімнати.

«А це Івонн», — подумав Джонатан, чомусь відчувши приплив сорому.

Посередині кімнати стояв стіл. Дерев’яна настільна лампа освітлювала половину її обличчя. Вона друкувала, і коли зрозуміла, що це навідалася її мати, продовжувала друкувати, аж поки не дійшла до кінця сторінки. Джонатан почувався ні в сих ні в тих, бо був змушений у цей час дивитися на її розпатлане світле волосся і чекати, поки вона зболить озирнутися до них. Біля стіни стояло односпальне ліжко. Решту місця в кімнаті займали кошики з випраною постіллю. У кімнаті панував порядок, але там не було ні фотографій, ні різноманітних дрібниць на пам’ять. Лише мішечок для губки біля рукомийника, а на ліжку — левеня з замочком на пузі, щоб ховати туди нічну сорочку. На якусь мить Джонатану стало погано, бо левеня з замочком нагадало йому різану рану пекінеса Софі. «Собаку також убив я», — подумав він.

— Івонн — геній у нашій сім’ї, n’est-ce pas, ma chere?[49] Вона вивчала мистецтво, вона вивчала філософію, вона прочитала всі книги до одної. N’est-ce pas, ma cherie? Тепер вона вдає з себе нашу домоправительку, живе немов монахиня і через два місяці виходить заміж за Томаса.

— А ще вона друкує, — додав Джонатан і одному Богу відомо, чому він це ляпнув.

З принтера поволі висунувся лист. Івонн дивилася просто на нього і Джонатан міг у найменших деталях роздивитися ліву частину її обличчя: прямий, бунтарський погляд, батькові брови і вольове підборіддя, такі характерні для слов’ян, тонесенькі волосинки на вилицях, і сильну шию над комірцем сорочки. Зв’язка ключів звисала з її шиї, немов намисто, і коли дівчина випросталася, вона з легким подзвоном опинилася у западині між її грудьми.

Івонн підвелася, висока і, на перший погляд, не надто жіночна. Вони потиснули одне одному руки, це була її ініціатива. Він ні на мить не завагався — чому б і ні? Борегар, нова людина і в Есперансі, і в її житті? Її долоня була суха і тверда. Вона була одягнена у джинси і при світлі лампи він міг добре роздивитися знову ж таки ліву її частину: тісні джинси, які зібралися у складки від промежини і до лівого стегна. А ще оця чітко спланована точність її доторку.

«Ти дика кішка на відпочинку, — вирішив він, коли вона спокійно поглянула на нього у відповідь. — Ти рано пізнала коханців. Ти каталася з ними на «Гарлі-Девідсонах», накурившись марихуани або й чогось гіршого. А тепер, коли тобі двадцять з хвостиком, ти дісталася плато, яке ще називають компромісом. Ти надто витончена для провінції, але й надто провінційна для міста. Ти заручена з якимось занудою і з усіх сил намагаєшся зліпити з нього того, ким він не є. Ти Джед, яка вже минула свій пік. Ти Джед з солідністю Софі».

Під наглядом матері вона дала йому новий одяг.

Уніформа працівників готелю висіла у сушильній шафі, яка була на сходовому майданчику поверхом нижче. Івонн йшла попереду і ще до того, як вона відчинила двері сушильної шафи, Джонатан уже знав, що попри деяку гру-буватість, хода її була явно жіночною: ніякої зарозумілості бешкетного дівчиська чи манірності кокетливої дівчини-підлітка. Вона йшла впевненим кроком зрілої привабливої жінки.

— Жаку, на кухні можна носити виключно білий одяг, білісінький, і прати його потрібно щодня, це, Івонн, тебе стосується. Жаку, недопустимо приходити у тому самому одязі два дні поспіль. Це правило мого дому і всі його знають. Тут, у «Бабетт», гігієна завжди була на першому місці. Tant pis d’abord.

Поки її мати безперестанку щебетала, Івонн спочатку приклала до Джонатана білий піджак, а потім білі штани на ґумці. Далі вона наказала йому піти в кімнату 34 і все поміряти. Її безцеремонність, вочевидь, про материне око, межувала з сарказмом. Коли він повернувся, її мати наполягла, що рукави задовгі, хоча це й не відповідало дійсності, але Івонн лише знизала плечима і підкоротила їх шпильками. Її руки байдуже торкалися Джонатанових рук, і тепло її тіла змішувалося з його теплом.

— Вам зручно? — спитала вона так, ніби її насправді це абсолютно не обходило.

— Жаку завжди зручно. У нього є внутрішні запаси, n’est-се pas, Жаку?

Мадам Лятюліп кортіло дізнатися про його уподобання поза роботою. Чи любить Жак танцювати? Джонатан відповів, що готовий до всього, але, може, це ще просто не на часі. Може, він співає, грає на музичному інструменті, має акторський талант чи малює? — усім цим і багато чим іншим можна зайнятися в Есперансі, запевнила його мадам Лятюліп. А може, він захоче познайомитися з дівчатами? У цьому немає нічого такого, сказала мадам Лятюліп: багато тутешніх дівчат хотіли б послухати, яке воно життя у Швейцарії.

Ґречно ухиляючись від відповіді, Джонатан згарячу бовкнув щось таке, аж сам не повірив своїм вухам:

— Мадам, у такому вигляді далеко не зайдеш, — вигукнув він так голосно, що мало сам не розреготався, поки Івонн продовжувала займатися його білими рукавами. —

У такому вигляді поліція мене схопить на першому ж перехресті, еге ж?

Мадам Лятюліп вибухнула коротким диким сміхом, а це коронна фішка всіх людей без почуття гумору. Проте Івонн вивчала Джонатана з неприхованою цікавістю, дивлячись йому просто в вічі. Опісля Джонатан часто замислювався, чи це була його тактика, чи диявольський розрахунок. А може, самогубна необачність — отак у перші хвилини знайомства вибовкати їй, що він у бігах?

Незабаром успіхи нового працівника неабияк потішили подружжя Лятюліп. З часом він розкривав усе більше і більше своїх талантів, і Лятюліпи ставилися до нього все приязніше. А Джонатан, більше-ніж-просто-хороший-солдат, у свою чергу, присвячував роботі кожну вільну від сну годину. У його житті були часи, коли він погодився б душу продати, щоб вибратися з кухонь заради елегантності менеджерського чорного смокінга. Проте це було в минулому. Сніданок починався о шостій — з нічної зміни поверталися робітники. Джонатан уже на них чекав. Тристаграмовий біфштекс, яєчня і смажена картопля — у такому замовленні для Джонатана не було нічого незвичного. Він одразу ж відмовився від мішків замороженої картоплі-фрі і бутлів низькоякісної олії, які так припали до душі його патронесі. Натомість він використовував свіжу картоплю, сам її чистив і бланшував, а потім смажив у суміші соняшникової і арахісової олії виключно найвищої якості. Він нарешті знайшов застосування каструльці для приготування наваристого бульйону, вмонтував полички для зберігання різних трав, готував найрізноманітніші запіканки, тушкував м’ясо і ліпив кнедлі. Джонатан знайшов покинутий напризволяще набір металевих ножів і нагострив їх усіх до одного — тепер ніхто, крім нього, не мав права до них торкатися. Він вдихнув нове життя у стару пічку, яку мадам Лятюліп нарекла чи то негігієнічною, чи небезпечною, чи відразливою, чи надто дорогою, щоб нею користуватися. А як він солив страви! Немов справжній шеф-кухар: піднімав руку вище голови і сіяв сіль звисока. Його Біблією був пошарпаний примірник його улюбленої «Le Repertoire de la Cuisine»[50], на який йому пощастило натрапити у місцевій крамничці з різноманітними дрібницями.

Мадам Лятюліп спостерігала за цим усім спочатку із захватом, а потім з майже нездоровим обожнюванням. Вона замовила для нього новий робочий одяг, нові ковпаки, і була за крок від того, щоб замовити йому ще й жовтогарячу жилетку, лаковані черевики і підв’язки. Вона також купила йому дорогі каструлі і пароварки, які він використовував на всі сто відсотків. А коли дізналася, що за допомогою звичайнісінької паяльної лампи він глазурує цукровий вершечок крем-брюле, то була така вражена поєднанням артистизму та практичності, що тут же захотіла влаштувати для своїх богемних подружок екскурсію на кухню, щоб вони все побачили на власні очі.

— Він такий вишуканий, наш Жак, tu ne crois pas, Мімі, ma chere?[51] Він стриманий, він красивий, він майстер на всі руки, а коли захоче, то ще й неабияк вас осідлає. Справді! Ми, старші пані, не боїмося говорити про таке вголос. Коли нам трапляється гарний чоловік, ми не маємо червоніти, мов дівчатка. Tant pis d’abord, Елен?

Проте та сама мовчазність і стриманість, якими вона так захоплювалася у Джонатанові, зводили її з розуму і не давали спокою. Якщо він не належав їй, то кому? Спершу вона вирішила, що він пише роман, але переглянувши папери на його столі, не знайшла нічого, окрім чернеток листів-скарг, адресованих швейцарському посольству в Оттаві. Професійний споглядач передбачив, що господиня неодмінно нишпоритиме у його столі, і заздалегідь подбав про те, щоб вона знайшла ці листи.

— Жаку, ви закохалися?

— Наскільки мені відомо, мадам, то ні.

— Ви нещасливий? Ви самотній?

— Я цілком і повністю задоволений.

— Але ж недостатньо бути просто задоволеним! Ви маєте зректися самого себе. Ви маєте щодня ставити на карту все. Ви маєте пережити екстаз.

Джонатан відповів, що для нього екстаз — це його робота.

Закінчивши з обідом, Джонатану дозволялося відпочивати ціле пообіддя, але натомість він зазвичай спускався у підвал, щоб допомогти повиносити на подвір’я гори порожніх пляшок, де мосьє Лятюліп усе звіряв: хай Бог боронить того офіціанта чи барменку, які таємно пронесли на дискотеку свою плящину чи дві і продали за підвищеною ціною.

Тричі на тиждень Джонатан готував сімейну вечерю. Вони сідали за стіл раніше за гостей готелю і мадам Лятюліп намагалася підтримувати інтелектуальну розмову.

— Жаку, ви родом з Базеля?

— З місця неподалік від Базеля, мадам.

— З Женеви?

— Так, ближче до Женеви.

— Івонн, Женева — це столиця Швейцарії.

Івонн і оком не моргнула.

— Івонн, ти сьогодні в настрої? Уже розмовляла з Томасом? Ти мусиш розмовляти з ним щодня. Це нормально, ви ж заручені.

Близько одинадцятої, коли дискотека була у самому розпалі, Джонатан знову був тут як тут, готовий допомагати. До одинадцятої — шоу були не більше, ніж демонстрація наготи, але після одинадцятої все оживлялося і дівчата вже зовсім нічого не вдягали на себе між номерами, хіба що фартушки з блискітками, в які вони складали готівку, і час від часу куці халатики, які вони навіть не спромагалися застебнути. Коли вони за додаткові п’ять доларів розводили перед вами ноги — це була додаткова послуга, яка надавалася одразу ж за вашим столиком, на спеціально відведеному для цього стільці — картина нагадувала підбиту хутром нору якогось нічного звіряти, підсвіченого штучним світлом.

— Жаку, вам подобаються наші шоу? Ви гадаєте, вони красиво виглядають? І вони таки збуджують, правда, навіть вас?

— Мадам, вони напрочуд добре діють.

— Рада це чути. Не варто подавляти свої почуття.

Бійки траплялися лише зрідка і більше скидалися на спорадичні сутички між цуценятами. Лише найгірші з них закінчувалися вибухами. Гримів перекинутий стілець, дівчина відскакувала в бік, а потім долинали удари кулаків або ж западала напружена тиша, яка настає, коли двоє чоловіків наминаються один одному боки. Раптом нізвідки з’являвся Андре Лятюліп і, немов зменшена версія Атласу, розбороняв розлючених чоловіків, аж поки всі не заспокоювалися і не затихали. Коли це сталося уперше, Джонатан не втручався і дав господарю можливість самому все залагодити. Але коли якийсь п’янезний здоровило спробував вдарити мосьє Лятюліпа, Джонатан рвучко скрутив йому руку і вивів на свіже повітря.

— Де ви такого навчилися? — поцікавився мосьє Лятю-ліп, коли вони прибирали пляшки.

— В армії.

— У Швейцарії є армія?

— Так, військова служба обов’язкова для всіх.

Одного недільного вечора до них навідався старенький католицький кюре у полатаній рясі з поплямленим високим коміром. Дівчата перестали танцювати, а Івонн з’їла з ним шматочок лимонного пирога, за який кюре, наполягаючи на своєму, заплатив, витягнувши гроші з гаманця, прив’язаного, немов у мисливця, ремінцями до пояса. Джонатан спостерігав за ними зі свого темного кутка.

Якось іншого разу з’явився чоловік-гора з коротким світлим волоссям і у вельветовій куртці з шкіряними латками на ліктях. Біля нього упадала його дружина в шубі. Двоє офіціантів-українців посадили його за столик біля сцени, він замовив шампанське і дві порції копченого лосося, а потім з батьківською поблажливістю взявся дивитися шоу. Проте коли Лятюліп озирнувся довкола у пошуках Джонатана, щоб попередити його, що пану старшому офіцеру поліції не потрібно виставляти рахунок, за Джонатаном уже і слід прохолов.

— Ви що, боїтеся поліції?

— Поки я не маю паспорта, так.

— Як ви здогадалися, що він поліціянт?

Джонатан мило усміхнувся, але так нічого і не відповів, принаймні мосьє Лятюліпу не відклалася в пам’яті його відповідь.

— Нам варто його попередити, — всоте повторила мадам Лятюліп, лежачи в ліжку і безуспішно намагаючись заснути. — Вона навмисно його провокує. Крутить перед ним хвостом. Знову взялася за старе.

— Але вони навіть не розмовляють одне з одним. Навіть не дивляться одне на одного, — заперечив мосьє Лятюліп, відкладаючи книжку.

— І ти не здогадуєшся, чому? Ці двоє хитрунів, вони одне одного варті.

— Вона заручена з Томасом і вона вийде заміж за Томаса, — відповів мосьє Лятюліп. — Відколи це нескоєний злочин вважається злочином? — грайливо додав він.

— Ти говориш як варвар, зрештою, як і завжди. Бо варвар — це людина без інтуїції. Ти попереджав його, що працівникам заборонено спати з дівчатами з дискотеки?

— Я гадаю, він не мав жодного наміру цього робити.

— Ось і воно! Краще б у нього такий намір був.

— Боже правий, він спортсмен, — мосьє Лятюліпу врешті урвався терпець і його слов’янський темперамент узяв гору. — У нього є інші віддушини. Він бігає, ходить у походи, плаває під вітрилами. Ганяє на мотоциклах. Він готує. Він працює. Він спить. Не кожен же чоловік помішаний на сексі!

— Значить він tapette[52], — заявила мадам Лятюліп. — Я це зрозуміла, щойно на нього глянула. Івонн даремно марнує на нього час. Це її провчить.

— Ніякий він не tapette! Запитай українців-офіціантів! Він цілком нормальний!

— Ти вже бачив його паспорт?

— Як його паспорт стосується його сексуальної орієнтації? Паспорт знову відправили у посольство Швейцарії. Його потрібно поновити, перш ніж його проштампують в Оттаві. Бюрократична машина футболить його документи туди-сюди.

— «Бюрократична машина!» Торочить без кінця одне й те саме! Ким він себе уявив? Віктором Гюго? Швейцарці так не розмовляють!

— Я не знаю, як розмовляють швейцарці.

— То запитай Сісі! Сісі каже, що всі швейцарці — неотесані. Вона колись була заміжня за одним таким муж-ланом-швейцарцем, тому їй видніше. Борегар — француз, я впевнена на всі сто. Він готує, як француз, розмовляє, як француз, він зарозумілий, як француз, і хитрий, як француз. А ще зіпсований, як француз. Ясне діло, що він француз, інакше і бути не може! Француз і брехун!

Важко дихаючи, вона втупилася очима в стелю, оздоблену паперовими зірочками, які мерехтіли у темряві.

— Його мати — німкеня, — озвався мосьє Лятюліп, намагаючись говорити спокійніше.

— Що? Що за нісенітниця? Німці — блондини. Хто тобі таке сказав?

— Він і сказав. На дискотеці вчора було кілька інженерів з Німеччини. Борегар говорив з ними німецькою, немов справжнісінький тобі фашист. Я і запитав його, звідки він знає німецьку. По-англійськи він теж говорить.

— Ти мусиш звернутися до місцевих органів. Борегар мусить або все зробити законно, або забратися геть. Врешті-решт, це мій готель чи його? Він поза законом, я не маю і крихти сумніву. Надто вже він впадає в око. C’est bien sür![53]

Обернувшись спиною до чоловіка, вона ввімкнула радіо і почала розглядати паперові зірочки, а лють усе ще клекотала в її грудях.

Десять днів після того, як Івонн зодягнула його з ніг до голови у білу форму, вони зустрілися на Мендж-Квік і Джонатан повіз її на своєму «Гарлі-Девідсоні» на північ. Вони перетнулися у коридорі мансарди, нібито випадково, першими почувши кроки одне одного. Джонатан сказав, що у нього завтра вихідний, Івонн спитала, що він планує робити.

— Візьму мотоцикл на прокат, — відповів він. — Може, поїду подивитись на озера.

— У нас є будиночок на озері, батько тримає там свій човен, — сказала вона так, ніби її матері взагалі не існувало. Наступного ранку вона чекала на нього, як і було домовлено, бліда, проте сповнена рішучості.

Пейзаж навколо був меланхолійний і величний: небо над головою здавалося виснаженим, повз них пролітали сині ліси. Проте чим далі на північ вони рухалися, тим темнішим ставав день, а східний вітер приніс мжичку. Поки вони доїхали до будиночка, дощ уже розійшовся. Вони роздягнули одне одного і наступні години здалися Джонатану цілим життям: він нарешті надолужив своє за довгі місяці постійного стримування і самообмеження, протягом яких він не дозволяв собі ні віддушин, ні слабкостей. Вона боролася з ним, не відводячи від нього погляду. Івонн відводила очі лише коли міняла позу, щоб постати перед ним уже в зовсім новому амплуа, щоб здатися йому іншою жінкою.

— Зачекай, — прошепотіла вона.

Її тіло зітхнуло, впало, а потім знову піднялося, обличчя її розтягнулося і стало відразливим, проте так і не вибухнуло. Здалося, вона врешті капітулювала: з неї вирвався стогін, але такий приглушений, що міг би долинати і з промоклих наскрізь лісів чи глибин сірого озера. Вона лягла на нього зверху і вони знову почали своє сходження на вершину, все вище і вище, аж поки не досягнули піку разом.

Джонатан лежав біля Івонн і не відводив від неї погляду: дивився на її рівне дихання і трохи гнівався на те, що вона отак спокійно собі спить. Він намагався зрозуміти, кого він зраджував цього разу. Софі? Чи лише себе, як і завжди? Ми зраджуємо Томасу. Вона перевернулася на бік, повернувшись до нього спиною. Її краса лише підкреслювала його самотність. Він знову почав її пестити.

— Він хороша людина, — сказала Івонн. — Займається антропологією і правами індіанців. Його батько — юрист, він працює з крі[54]. Томас хоче йти його стопами. — Івонн знайшла пляшку вина і принесла її у ліжко. Вона поклала голову йому на груди.

— Певен, він би мені дуже сподобався, — чемно відповів Джонатан, уявляючи мрійника з серйозним виразом обличчя у кольоровому плетеному светрі, який старанно виписує любовні листи на папері, виробленому з вторинної сировини.

— Ти одна суцільна брехня, — сказала вона, пристрасно обціловуючи його. — У тобі явно ховається брехун. Ти — одна суцільна правда, але з домішками брехні. Я тебе не розумію.

— Я в бігах, — сказав він. — Натворив усякого в Англії.

Вона ще чіпкіше впилася всім своїм тілом у його.

— Хочеш про це поговорити?

— Мені потрібно звідкись дістати паспорт, — сказав він. — Ніякий я не швейцарець, це все вигадки. Я англієць.

— Ти хто?

Вона розхвилювалася. Схопила його келих і почала пити, дивлячись крізь нього на Джонатана.

— Може, нам вдасться десь поцупити паспорт, — запропонувала вона. — Переклеїти фотографію. Один мій друг так зробив.

— Може, й так, — погодився він.

Вона голубила його, її очі горіли.

— Я вже пробував усе, — сказав він їй. — Нишпорив у кімнатах для гостей, заглядав у автівки на стоянці, але тут ніхто не носить з собою паспорт. Заходив на пошту, взяв бланки, вивчив усі формальності. Ходив на тутешній цвинтар, шукав мертвих чоловіків мого віку, думав, може, вдасться подати документи від їхнього імені. Але тепер такі часи, що годі знати напевно, чим це все обернеться: а може, усі померлі уже числяться в якомусь електронному реєстрі?

— Яке твоє справжнє ім’я? — прошепотіла вона. — Хто ти? Хто ти?

Коли він підніс їй найцінніший можливий подарунок, то відчув, як на якусь блаженну мить на нього зійшло дивовижне умиротворення.

— Пайн. Джонатан Пайн.

Увесь день вони прожили зовсім без одягу і, коли дощ вщух, попливли човном на острівець у центрі озера, де і купалися голяка на гальковому пляжі.

— Через п’ять тижнів він захищає дисертацію, — сказала вона.

— А потім?

— Одружується з Івонн.

— А потім?

— Працюватиме в лісах з індіанцями. — Вона сказала, де саме. Вони ще трохи пропливли.

— Разом з тобою? — спитав він.

— Звісно.

— На довго?

— На кілька років. Подивимося, як воно піде. Ми плануємо завести дітей. Десь так з шість.

— Ти будеш вірною йому?

— Звісно. Час від часу.

— А хто там живе?

— Здебільшого крі. Вони Томасу найбільше подобаються. Він навіть мову їхню вивчив.

— А як щодо медового місяця? — запитав він.

— З Томасом? Для нього медовий місяць — це поїсти в «Макдональдсі» і піти на тренування з хокею.

— Він подорожує?

— Північно-західними територіями. Ківатін. Йеллоунайф. Велике Невільниче озеро. Норман-Веллс. Він усе там об’їздив.

— Я маю на увазі за кордон.

Вона похитала головою.

— Це не для Томаса. Він каже, що все і так є в Канаді.

— Що саме?

— Все, що потрібно в житті. Все тут. Для чого шукати це деінде? Він каже, люди надто багато подорожують. Він має рацію.

— Значить, паспорт йому не потрібен, — сказав Джонатан.

— Та пішов ти, — сказала вона. — Вертаймося на берег.

Але допоки вони приготували вечерю і знову покохалися, вона вже почала прислухатися до його слів.

Вони кохалися щодня або щоночі. Короткими ранніми годинами, коли Джонатан повертався з дискотеки, Івонн чекала на нього у ліжку, прислухаючись, чи не чути його легкого доторку до дверей — це був їхній сигнал. Він підходив до неї навшпиньки і вона вбирала його в себе, немов останній довгий ковток перед засушливою пустелею. Вони кохалися, майже не рухаючись. Піддашшя було немов барабан і кожен порух розносився стукотом по всьому будинку. Коли вона починала стогнати від задоволення, він закривав їй рот рукою, і вона кусала її, залишаючи сліди від зубів навколо великого пальця.

— Якщо твоя мати впіймає нас на гарячому, вона вижене мене, — говорив він.

— Та яка різниця, — шепотіла вона, ще більше притискаючись до нього. — Я піду разом з тобою. — Здавалося, вона повністю забула про свої плани на майбутнє, якими нещодавно з ним ділилася.

— Мені потрібен ще час, — наполягав він.

— Щоб отримати паспорт?

— Ні, тебе, — відповів він, усміхаючись у темряві.

Вона ненавиділа, коли він ішов, але не наважувалася затримувати його. Мадам Лятюліп останнім часом частенько заглядала до неї у будь-який час дня і ночі.

— Cocotte[55], ти ще не спиш? Як почуваєшся? Mon p’tit chou[56], до твого весілля залишилося всього чотири тижні. Наречена мусить гарно відпочити.

Одного разу її мати заявилась тоді, коли Джонатан усе ще лежав у ліжку Івонн. Але було темно, і на його щастя, мадам Лятюліп не ввімкнула світло.

Якось вони гайнули на її блакитному «Понтіаку» в Толеранс, де зупинилися в мотелі. Дякувати Богу, він наполіг, щоб вона вийшла з номера раніше за нього, тому що, коли вона підходила до своєї машини, все ще просякнута його запахом, наразилася на Мімі Ледук, яка усміхалася до неї з сусідньої стоянки.

— Tu fais visite аи[57] шоу? — загукала Мімі, опустивши вікно.

— Ага.

— C’est super, n’est-ce pas? T’as vu[58] оту маленьку чорну сукню? Tres[59] відкрита, tres сексуальна?

— Ага.

— Я її купила! Toi aussi faut l’acheter! Pour ton trouss — eauuu![60]

Вони кохалися у порожніх гостьових номерах, коли її мати їздила по продукти, і у сушильній шафці під сходами. Сексуальна одержимість зробила її нерозсудливою. Вона підсіла на ризик, як на наркотик. Увесь її день крутився навколо того, щоб знайти кілька хвилин і побути разом з ним на самоті.

— Коли ти підеш до священика? — запитав він.

— Коли буду готова, — відповіла вона з грайливою серйозністю, яка нагадала йому про Софі.

Вона вирішила стати готовою наступного дня.

Старенький кюре Савіньї ще ніколи не підводив Івонн. Ще з дитинства вона приносила йому свої турботи, тріумфи і таємниці. Коли батько побив Івонн, то саме старенький Савіньї обробив їй синець під оком і заспокоїв її. Коли мати зводила її з розуму, старенький Савіньї сміявся і казав, що вона просто час від часу буває трохи божевільною. Коли Івонн почала спати з хлопцями, він жодного разу не наказав їй припинити. І коли вона втратила віру в Бога, він засмутився, але Івонн продовжувала навідуватися до нього щонеділі після служби, на яку вона вже більше не приходила, прихопивши з собою те, що вдавалося поцупити з готелю: пляшку вина чи, як сьогодні, віскі.

— Bon[61], Івонн! Сідай. Боже мій, ти сяєш, мов яблучко! О небеса, що це ти мені принесла? Це я маю приносити подарунки нареченій!

Він випив за її здоров’я і, відкинувшись назад у кріслі, вдивлявся своїми вологими старечими очима у безкінечність.

— В Есперансі ми зобов’язані любити один одного, — виголосив він так, немов уявив, що читає нотації на дошлюбних науках.

— Я знаю.

— Здається, ще вчора кожен з нас був тут чужинцем, без сім’ї, без батьківщини, всі трохи боялися лісів та індіанців.

— Я знаю.

— Тому ми поріднилися. Ми полюбили одне одного. Це було природно. Це було необхідно. І ми присвятили нашу спільноту Богу. І нашу любов. Ми стали Його дітьми посеред дикої природи.

— Я знаю, — знову повторила Івонн і пошкодувала, що взагалі прийшла.

— Тепер ми хороші містяни. Есперанс подорослішав. Це хороше містечко, чепурне, християнське. Але нудне. Як там Томас?

— У Томаса все чудово, — сказала вона, потягнувшись до своєї торбинки.

— А коли ти його приведеш до мене? Якщо ти не дозволяєш йому приїхати в Есперанс через свою матір, то час вже випробувати цього хлопчину вогнем! — Вони разом посміялися. Інколи старенький Савіньї був напрочуд проникливий, саме за це Івонн його і любила. — Нічогенький, мабуть, хлопчина, той твій Томас, заарканити таку дівчину, як ти. Він палкий? Згорає від любові до тебе? Пише тобі тричі на день?

— Томас трохи забудькуватий.

Вони знову засміялися і старенький кюре все повторював уголос «забудькуватий» і хитав головою. Вона відкрила сумочку і дістала звідти дві фотографії, загорнуті у целофановий конверт. Одну з них вона простягнула йому. А опісля подала зі столу окуляри в металевій оправі. Далі вона чекала, поки він уважно роздивиться фото.

— Це Томас? Боже мій, оце красень! Чому ти мені раніше не казала? Забудькуватий? Оцей чоловік? Він сама міць! Твоя мати припаде до ніг такого чоловіка!

Все ще захоплюючись фотографією Джонатана, яку кюре тримав на відстані витягнутої руки, він дещо нахилив її, щоб на неї краще падало світло з вікна.

— Хочу зробити йому сюрприз і витягнути його кудись на медовий місяць, — сказала вона. — У нього нема паспорта і я хочу вручити йому його просто біля вівтаря.

Кюре вже шукав по кишенях ручку. Івонн уже мала ручку напоготові. Вона перевернула фотографії обличчям донизу і спостерігала, як він повільно, немов дитина, виводить на них літери — спочатку на одній, потім на іншій — уповноважений як священник, якому законами Квебеку дозволено реєструвати шлюби. Вона знову відкрила торбинку і цього разу дістала з неї незаповнений бланк «Formule А pour les personnes de i6 ans et plus»[62], необхідний для подачі документів на отримання паспорта. Вона вказала на місце, де йому потрібно ще раз підписатися, тепер уже як свідку, особисто знайомому з подавцем заяви.

— Але скільки часу ж я його знаю? Я ж цього негідника ще зроду-віку не бачив!

— Напишіть — усе життя, — сказала Івонн і дивилася, як він виводить «1а vie entiere»[63].

«Томе, — тріумфально телеграфувала вона тієї ж ночі, — церкві потрібне твоє свідоцтво про народження. Терміново надішли його на адресу «Бабетт». Не переставай любити мене. Івонн».

Коли Джонатан легенько торкнувся її дверей, вона вдала, що спить, і не ворухнулася. Але коли він підійшов до її ліжка, вона схопилася і притягнула його до себе ще спрагліше, ніж будь-коли раніше. «Я це зробила, — безперестанку шепотіла вона. — Вдалося! У нас усе вийде!»

Незадовго після цього епізоду і у таку ж передвечірню годину мадам Лятюліп зробила візит огрядному старшому офіцеру поліції у його розкішному офісі. На ній була рожево-бузкова сукня, яка, вочевидь, мала символізувати тиху скорботу.

— Анжелік, — мовив поліціянт і підсунув їй крісло, — дорогенька, завжди радий тебе бачити.

Як і кюре, старший офіцер поліції був уже в літах. На стінах висіли фотографії, на яких він був у розквіті сил: ось він увесь в хутрах керує собачою упряжкою, ось на коні скаче лісами, переслідуючи злочинця. Але ці реліквії зараз були йому зовсім ні до чого. Колись мужнє підборіддя тепер стало подвійним. А випнуте пузо здіймалося над шкіряним поясом уніформи, немов коричневий футбольний м’яч.

— Знову одна з твоїх дівчат уплуталася в якусь історійку? — запитав він і посміхнувся з розумінням.

— Дякую, Луї, але наскільки мені відомо, то ні.

— Хтось запустив свої загребущі руки в твою касу?

— Ні, Луї, наша бухгалтерія в порядку, дякую.

Офіцер поліції вловив її тон і підготувався захищатися.

— Що ж, Анжелік, я радий це чути. Тепер таких історій хоч греблю гати. Минули колишні спокійні часи. Вип’єш im p’tit?[64]

— Дякую, Луї, але я тут у справі. Я хочу, щоб ти зібрав інформацію про молодого чоловіка, якого Андре найняв на роботу у готелі.

— Що ж він накоїв?

— Питання радше в тому, що накоїв Андре. Він узяв на роботу чоловіка без документів. Це було дуже näif[65] з його боку.

— Анжелік, твій Андре — справжній добряк. Один з найкращих у цьому місті.

— Аж надто добряк. Цей чоловік працює у нас уже десять тижнів, а його документи так і не прийшли. Через нього ми порушуємо закон.

— Анжелік, але ми ж тут не Оттава, і ти це чудово розумієш.

— Він стверджує, що приїхав з Швейцарії.

— Можливо, так воно і є. Швейцарія — чарівна країна.

— Спочатку він каже Андре, що його паспорт у відділі імміграції, а потім — що у посольстві Швейцарії на перереєстрації, а зараз він нібито ще у якійсь установі. Де насправді той паспорт?

— Ну, Анжелік, він точно не у мене. Ти ж знаєш Оттаву. Тим крючкодерам треба три місяці, лише щоб дупу підтерти, — сказав старший офіцер поліції, по-дурнуватому гигикнувши зі свого вдалого дотепу.

Мадам Лятюліп почервоніла. Ні-ні, вона не зашарілась, це лють так розпливлася її обличчям, що поліціянт аж занервував.

— Він не швейцарець, — сказала вона.

— Анжелік, звідки ти це взяла?

— Я дзвонила у посольство Швейцарії. І представилась його матір’ю.

— І?

— Сказала, що мені уже увірвався терпець чекати на документи, мій син не має дозволу на роботу, через це він вліз у борги і впав у депресію, якщо вони не можуть надіслати його паспорт, то хай хоча б надішлють лист-підтвердження, що в нього все в порядку з документами.

— Не сумніваюся, ти розіграла сцену як слід. Ти чудова актриса, Анжелік. Ми всі це знаємо.

— Вони не знають ніякого Жака Борегара, який би приїхав з Швейцарії у Канаду, це все вигадка. Він спокусник.

— Він хто?

— Він спокусив мою доньку, Івонн. Вона цілковито втратила через нього голову. Він справжнісінький пройдисвіт, який ховається за маскою інтелігента. Він хоче вкрасти у мене мою єдину доньку, вкрасти мій готель, вкрасти наш спокій, нашу злагоду, наш...

Вона мала цілий список того, що намагався вкрасти у неї Джонатан. Вона складала цей список довгими безсонними ночами і доповнювала його при кожному новому доказі того, що її донька без цього злодія жити не може. Лише один його злочин вона вирішила не згадувати — своє вкрадене серце.

10

Злітно-посадкова смуга здавалася зеленою стрічкою, натягнутою уздовж коричневих боліт Луїзіани. З обох боків випасалися корови, на яких сідали білі чаплі, і згори вони здавалися плямами снігу. У дальньому кутку смуги стояв напівзруйнований жерстяний сарай, який колись використовувався як ангар. До нього з траси пролягала червонувата ґрунтова дорога. Вочевидь, Стрельскі не був певен, чи перед ними саме те місце, або, може, воно йому просто не сподобалося. Він накренив «Сессну» і вона знизилася, а потім на малій висоті пролетіла над болотом. Зі свого сидіння у самому хвості Берр побачив старий паливний насос біля сараю, а за ним — ворота з колючого дроту. Ворота були зачинені і він не помітив там жодних ознак життя, аж поки йому не впали в око свіжі сліди шин на траві. Стрельскі зчитав їх одночасно з Берром і здавалося, вони йому сподобалися, бо він набрав швидкості і розвернув літак, заходячи на посадку з заходу. Він, мабуть, щось сказав Флінну по внутрішньому зв’язку, бо той відірвав свої поплямлені долоні від пістолета-кулемета, який лежав у нього на колінах, і знизав плечима — вельми нехарактерний для вихідців з Латинської Америки жест. Минула година, відколи вони вилетіли з Батон-Руж.

Зі старечим бубонінням «Сессна» торкнулася землі і поповзла мощеною доріжкою. Ні корови, ні чаплі навіть не підняли голови. Стрельскі і Флінн скочили на траву. Доріжка розділяла рівнинні паруючі болота, які чавкали і цмокали. Товсті жуки то ліниво опускались, то піднімались над тванню. Притиснувши пістолет-кулемет до грудей і дивлячись то наліво, то направо, Флінн рушив до сараю. За ним ішов Стрельскі, тримаючи в руках валізку і заряджений автоматичний пістолет. Ззаду плівся Берр, озброєний лише молитвою: він майже не вмів стріляти і ненавидів це.

— Наш Пат Флінн пройшов Північну Бірму, — говорив Стрельскі. — Наш Пат Флінн пройшов Сальвадор... Пат — непересічний християнин... — Стрельскі любив говорити про Флінна з захватом.

Берр уважно розглядав сліди коліс під ногами. Автів-ка чи літак? Він здогадувався, що за якимись ознаками їх можна розрізнити, і йому було соромно, що він їх не знав.

— Ми сказали Майклу, що ти велике цабе з Англії, — заздалегідь попередив його Стрельскі. — Щось на кшталт самої тітоньки Вінстона Черчілля.

— О, згідно з нашими описами — ви навіть її переплюнули, — сказав Флінн.

Увечері напередодні вони сиділи на ґанку будиночка на березі моря в Форт-Лодердейл і Стрельскі розповідав Берру про отця Лукана і брата Майкла.

— Тут усім Флінн заправляє. Якщо ви хочете щось запитати Майкла, то краще це робити через Флінна. Він слизький і неврівноважений тип, еге ж, Пате?

Флінн закрив рот своєю здоровенною долонею, щоб приховати беззубу посмішку.

— Майкл чудовий хлоп, — відповів Флінн.

— А головне богобоязливий, — сказав Стрельскі. — Майкл — саме святенництво, еге ж, Пате?

— Набожний чоловік до самих кісток, Джо, — підтвердив Флінн.

А потім, під загальне гоготання, Стрельскі і Флінн розповіли Берру історію про те, як брат Майкл навернувся до Христа і знайшов своє покликання — стати супердонощи-ком. Стрельскі наполягав, що ця історія ніколи не почалася б, якби наш агент Флінн одних вихідних під час Великого Посту не опинився волею випадку у Бостоні, куди він подався на духовне відновлення від своєї дружини, щоб залікувати свою душу за допомогою плящини-другої ірландського віскі разом з кількома такими ж непитущими братчиками з семінарії.

— Правда, Пате? — вимагав підтвердження своїх слів Стрельскі, переймаючись, щоб Флінн часом не заснув.

— Чистої води правда, Джо, — погодився Флінн, посьорбуючи віскі і напихаючи повний рот піци, у той час як його очі лагідно дивилися на повню, що повисла над Атлантичним океаном.

— Щойно наш Пат і його преподобні братчики впоралися з першою пляшкою віскі, — продовжував Стрельскі, — як з’явився отець Аббот власною персоною, щоб поцікавитися, чи зможе спеціальний агент Патрик Флінн з Митниці США з доброї волі виділити йому хвильку на особисту бесіду в його особистому офісі.

— І коли агент Флінн змилостивився і пристав на його пропозицію, — продовжував Стрельскі, — то виявилося, що в офісі отця Аббота сидить сухий, як скіпка, і високий, мов дзвіниця, хлопчина з Техасу, а вуха в нього такі, як ракетки для пінг-понгу. Ним виявився отець Лукан з монастиря «Крові Діви Марії», що у Новому Орлеані, який перебував з причин, відомих лише Папі, під покровительством отця Аббота з Бостона.

— І цей самий Лукан, — не вгавав Стрельскі, — цей прищавий клаповухий пуцьвірінок присвятив своє життя спасінню грішних душ в ім’я Святої і Непорочної Діви Марії шляхом власного освячення і наведення прикладів житія святих.

— І ось, лупаючи цю непіддатливу скалу, — продовжував Стрельскі, а Флінн тим часом хихотів, кивав своїм червоним обличчям і посіпував себе за чуба — ну чисто тобі дурник, — Лукан почув сповідь багатого покаянного грішника, чия донька нещодавно наклала на себе руки, і зробила це неабияк відразливо, бо не могла більше терпіти гульки і кримінальні афери свого татуся.

— І того самого покаянного грішника, — розповідав Стрельскі, — настільки замучили докори сумління, що він вилив перед Луканом усю свою наболілу душу. Бідака Лукан, йому ж ще навіть молоко на губах не висохло, так перейнявся почутим, що на всіх парах помчав у Бостон до отця Аббота за духовними настановами і пахучими солями. Ну й ну, той грошовитий покаянник виявився таким сраним покидьком, якого ще світ не бачив...

— Дозоване покаяння, Леонарде, це як дуже короткий бенкет, — Стрельскі потягнуло на філософію. Флінн тихо посміхався до місяця. — А цілковитим і безповоротним розкаянням там і не пахло. Не встиг Патрик до нього дістатися, як Майкл уже шкодував про це короткотривале навернення до порядності і був готовий посилатися і на першу поправку до Конституції, і на п’яту, і посилати всіх навколо теж. І ще одне: все, що він наговорив, вважалося недійсним, бо він на той момент мав психологічні розлади в зв’язку з непоправним горем. Але наш Пат, — Флінн заусміхався ще ширше, — Пат і його релігійність врятували ситуацію. Він дав Майклові вибір: або від сімдесяти до дев’яноста років посиленого режиму, або союз з силами небесними, амністія і можливість далі преспокійно тра-хати дівчат з першого ряду «Фолі-Бержер». Майклу знадобилося двадцять секунд, щоб переговорити зі своїм Творцем і вислухати голос совісті. У результаті другий варіант йому сподобався більше.

Флінн стояв у жерстяному сараї й кивнув Беррові і Стрельс-кі, щоб вони взяли з нього приклад і також зайшли. їх обдало жаром, немов з розпеченої духовки, і смородом кажанів. Поламаний стіл, дерев’яна лавка, погнуті пластикові крісла навколо столу — все було встелено кажанячим послідом. Кажани звисали з металевих перекладин під стелею, згуртувавшись по двоє чи по троє, й виглядали немов налякані клоуни. Розбите радіо лежало на боці поруч з генератором, наскрізь прошитим старими дірками від куль. Берр подумав, що хтось навмисно перевернув тут усе догори дриґом. Хтось, вочевидь, вирішив, що якщо це місце не дістанеться йому, то нехай і не дістанеться нікому іншому, і розтрощив ущент усе, що тільки потрапляло під руку. Флінн востаннє визирнув назовні і зачинив двері в сарай. «Це що, якийсь умовний сигнал?» — подумав Берр. Флінн приніс зелені протимоскітні спіралі. На паперовій торбинці було написано «Бережіть планету. Обійдіться сьогодні без пакета». Флінн запалив спіралі. Кільця зеленуватого диму почали здійматися вгору до жерстяного даху, від чого кажани неабияк заметушилися. Графіті на стіні, написане іспанською, кляло янкі на чім світ стоїть.

Стрельскі і Флінн сіли на лавку. Берр насилу примостив одну сідницю на поламаному кріслі. Все-таки авто, вирішив він. Ті сліди на траві були слідами автомобіля: чотири колеса, які котилися рівними смугами. Флінн поклав пістолет-кулемет на коліна, зафіксував вказівний палець на спусковому гачку і закрив очі, прислухаючись до цокоту цикад. «Злітно-посадкова смуга була побудована торговцями марихуаною ще у шістдесятих, — розповідав колись Стрельскі, — але для теперішніх поставок вона вже замала. Теперішні контрабандисти літають вантажними літаками 737-ї моделі з цивільними розпізнавальними знаками, ховають своє добро у декларованих товарах і користуються аеропортами з найновішим устаткуванням. А дорогою назад вони по саму зав’язку набивають літаки норковими шубами для своїх дівчаток і осколковими гранатами для своїх друзів. Наркоторговці такі ж люди, як і всі інші у транспортному бізнесі: вони терпіти не можуть повертатися порожняком».

Минуло півгодини. Берра вже нудило від запаху проти-москітних спіралей. Тропічний піт заливав йому обличчя як вода з душу, а сорочка промокла до нитки. Стрельскі подав йому пластикову пляшку з теплою водою, Берр трішки з неї відпив і витер лоба вже промоклим наскрізь носовичком. «Варто цьому щуру передумати, — крутилося у Берра в голові, — і нас розірве на шматки». Стрельскі розправив схрещені ноги, щоб стало трохи зручніше сидіти. На колінах у нього лежав автоматичний пістолет на 45 набоїв АКП, а в алюмінієвій кобурі на нозі був револьвер.

— Ми сказали йому, що ти лікар, — ще раніше попередив Берра Стрельскі. — Я хотів представити тебе яко герцога, але Пат на таке не підписався.

Флінн підпалив ще одну спіраль, а потім, немов це було продовженням тієї ж операції, наставив свій пістолет-кулемет на двері, а сам безшумно відійшов убік. Берр узагалі не помітив, коли Стрельскі встиг поміняти своє місце, але озирнувшись, побачив, що той стоїть, притиснувшись до задньої стіни і з піднятим вверх дулом пістолета. Берр і кроку не зробив. Чемний пасажир сидить на своєму місці і тримає язика за зубами.

Двері відчинилися і червоне сонячне світло залило сарай. В одвірку з’явилася видовжена голова молодого хлопця, поплямлена слідами від гоління. «Дійсно вуха, як ракетки для пінг-понгу», — подумав Берр. Його наляканий погляд ковзнув по кожному з них, але найдовше затримався на постаті Берра. Потім голова зникла. Двері залишилися прочиненими. Почувся здавлений вигук: «Де?» чи «Вже?» і заспокійливий шепіт у відповідь. Двері відчинилися ще ширше і гнівна постать доктора Пола Апостола, він же Апо, він же Апетит, він же брат Майкл, з’явилася на порозі. У тій хвилі він скидався не так на покаянного грішника, як на дуже маленького генерала, який десь загубив свого коня. Усі незручності, які так дратували Берра дотепер, як рукою зняло. Неймовірність, навіть магічність моменту накрила Берра з головою. «Це той самий Апостол, — думав він, — який має прямий вихід на картелі. Це той самий Апостол, який перший доніс нам про Роуперові плани. Він разом з ним планує змови, ходить до нього в гості, плаває з ним на яхті, а на дозвіллі продає його в руки ворогів цілком і повністю».

— Знайомтесь, лікар з Англії, — урочисто мовив Флінн, вказуючи на Берра.

— Вітаю, лікарю. Як поживаєте, сер? — відповів Апостол тоном приниженої людини. — Нам тут дуже бракує справжньої цивілізованості. Я захоплююся вашою великою країною. Багато моїх предків належали до британської аристократії.

— А я думав, вони належали до банди грецьких аферистів, — сказав Стрельскі, у якого сам вигляд Апостола викликав вибух ворожості.

— Зі сторони матері, — відповів Апостол. — Моя мати з роду герцога Девонширського.

— Хто б міг подумати, — сказав Стрельскі.

Апостол його не слухав. Він звертався до Берра.

— Лікарю, я принципова людина. Впевнений, що, як британець, ви це оціните. Я також дитина Святої Діви Марії, яка має честь послуговуватися допомогою її легіонерів. Я нікого не засуджую. Просто даю поради, користуючись наданими мені фактами. Я даю гіпотетичні рекомендації, що ґрунтуються на моєму знанні закону. А потім я зникаю.

Спека, сморід, цокіт цикад — усе забулося. Настав час братися до роботи. Подібні розмови постійно відбувалися у конспіративних квартирах по всьому світу. Це була звичайна щоденна робота пересічного керівника агента розвідки, який вислуховує звіт свого підопічного після того, як той повернувся з завдання: Флінн розмовляв з типовим сильним акцентом ірландського копа, Апостол — з різкою чіткістю адвоката в залі суду. «А він схуд», — подумав Берр, пригадуючи лице, яке він бачив на фотографії: тепер риси обличчя загострися, очі запали.

Стрельскі взяв до рук пістолет-кулемет і зумисно повернувся до Апостола спиною: його сектором вогню були прочинені двері і злітно-посадкова смуга. Лукан напружено сидів поруч зі своїм грішником, нахиливши голову і піднявши брови. На ньому були сині джинси, а от Апостол одягнувся так, немов готувався бути розстріляним: у білу сорочку на довгий рукав і чорні ситцеві штани, а з шиї звисав золотий ланцюжок з іконкою, на якій була зображена

Діва Марія з піднесеними догори руками. Його чорна хвиляста перука, злегка перекошена, була явно для нього завелика. Берру спало на думку, що він помилково схопив не ту.

Флінн проходився списком питань керівника агента розвідки: Яке ти використовував прикриття, щоб приїхати на цю зустріч? Хтось бачив тебе, коли ти виїжджав з міста? Скільки у нас часу? Де і коли зустрінемося наступного разу? Що там з тією Анетт з офісу, яка, як ти розповідав, їздила за тобою назирці?

Тут Апостол зиркнув на отця Лукана, який, як і раніше, сидів непорушно, втупившись удалечінь.

— Я пригадую проблему, на яку ви посилаєтеся, і вона цілком вирішена, — сказав Апостол.

— Як? — спитав Флінн.

— Ця жінка проявляла до мене інтерес особистого характеру. Я заохочував її приєднатися до нашої молитовної групи, але вона неправильно зрозуміла мої наміри. Вона вибачилася і я прийняв її вибачення.

Чаша терпіння отця Лукана переповнилася.

— Майкле, це не зовсім достовірне викладення подій, — строго сказав він, забираючи руку, якою підпирав щоку, щоб не заважала йому говорити. — Патріку, Майкл наставив їй роги. Спочатку він трахав Анетт, а потім переключився на її співмешканку. Анетт щось запідозрила і вирішила перевірити. Воістину, нічого нового під сонцем.

— Перейдімо до обговорення наступного питання, якщо ваша ласка, — зірвався Апостол.

Флінн поклав на стіл два кишенькових диктофони і увімкнув їх.

— Майкле, «Чорні яструби» все ще в грі? — поцікавився Флінн.

— Патрику, цього питання я не чув, — відповів Апостол.

— А я чув, — відрубав Стрельскі. — Кляті картелі все ще продовжують купувати бойові гелікоптери? Трясця твоїй матері, просто скажи так чи ні!

Берру вже неодноразово доводилося бачити гру в поганого і хорошого поліціянтів. Але відраза Стрельскі виглядала настільки природною, що це аж насторожувало.

— Я взяв собі за правило не бути присутнім, коли обговорюються питання такого штибу, — відповів Апостол. — Цитуючи влучне зауваження містера Роупера «підібрати взуття по нозі — це його ремесло». Якщо, на думку містера Роупера, «Чорні яструби» йому необхідні, то вони будуть задіяні.

Стрельскі щось сердито нашкрябав у своєму блокноті.

— Хтось, може, знає, коли ця чортівня врешті-решт скінчиться? — крикнув він. — Чи сказати Вашингтону, хай почекають ще рік-другий?

Апостол видав презирливий смішок.

— Патрику, твоєму другові варто стримати свій патріотичний запал, це не той випадок, коли результат помітний миттєво, — сказав він. — Містер Роупер завжди наголошує на тому, щоб його не підганяли, і мої клієнти цілком з ним згодні. Як каже стара перевірена іспанська приповідка «Добре росте те, що росте повільно». Оскільки більшість моїх клієнтів — вихідці з Латинської Америки, вони вміють вичікувати. — Він зиркнув на Берра. — Сини Діви Марії стоїки, — пояснив він. — Вона має багато наклепників. їхнє презирство освячує її смиренність.

Знову почалося звичне розпитування. Гравці і місця... товари замовлені і відправлені... гроші, які то з’являлися у фінансовій мийці Карибського басейну, то звідти зникали... найновіший проект картелів з будівництва в центрі Маямі...

Нарешті Флінн усміхнувся і запросив Берра долучитися до розмови.

— Лікарю, може, ви маєте на думці щось таке, що бажали б обговорити з братом Майклом?

— Так, Патрику, маю, дякую, — чемно сказав Берр. — Звісно, я надзвичайно вражений масштабами його допомоги у цій ситуації та спочатку хотів би поставити братові Майклу кілька загальних питань, адже ми щойно познайомились. Якщо ви не проти, звісно. Ці питання більше стосуються, так би мовити, форми, а не змісту.

— Сер, буду радий вам допомогти, — ґречно відповів Апостол, не давши Флінну можливості озватися першим. — Вести інтелектуальну розмову на рівних з англійським джентльменом — справжнє задоволення.

«Починай здалеку і рухайся помаленьку, — радив йому Стрельскі. — Подай усе по-англійськи стримано і красиво».

— Розумієте, я як земляк містера Роупера не можу збагнути одну річ, — говорив Берр Фліннові. — У чому секрет Роупера? Що в ньому є такого, чого нема в інших? Ізраїльтяни, французи, кубинці — всі вони пропонували картелям поставки більш ефективної зброї, і всі, за винятком ізраїльтян, залишилися ні з чим. Як вдалося містерові Річарду Онслоу Роуперу досягти успіху там, де нікому більше це не вдавалося? Чому саме він зміг переконати клієнтів брата Майкла придбати собі доладну армію?

На Беррове здивування кістляве обличчя Апостола потепліло, чого Берр аж ніяк не очікував. У його голосі зазвучав ліричний трепет.

— Лікарю, ваш земляк містер Роупер не просто звичайний продавець. Сер, він чарівник. Далекоглядний, відчайдушний, всі танцюють під його дудку. Містер Роупер чудовий тим, що не вписується в рамки норми.

Стрельскі пробурмотів собі під ніс щось явно непристойне, але потік думок Апостола вже було годі зупинити.

— Сер, проводити час у товаристві містера Роупера — це привілей, це карнавал. Багато з тих, хто веде справи з моїми клієнтами, насправді зневажають їх. Вони підлизуються, підлещуються, дарують подарунки, але їм бракує щирості. Вони всього лиш спекулянти, які хочуть швидко набити кишені. Містер Роупер спілкується з моїми клієнтами на рівних. Він джентльмен, але не сноб. Містер Роупер радів їхньому збагаченню, тому, як вправно вони зуміли використати ресурси, які їм дала природа. Він захоплювався їхніми навиками, їхньою сміливістю. Світ — це джунглі, любив говорити він, де виживають далеко не всі. Закономірно, що слабші стають жертвами. Питання в тому, а хто ті сильніші? Опісля він показав їм фільм. Дуже професійний, надзвичайно компетентно змонтований фільм. Не задовгий, не надто перевантажений технічними деталями. Якраз добрий.

«А ти залишився в кімнаті, — думав Берр, спостерігаючи, як Апостол роздуває свою розповідь. — На чиємусь ранчо чи в чиїйсь квартирі, в оточенні повій і селянських хлопців в джинсах і з кулеметами «Узі», розслабляючись у кімнаті з диванами, оббитими леопардовими шкурами, і з величезними телевізорами і повністю золотими шейкерами для коктейлів. Ти залишився в кімнаті разом зі своїми клієнтами, захопленими англійським аристократом-віртуо-зом і його фільмиком».

— Він показав нам фільм, де британські спецпризна-ченці штурмують посольство Ірану в Лондоні. Він показав нам, як американські спеціальні війська проходять навчання у джунглях, і як тренується американський підрозділ «Дельта», а ще рекламний ролик найновішого і найдосконалішого світового озброєння. Потім він знову запитав нас, ким же є ті сильніші, і що би сталося, якби американцям набридло розпилювати гербіциди над болівійськими полями і накладати арешт на партії наркотиків по п’ятдесят кілограмів у Детройті, а натомість вони вирішили б заявитися до моїх клієнтів, витягнути їх просто з ліжка, відправити літаком у Маямі і віддати під принизливий публічний суд згідно з законами США, немов генерала Нор’єгу[66]. Він спитав, чи це правильно чи природно, щоб люди з таким достатком були незахищені. «Ви ж не їздите на старих автомобілях. Ви не носите старого одягу. Ви не кохаєтеся зі старими жінками. Чому ж ви тоді відмовляєте собі у захищеності за допомогою надсучасної зброї? У вас тут є відважні хлопці, справжні чоловіки, вірні вам до останнього подиху, я бачу це на їхніх обличчях. Але з сотні заледве набереться п’ятеро таких, які могли б пройти у бойовий підрозділ, який я можу спеціально для вас створити». Після цього містер Роупер розповів про свою чудову корпорацію, «Айронбренд». Він підкреслив її респектабельність і різнобічність, її танкерний флот і транспортне устаткування, її неабиякі успіхи у торгівлі мінералами, деревиною і сільськогосподарським обладнанням. Її досвід нелегальних перевезень певних мінералів. Її зв’язки з відповідними офіційним органами в головних портах світу. Її обізнаність у тому, як нестандартно можна використати офшорні компанії. Такий чоловік здатен осяяти словом Діви Марії навіть найтемнішу яму.

Апостол замовк, але лише щоб зробити ковток води, яку отець Лукан налив йому з пластикової пляшки у склянку.

— Валізки, напаковані стодоларовими купюрами, — це вже пройдений етап, — продовжував він. — Як і ковтачі-контрабандисти, які перевозили товар у презервативах, змащених оливковою олією, які ховали у власних шлунках, — їх ж бо всіх тепер відправляють робити рентген. Часи маленьких літаків, які здійснювали заборонені рейси над Мексиканською затокою, також минули. Те, що пропонують містер Роупер і його колеги, це абсолютно позбавлена ризику пряма доставка їхнього товару на новостворені ринки Центральної і Східної Європи.

— Наркоти! — вибухнув Стрельскі, не в змозі більше терпіти багатослівність Апостола. — Майкле, товар твоїх клієнтів — це наркотаї Той злоїбучий Роупер продає зброю за очищений, оброблений, добірний кокаїн, який йому, курва, віддають майже за безцінь! Цілі гори того лайна! І він збирається відправити його в Європу і скинути його там, щоб отруювати дітей, руйнувати життя і загрібати мільярди! Правда?

Апостол не взяв до уваги цей вибух емоцій.

— Лікарю, містер Роупер не бере з моїх клієнтів завдатку готівкою. Він завжди оплачує свою частину договору з власних ресурсів. Він не потребує ніяких гарантій. Він ставиться до них з нечуваною довірою. Якщо вони змахлю-ють, переконував він їх, то його репутація буде зруйнована, корпорація збанкрутує, а інвестори відвернуться від нього назавжди. Попри це, він довіряє моїм клієнтам. Він знає, що вони порядні люди. Найкращий і найнадійніший спосіб вести бізнес, казав він, це фінансувати всю угоду апріорі зі своєї кишені, аж до моменту остаточного розрахунку. Саме це він і запропонував зробити. Він обеззброїв їх своєю довірою. Більше того. Містер Роупер наголосив, що не мав жодного наміру конкурувати зі старими європейськими партнерами моїх клієнтів. Якщо буде на це бажання моїх клієнтів, він готовий у будь-який момент повністю вийти з гри або ж знову до неї приєднатися. Щойно він доставить товар тим, кого мої клієнти номінують як отримувача, він вважатиме свою справу зробленою. Якщо мої клієнти забажають не називати таких людей, містер Роупер з радістю організує передачу «всліпу».

Діставши з кишені великий шовковий носовичок, Апостол витер піт, який виступив з-під перуки.

«Зараз, — подумав Берр, коли настала пауза. — Давай».

— Майкле, а майор Коркоран був присутній на цій зустрічі? — невинно поцікавився Берр.

На обличчі Аполло одразу ж з’явилася зневажлива гримаса. У голосі почулися роздратування і звинувачення.

— Майор Коркоран, як і лорд Ленгборн, були дуже навіть на виду. Майор Коркоран був почесним гостем. Він вмикав проектор, веселив публіку, чемно розмовляв з дамами, готував напої і намагався показати себе якнайкраще. Коли мої клієнти напівжартома запропонували взяти майора Коркорана у заручники до завершення виконання умов договору, дами були в захваті від цієї ідеї. Після того як ми з лордом Ленгборном накидали основні пункти угоди, майор виголосив жартівливу промову і розмашисто розписався замість Роупера. Мої клієнти полюбляють всілякі дур-кування, щоб зняти щоденну напругу. — Він з обуренням перевів подих і відкрив кулак: як виявилося, весь цей час він тримав вервечку. — На жаль, лікарю, згідно з настановами Патрика і його друга-грубіяна, я був змушений дискредитувати майора Коркорана в очах моїх клієнтів до такої міри, що всю їхню приязнь до нього як вітром здуло. Сер, це зовсім не по-християнськи. Це порушення заповіді «Не свідчи неправдиво», і я про це шкодую. Як і отець Лукан.

— Це просто-таки фігово, — поскаржився Лукан. — Я гадаю, це навіть неетично. Правда?

— Майкле, якщо ваша ласка, розкажіть мені, будь ласка, що такого почули ваші клієнти про майора Коркорана, що це пошкодило його репутації?

Голова Апостола витягнулася, немов у курчати. Жили на шиї натягнулися.

— Сер, я не відповідаю за те, що мої клієнти могли почути з інших ресурсів. Щодо моїх слів, то я сказав лише те, що мої... — раптом, він ніяк не міг підібрати слів, щоб описати Флінна і решту братії. — Уповноважений як їхній юрист, я розповів своїм клієнтам декілька фактів з минулого майора Коркорана, які у довготривалій перспективі анульо-вують його придатність як партнера.

— Які саме це факти?

— Я був зобов’язаний повідомити їм, що він веде неприйнятний спосіб життя, а також зловживає алкоголем та наркотиками. На свій сором, я також сказав їм, що він нестриманий, а це анітрохи не відповідає моєму досвіду співпраці з майором. Навіть напідпитку він приклад стриманості. — Апостол обурливо кивнув головою у напрямку Флінна. — Мені дали зрозуміти, що мета цього неприємного маневру — позбавитися сурогатної постаті майора Коркорана і, відповідно, пересунути на лінію вогню особисто містера Роупера. Мушу визнати, що я не поділяю оптимізму цих джентльменів щодо цього питання, а навіть якби поділяв, я не вважаю такі дії відповідними ідеалам справжнього легіонера Пресвятої Діви Марії. Якщо майора Коркорана буде визнано неприйнятним, містер Роупер просто забезпечить себе іншим підписантом.

— А як ви гадаєте, містер Роупер знає про побоювання ваших клієнтів щодо майора Коркорана?

— Сер, я не наглядач ні за містером Роупером, ні за моїми клієнтами. Вони не звітують мені, що відбувається у них в голові. І я це поважаю.

Берр засунув руку в наскрізь просякнутий потом піджак і дістав звідти пом’ятий конверт. Поки він його розривав, Флінн, відводячи душу у своєму ірландському акценті, пояснював його зміст:

— Майкле, лікар привіз зі собою вичерпний список злочинів майора Коркорана, які він вчинив ще до того, як почав працювати на містера Роупера. Більшість цих огріхів пов’язані зі статевими надмірностями. Але серед них є і кілька прикладів безчинств у громадських місцях, водіння у нетверезому стані, вживання наркотиків, кількаденні загули, а також розкрадання армійських грошей. Захищаючи інтереси своїх клієнтів, ти так перейнявся плітками, які чув про цю безневинну душу, що аж вирішив потай подати запит в Англію, і ось та інформація, яку тобі вдалося зібрати.

Апостол уже протестував:

— Сер, я високоповажний член адвокатури Флориди та Луїзіани, колишній президент Адвокатської асоціації округу Дейд. Майор Коркоран не дволикий. Я не погоджуся сфабрикувати справу проти невинної людини.

— Сядь, сука, на місце, — гиркнув йому Стрельскі. — Ага, і між іншим, ота твоя балаканина про адвокатську асоціацію — повна маячня.

— Він завжди все вигадує, — у відчаї сказав Беррові Лукан. — Просто нечувано. Він постійно говорить абсолютно протилежне до того, що відбувається насправді. Наприклад, він видає щось за чисту копійку, а виявляється, що це побрехеньки, яких світ не бачив. Я не знаю, як відучити його від цієї звички.

Берр тихо заблагав:

— Патрику, будь ласка, обговорімо часові рамки.

Вони поверталися назад до «Сессии». Флінн ішов попереду, все ще не випускаючи з рук зброї.

— Думаєш, спрацювало? — спитав Берр. — Ти справді думаєш, що він не здогадується?

— От ми тупаки, — сказав Стрельскі. — Дурні недоумкуваті копи.

— Ми повні засранці, — незворушно погодився Флінн.

11

Перший удар Джонатан відчув немов уві сні. Він почув тріск власної щелепи: спочатку в очах потемніло, а потім немов іскри з очей посипалися. Він побачив перекривлене обличчя Лятюліпа і його праву руку, яку він відвів назад, готуючись вдарити вдруге. Джонатан не міг зрозуміти, як комусь могло спасти на думку використати правий кулак, ніби це якийсь молоток для забивання цвяхів, і залишитися зовсім неприкритим від контрудару. До нього долинув голос Лятюліпа і він усвідомив, що чує те ж саме вже вдруге.

— Salaud![67] Хто ти насправді?

Потім він побачив ящики з порожніми пляшками, які він допоміг офіціантам поскладати на подвір’ї того ж пообіддя. З-за дверей дискотеки, які використовувалися як аварійний вихід, долинала еротична музика. Над головою мосьє Лятюліпа, немов однобокий німб, висів півмісяць. Він згадав, що той попросив його вийти на хвильку назовні, і подумав, що, мабуть, варто дати йому здачі чи принаймні заблокувати наступний удар. Проте щось зупинило його: чи то взяла гору байдужість, чи то у ньому озвалася лицарська благородність, і відтак мосьє Лятюліп завдав другий удар у майже те саме місце, що і перший. У думках промайнув спогад про один випадок у сиротинці, коли він у темряві налетів на пожежний гідрант. І чи то голова його на той момент уже знечулилася, чи гідрант був несправжній, але заболіло Джонатана значно менше, ніж від першого удару. Тільки губа тріснула в самому кутику рота і цівка теплої крові потекла вниз до підборіддя.

— Де твій швейцарський паспорт? Ти і справді швейцарець, чи брешеш? Відповідай! Хто ти такий? Ти паскудиш моїй доньці життя, ти обводиш мене навколо пальця, ти зводиш з розуму мою дружину, ти їси зі мною за одним столом! Хто ти такий? Чому ти весь час брешеш?

Цього разу, коли Лятюліп відвів назад кулак, Джонатан збив його з ніг і поклав на спину, проте все ж спробував пом’якшити його падіння, тому що під ними була не ніжна трава Леньйону, на яку можна було б плавно приземлитися, а добротний канадський асфальт. Проте мосьє Лятю-ліпа було не зупинити: він рвучко підвівся на ноги, схопив Джонатана за руку і, попри його волю, потягнув у похмуру алею за будівлею готелю, яка роками використовувалася як неформальний пісуар для чоловічого населення містечка. У віддаленому кінці алеї стояв Лятюліпів джип «Черокі». Коли вони шкандибали до машини, до Джонатана долинули звуки заведеного двигуна.

— Залазь! — наказав Лятюліп. Відкривши пасажирські дверцята, він спробував запхати Джонатана в машину, але це йому не вдалося. Попри це, Джонатан сам сів у автів-ку, усвідомлюючи, що це був чудовий момент, щоб вдарити Лятюліпа ногою, навіть вбити його, якби він вирішив ударити в голову, тому що широкий слов’янський лоб

Лятюліпа був саме на тій висоті, щоб Джонатан міг легко зацідити йому у скроню. Внутрішнього освітлення авто виявилося достатньо, щоб Джонатан помітив на задньому сидінні свою сумку.

— Пристебнися! Негайної — крикнув Лятюліп, так, нібито пристебнутий ремінь безпеки може гарантувати слухняність його полоненого.

Тим не менше, Джонатан послухався. Лятюліп рушив і останні вогні Есперанса залишилися позаду. Вони занурилися у чорноту канадської ночі і проїхали двадцять хвилин, перш ніж Лятюліп дістав пачку сигарет і жбурнув її у напрямку Джонатана. Той дістав одну і запалив її від прикурювана. Після цього він запалив сигарету для Лятюліпа. На неосяжному нічному небі за лобовим склом мерехтіли сотні зірок.

— Ну і? — сказав Лятюліп, намагаючись підтримувати агресивний тон.

— Я англієць, — сказав Джонатан. — Я посварився з одним чоловіком. Він мене пограбував. Мені довелося втекти. Я приїхав сюди, хоча міг би податися будь-куди.

Їх обігнала автівка, але це не був ніжно-блакитний «Пон-тіак».

— Ти його вбив?

— Кажуть, що так.

— Як?

«Вистрілив йому в обличчя, — подумав він. — 3 помпового дробовика, — подумав він. — Зрадив. І розрізав його пса. Від голови до хвоста».

— Кажуть, у нього була зламана шия, — відповів він таким же ухильним тоном, як і раніше, оскільки ним оволоділо абсурдне небажання в черговий раз щось вигадувати.

— Чому ти просто не залишив її у спокої? — гнівно вимагав відповіді Лятюліп. — Томас — хороша людина. На неї чекало чудове майбутнє. Боже правий.

— Де вона?

Замість відповіді Лятюліп злісно ковтнув. Вони їхали на північ. Час від часу у дзеркалі заднього виду Джонатан помічав світло фар. Це були фари авто, яке їхало слідом за ними. Весь час це була одна і та ж машина.

— Її мати звернулася у поліцію, — сказав Лятюліп.

— Коли? — спитав Джонатан. Мабуть, варто було запитати: «Чому?». Задня машина вже майже наздогнала їх. «Тримай дистанцію», — подумав він.

— Вона звернулася у посольство Швейцарії, щоб розпитати про тебе. Вони про такого ніколи не чули. Ти ще раз на це пішов би?

— На що?

— Ну, на те, що ти вчинив з тим чоловіком, який тебе обікрав. Зламав йому шию.

— Він напав на мене з ножем.

— Вони викликали мене, — сказав Лятюліп, так ніби це теж його образило. — У поліцію. Хотіли дізнатися, що ти за один. Питали, чи ти продаєш наркотики, чи часто дзвониш по міжміській лінії, кого ти знаєш. Вони думають, що ти — Аль Капоне. Тут у нас рідко щось трапляється. Вони отримали фотографію з Оттави, чоловік на ній трохи схожий на тебе. Я попросив їх почекати до ранку, поки гості заснуть.

Вони доїхали до перехрестя. Лятюліп з’їхав з дороги. Він говорив, важко дихаючи, немов посланець, який пробіг свою дистанцію.

— Ті, хто хоче звідси накивати п’ятами, втікають або на північ, або на південь, — сказав він. — Найкраще поїхати на захід, в Онтаріо. І ніколи не повертайся, затямив? А якщо повернешся, я... — Він декілька разів вдихнув і видихнув. — Можливо, тоді вбивство буде на моїй совісті.

Джонатан схопив свою сумку і виліз у темряву. Повітря пахло дощем і сосновою живицею. Автівка, яка весь цей час їхала за ними, пронеслася повз, і на якусь небезпечну мить можна було розгледіти задній номерний знак її «Понтіака». Але Лятюліп не відривав погляду від Джонатана.

— Ось твоя зарплата, — сказав він і шпурнув у Джонатана жменьку банкнот.

Вона повернулася паралельною трасою, потім перетнула центральну лінію і розвернулася. Вони сиділи в машині з увімкненим світлом. На її колінах лежав нерозпечатаний коричневий конверт. У кутку була назва відправника: Bureau des passeports, Ministere des Affaires Exteieures Ottawa[68]. Адресовано Томасу Лямону, через Івонн Лятюліп, «Шато Бабетт». Тому Томасу, який стверджує, що в Канаді є все.

— Чому ти не дав йому здачі? — спитала вона.

Одна половина її обличчя напухла, а око не відкривалося. «Ось моя професія, — подумав він. — Псувати людям обличчя».

— Він просто розізлився, — сказав він.

— Хочеш, я тебе кудись підвезу? Підкину кудись? Десь тебе висаджу?

— Звідси я сам.

— Ти ще чогось хочеш від мене?

Він спочатку захитав головою на знак заперечення раз, а потім знову, поки не переконався, що вона помітила.

Вона подала йому конверт.

— Що тобі більше сподобалося, — різко спитала вона, — трахати мене чи нарешті отримати паспорт?

— І те, й інше було чудове. Дякую.

— Та ну, скажи! Мені треба знати! Що тобі більше сподобалося?

Він відчинив двері і вийшов з авто. Завдяки освітленню салону, яке ввімкнулося при відкриванні дверей, він побачив, що вона широко усміхалася.

— Знаєш, я мало що не повелася на тебе. Чорт забирай, я майже втратила через тебе голову! Джонатане, ти чудовий варіант на одну ніч. Але для життя я би вибрала Томаса знову і знову.

— Радий, що зміг допомогти тобі прийняти рішення, — сказав він.

— Ну а все-таки, що це було для тебе? — наполягала вона, її обличчя все ще було осяяне усмішкою. — Ну, давай. Оціни. За дев’ятибальною шкалою. П’ять? Шість? Нуль? Боже правий, ну невже ти не ставиш баліві

— Дякую, — повторив він.

Він зачинив дверцята і в світлі небесного сяйва побачив, як спочатку похилилася, а потім піднялася її голова. Далі вона розправила плечі і покрутила ключ запалювання. Вона сиділа отак з заведеним двигуном і не рушала, втупивши погляд поперед себе. Він стояв, не в силах ні ворухнутися, ні вичавити з себе хоч слово. Івонн виїхала на трасу і здолала перших кілька сотень ярдів, так і не ввімкнувши фар. Вона про них чи то забула, чи їй було просто байдуже. Здавалося, вона орієнтується в темряві по компасу.

«Ви вбити цю жінку?»

«Ні, але одружився з нею заради її паспорта».

Зупинилася вантажівка і перших п’ять годин він проїхав у товаристві темношкірого чоловіка на ім’я Ед, у якого були проблеми з іпотекою і він хотів виговоритися. Десь між «один чорт знає, де я є» і «не уявляю, де це я», він зателефонував у Торонто і слухав, як телефонні оператори весело пліткують, поки передають його замовлення крізь безмежні ліси Східної Канади.

— Мене звуть Джеремі, я друг Філіпа, — сказав він. Те саме Джонатан повторював щотижня, телефонуючи з різних таксофонів, щоб нагадати про себе. Інколи він чув, як його виклик переадресовують. Інколи він не був упевнений, чи взагалі додзвонився до Торонто.

— Доброго ранку, Джеремі! Чи може вечора? Як життя-буття, старий?

Дотепер Джонатан уявляв, що на тому кінці дроту — хтось дуже життєрадісний. Цього ж разу йому здавалося, що він розмовляє з новим Оґілві, таким же фальшивим і зухвалим.

— Передайте йому, що я впіймав свою тінь, і я вже в дорозі.

— У такому випадку, дозвольте привітати вас від імені нас усіх, — сказав другий Оґілві.

Тієї ночі Джонатану снився Леньйон і зграї чайок на скелі, які цілими сотнями здіймалися в небо, статечно махаючи крилами, а потім рвучко і звивисто кидалися вниз. Так тривало, аж поки на них зненацька не налітав східний вітер, який порушував звичний плин подій. Джонатан бачив з півсотні мертвих і ще більше тих, яких відносило у відкрите небо. Йому снилося, ніби це він їх туди запросив і дозволив їм померти, поки він вирушив на пошуки найгіршої людини на землі.

«Отакими мають бути конспіративні квартири, — думав Берр. — Більше ніяких жерстяних сараїв десь посеред боліт

Луїзіани, у яких аж кишить кажанами. До побачення, крихітні квартирки в Блумсбері, з жахливим смородом прокислого молока і сигаретного диму, який залишився від попередніх відвідувачів. Відтепер ми зустрічатимемось з нашими інформаторами лише тут, у Коннектикуті, у таких же чепурних будиночках, оббитих білими дошками, як цей: навколо десять акрів лісу, а всередині гарненькі, оздоблені шкірою кабінети, заповнені мудрими книжками про високоморальність багачів». Тут було все: баскетбольне кільце, паркан, до якого був підключений струм, щоб на подвір’я не заходили олені, і навіть електрична мухоловка, яка зараз, коли запали сутінки, заманювала своїм хворобливим фіолетовим світлом комах, вони дзижчали і мертві падали додолу. Берр наполіг на барбекю і купив стільки м’яса, що можна було б нагодувати цілий полк. Знявши краватку і піджак, він обмазував три здоровенних стейки гострим темно-червоним соусом. Джонатан відпочивав біля басейну, одягнений лише в шорти для плавання. Рук, який напередодні приїхав з Лондона, сидів у кріслі і курив люльку.

— Вона не проговориться? — спитав Берр. Відповіді не прозвучало. — Я питаю, вона не проговориться?

— Про що? — спитав Джонатан.

— Про паспорт. Як ти думаєш?

Джонатан знову стрибнув у воду і проплив декілька разів від одного кінця басейну до іншого. Берр дочекався, поки він вилізе, а потім утретє поставив те саме запитання.

— Не думаю, — сказав Джонатан, енергійно витираючи рушником голову.

— А чому ні? — не витягуючи з рота люльку, промимрив Берр. — Зазвичай так і стається.

— А нащо їй це? У неї ж є Томас, — відповів Джонатан.

Зціпивши зуби, вони терпіли його мовчазність цілий день. Майже весь ранок він наодинці гуляв лісом. Коли вони поїхали за покупками, то поки Берр никав супермаркетом, а Рук подався у «Фемілі Брітчес», щоб прикупити своєму сину ковбойський капелюх, Джонатан увесь час сидів у машині.

— Та розслабся ти трохи, чуєш? — сказав Берр. — Ковтни віскі чи ще чогось. Це ж я, Берр. Я всього-на-всього намагаюся прикинути всі можливі ризики.

Джонатан освіжив Беррові джин і тонік, а потім і собі налив це ж саме.

— Як там Лондон? — запитав він.

— Та по-старому, все та ж помийна яма, — відповів Берр. Над стейками здійнялися хмари диму. Берр узявся їх перевертати і щедро змащувати червоним соусом, щоб замаскувати пригорілі шматки.

— А що там той стариган-священик? — гукнув Рук з протилежного боку басейну. — Ото здивується, бідолаха, коли побачить, чию фотографію він підписав.

— Вона сказала, що візьме його на себе, — відповів Джонатан.

— Мабуть, таки нічогенька вона дівчина, — сказав Рук.

— Так, вона була така, — погодився Джонатан і знову стрибнув у басейн. Він виринав на поверхню і занурювався у воду так завзято, немов все ніяк не міг відмитися.

Вони вечеряли під набридливе дзижчання мухоловки, яка не переставала вчиняти свої жорстокі вбивства. Цей стейк, вирішив Берр, не такий вже й кепський. Може, умудритись зіпсувати хороше м’ясо складніше, ніж здається. Час від часу Берр потайки позирав на Джонатана, який бесідував з Руком про те, як воно — кататися на мотоциклі в Канаді.

«Ти нарешті починаєш підпускати нас до себе, — з полегшенням вирішив він. — Твій лід потрошки тане. Тобі просто потрібно було трохи з нами поговорити».

Вони пішли в кабінет і авантюризм Рука розгорівся з новою силою. Він запалив камін і розклав на столі рекомендаційні листи, які розхвалювали чоловіка на ім’я Томас Лямон, а поруч поклав кольорові брошури з рекламою приватних моторних яхт.

— Ось ця називається «Саламандра», — сказав він Джонатану, який заглядав йому через плече. Берр спостерігав за ними з протилежного кутка кімнати. — Сто тридцять футів, власник якийсь бандит з Волл-стріт. Станом на тепер на ній нема кухаря. А це «Персефона». Правда, ніхто з багатіїв не здатен вимовити її ім’я, тому новий власник ось-ось перехрестить її в «Лоліту»... Двісті футів, команда з десяти осіб, плюс шість для охорони, два кока і мажордом. Вони якраз мажордома і шукають, й ми гадаємо, що ти ідеально для них підходиш. — Рук показав на фотографію життєрадісного усміхненого чоловіка, одягненого в тенісну форму. — Це Біллі Борн, власник бюро з винайму суден і підбору бортових команд у Ньюпор-ті, штат Род-Айленд. Власники обох цих яхт — його клієнти. Скажеш йому, що ти ходиш під вітрилами і готуєш, а потім покажеш рекомендаційні листи. Він не буде їх перевіряти, та й люди, які їх написали, живуть на іншому кінці планети. Біллі цікавить лише те, чи можеш ти виконувати свою роботу, чи ти, як він це називає, цивілізований, і чи не було в тебе проблем з поліцією. Ти йому підходиш за всіма критеріями з трьох. Тобто Томас підходить, а ти лише за двома.

— А Роупер також клієнт Біллі? — запитав він, забігаючи наперед.

— Цікавій Варварі на базарі ніс відірвали, — озвався зі свого кутка Берр і всі засміялися. Але за їхнім радісним сміхом ховалася очевидна для всіх правда: чим менше Джонатан знає про Роупера і його оборудки, тим менша ймовірність, що він себе видасть.

— Джонатане, Біллі Борн — твій головний козир, — сказав Рук. — Піклуйся про нього. Щойно тобі заплатять, надішли йому його комісійні. Коли влаштуєшся на нову роботу, обов’язково зателефонуй йому і розкажи, як у тебе справи. Не води Біллі навколо пальця і він відкриє перед тобою будь-які двері. Всі, кого любить Біллі, відповідають йому взаємністю.

— Це твій останній відбірковий тур, — сказав Берр. — Після цього — фінал.

Наступного ранку, коли Джонатан уже здійснив свій ранній заплив у басейні, а всі були бадьорі та відпочилі, Рук витягнув свою магічну коробку: у ній був таємний радіотелефон зі змінними частотами. Для початку вони пішли в ліс і там побавилися трохи в хованки, по черзі ховаючи і шукаючи коробку. Потім, під час перерви між інструктажами, Рук змушував Джонатана виходити на зв’язок з Лондоном знову і знову, аж поки він повністю не освоїв нове обладнання. Він показав йому, як міняти батарейки, як їх заряджати і як красти електроенергію з мережі. Після радіотелефону Рук дістав ще один цінний експонат — надзвичайно мініатюрний фотоапарат, замаскований під запальничку, яким, сказав він, могла навчитись користуватися навіть зовсім безголова людина, і хочете вірте, хочете ні, а фотографії цей чудо-прилад таки робив. На все про все їм у Коннектикуті знадобилося три дні, більше, ніж спочатку планував Берр.

— Це наш останній шанс усе обговорити, — безперестанку торочив він Руку, немов намагаючись виправдати затримку.

Обговорити що? Про що ще можна говорити? Як потім зізнався собі Берр, десь глибоко в душі він чекав, що Джонатан рано чи пізно розіграє сцену. Але оскільки той залишався для нього загадкою, він не знав, коли цей момент може настати.

— Наїзниця все ще надійно сидить у сідлі, якщо тобі від цього легше, — сказав він, сподіваючись розвеселити Джонатана. — Ще поки не злетіла з коня.

Але, вочевидь, спогади про Івонн усе ще нависали над ним, бо він заледве витиснув з себе посмішку.

— Він у Каїрі крутив шури-мури з тією Софі, стопудово тобі кажу, — сказав Берр Рукові, коли вони летіли додому.

Рук скорчив несхвальну гримасу. Він не любив дослухатися до Беррової інтуїції, яка так зрідка нагадувала про себе, а тим паче не хотів очорняти ім’я покійниці.

— Дарлінг Кейті зла як чорт, — гордо заявив Гаррі Полфрі, сидячи з віскі у вітальні Ґудгью у Кентіш-тауні. Це був си-вочолий, підтоптаний, п’ятдесятилітній чоловік з пухкими губами і неспокійними очима. На ньому була чорна адвокатська жилетка. Він приїхав на зустріч прямісінько з роботи по той бік Темзи. — Вона повертається з Вашингтона і Марджорем уже виїхав у Гітроу, щоб її зустріти. Вони заодно і готові битися до кінця.

— А чому Морок сам за нею не поїде?

— Він любить перестрахуватися. Навіть якщо йдеться про його заступника, як, наприклад, Марджорема, він все одно зможе сказати, що його там не було.

Ґудгью хотів про щось запитати, але вирішив, що краще не втручатися і вислухати, як Полфрі виливає душу.

— Кейті каже, що наші заокеанські кузени нарешті докумекали, що і як. Вони дійшли до висновку, що у Маямі

Стрельскі задурив їм голову, а ви з Берром йому в цьому допомогли. Кейті каже, що якщо вона стане на берегах Потомаку, то побачить дим, який здіймається над Капітолій-ським пагорбом. Каже, тільки й чути, що балачки про параметри і безвладдя. Щоправда, я ніяк не збагну, чи цей вакуум влади створюється, чи наповнюється.

— Боже, параметри я терпіти не можу, — підмітив Ґуд-гью, виграючи час на роздуми і підливаючи Полфрі віскі. — Я сьогодні вранці отримав директиву. Через неї цілий день зійшов на пси. А мій покровитель, для нього взагалі все загострюється. Бо для нього ніщо не піднімається, чи збільшується, чи росте, чи просувається, чи прогресує, чи примножується, чи дозріває. Лише загострюється. Будьмо, — сказав він і сів на місце.

Але коли Ґудгью вимовляв ці слова, йому немов мурашки пробігли за плечима, аж волоски на спині стали дибки, і він весь покрився гусячою шкірою.

— Гаррі, що їм треба? — спитав він.

Полфрі так скривився, немов йому в очі потрапило мило, а потім підніс склянку до губ.

— «П’явка», — відповів він.

12

Моторна яхта «Сталевий паша», яка належала містерові Річарду Роуперу, з’явилася з-за східного краю острова Ган-терс-Айленд рівно о шостій пополудні. Вона летіла, мов штурмовий катер, рівною поверхнею моря, чітко виділяючись на фоні безхмарного вечірнього неба і швидко збільшуючись у розмірах, підпливаючи все ближче до Діп-Бей. Не залишилося жодних сумнівів: екіпаж саме цього судна телефонував заздалегідь, щоб зарезервувати довгий причал у зовнішній гавані, а ще круглий стіл на терасі на восьму тридцять, накритий на шістнадцять осіб. Вони також забронювали місця у першому ряду на крабових перегонах, які мали відбутися опісля. Навіть меню було узгоджено заздалегідь. Рибні страви для дорослих, грильована курятина і картопля-фрі для дітей. І врахуйте, що шеф оскаженіє, якщо не вистачить льоду.

Було міжсезоння, а отже, Карибським морем плавало небагато великих яхт, лише комерційні круїзні лайнери з Нассау і Маямі. Але якби хтось з них захотів стати на якір біля берегів Гантере-Айленд, то вони б не дочекалися теплої зустрічі, бо Мама Лоу любив багатих яхтсменів і відчував відразу до простих смертних.

Джонатан чекав на яхту «Сталевий паша» цілий тиждень. Але коли нарешті помітив її, то відчув себе як у пастці. Раптом йому захотілося втекти в глибину острова, в єдине тут містечко, або ж викрасти нещасне пошарпане судно Мама Лоу «Гай-ло», яке стояло на якорі лише за якихось двадцять ярдів від того місця, звідки Джонатан втупився поглядом у яхту «Паша», що невідворотно наближалася до нього. «Подвійні дизельні двигуни на дві тисячі кінських сил, — повторював він. — Розсувна палуба для гелікоптерів, величезні стабілізатори, а на кормі — установка для запуску гідропланів. Ця «Паша» — ще та штучка».

Хоч він і підготувався до зустрічі з яхтою, але все ж нер-вувався. До цієї миті Джонатан увесь час уявляв, як він наближатиметься до Роупера, а зараз Роупер наближається до нього. Спочатку його знудило, а потім він відчув приступ голоду. Проте почувши, як Мама Лоу з криком вимагає, щоб той «у моменті» взяв свої кляті білі канадські ноги на плечі і підійшов до нього, Джонатану трохи відлягло. Він помчав до хижі спочатку дерев’яним пірсом, а далі піщаною доріжкою. Тижні, проведені біля моря, добре вплинули на його зовнішність: хода стала розкутішою, погляд полагіднішав, а шкіра дихала свіжістю і здоров’ям. Коли він піднімався нагору, то побачив набухле призахідне сонце, навколо якого утворився мідний кантик. Двоє синів Мама Лоу товклися на вимощеній камінням стежці, викочуючи на терасу знамениту круглу покришку столу. їх звали Веллінгтон і Нельсон, але Мама Лоу називав їх Кремез і Плаксій. Кремезу було шістнадцять і він увесь заплив жиром. Зараз він мав би бути на навчанні у Нассау, але відмовився їхати. Плаксій був худий, як кістяк, курив гашиш і ненавидів білошкірих. Уже добрячих півгодини ці двоє намагалися викотити ту кришку, але безрезультатно.

— Чувак, на Багамах можна так отупіти, — сказав Кремез, коли Джонатан проходив повз них.

— Кремезе, це твої слова, не мої.

Плаксій безрадісно спостерігав за ними. Джонатан привітався з ним, ліниво махнувши рукою, а потім відчував на собі ворожий погляд Плаксія весь час, поки йшов стежкою. «Якщо одного прекрасного ранку мене знайдуть мертвим, то значить мою горлянку перерізало мачете Плаксія, чи то пак «мочите», як називав зброю власник, — подумав Джонатан». Потім він згадав, що більше не планує зустрічати світанки на Гантерс-Айленд, живим чи мертвим. Він знову взявся вираховувати, де зараз уже мала б бути яхта. Мабуть, почала розвертатися. їй потрібна велика акваторія.

— Сьє Лямон, ото вже лінива ваша канадська дупа! Присягаюся, ви найповільніший покидьок, якого бідному негру коли-небудь доводилося мати нещастя брати на роботу. Сьє Лямон, не клейте дурня, ви вже давно не хворий, ви просто лінивий, як останній чортовий пес. Я подзвоню Біллі Борну і все йому розкажу.

Мама Лоу сидів на веранді поруч з високою красивою темношкірою дівчиною в пластикових бігудях, яку всі називали міс Амелія. Він водночас горланив і жлуктив пиво просто з бляшанки.

Мама Лоу був «двадцять два стоуни в висоту і чотири фути в ширину, — як він сам полюбляв про себе говорити, — а ще дурний, як поліно, і лисий, як коліно». Мама Лоу послав під три чорти самого віце-президента Сполучених Штатів, Мама Лоу наплодив дітей по всьому світу, аж до Тринідаду і Тобаго, Мама Лоу мав нерухомість у Флориді. З його величезної шиї звисав золотий ланцюжок з черепів, і щойно сонце зникало за обрієм, як він натягував парадний солом’яний капелюх з паперовими трояндочками і вишитим червоними нитками написом «Мама» на потилиці.

— Сьє Лямон, ви збираєтеся фарширувати сьогодні ті бісові устриці, чи нє? — закричав він так голосно, ніби Джонатан усе ще стояв на пристані. — Чи ви знов будете плювати в стелю і бавитися своїм білим причандаллям?

— Мама, ви замовляли устриці, значить будуть устриці, — радісно відповів Джонатан. Міс Амелія обережно помацала бігуді своїми довгими руками.

— А звідки в біса ви ті кляті устриці візьмете? Вам це на гадку не спадало? Ясно, шо нє, ваша макітра ж по вінця забита всякою фігньою. От триклятий білошкірий тугодум.

— Мама, ви ж з самого ранку купили кошик чудових устриць у пана Ґамса. І п’ятнадцять лангустів, спеціально для «Паша».

— Я купив? У Ґамса? Чорт забирай, може, й так. Ну то вали фаршируй їх, давай! Сьогодні до нас приїжджають королівські гості, англійські лорди і леді, багаті маленькі білі принци і принцеси. От ми й увімкнемо для них справжню нігерську музику і покажемо їм тру-ушне нігерське життя, закладаюся своєю чорною дупою. — Він знову відсьорбнув пива з банки. — Кремезе, ти, бляха, збираєшся врешті-решт випхати той чортовий стіл сходами чи ти зістарієш і здохнеш над ним?

Приблизно так, з незначними варіаціями, і звертався Мама Лоу до свого вірного війська щовечора, коли півпляшки рому і увага міс Амелії повертали йому почуття гумору після ще одного виснажливого дня, проведеного у цьому райському куточку.

Джонатан зайшов у вмивальню позаду кухні і переодягнувся у все біле, згадуючи Івонн, як і бувало щоразу, коли він це робив. Тепер Івонн тимчасово витіснила Софі, ставши об’єктом Джонатанової самовідрази. Від хвилювання у нього занило в животі, і тепер це відчуття більше нагадувало незадоволене сексуальне бажання. Коли він взявся нарізати часник і бекон, його руки все ще тремтіли. Чекання було таке напружене, що Джонатану здавалося, ніби його час від часу пронизує струмом. Кухня, з її робочими поверхнями з нержавіючої сталі і сталевою посудомийною машиною, була бездоганно чиста і чепурна. Джонатан постійно визирав у заґратоване вікно, в якому окремими кадрами виднілося наближення яхти «Сталевий паша»: ось її радари і купол для зв’язку з супутником, ось пошукові прожектори «Карлайл і Фінч». Він зміг розгледіти прапор англійського торговельного флоту, який майорів на стерні, і золотисті штори на вікнах кают.

— Всі, кого ти обожнюєш, на борту цієї яхти, — сказав йому Берр під час однієї з розмов по третьому таксофону зліва, якщо йти пірсом Діп-Бей до моря.

Мелані Роуз підспівувала радіо, з якого лунала християнська музика, і одночасно чистила над рукомийником солодку картоплю. Мелані Роуз викладала в недільній школі і мала двох донечок-близнючок від чоловіка на ім’я Сесіл, хоча всі називали його Сісілл. Три місяці тому він подався на Ельютеру, але досі так і не скористався зворотним квитком, хоч той в нього й був. Сісілл, думала Мелані Роуз, рано чи пізно повернеться, і вона жила у радісному чеканні цієї миті. Тим часом Джонатан зайняв його місце другого кухаря на кухні Мами Лоу, а щосуботи вночі Мелані Роуз втішала себе, проводячи час з О’Тулом, який саме чистив морського окуня біля рибного столу. Сьогодні була п’ятниця, а отже, вони вже починали здружуватися.

— Мелані Роуз, збираєшся завтра на танці? — поцікавився він.

— Та який сенс танцювати самій, О’Туле? — відповіла Мелані Роуз, демонстративно фиркнувши.

Перевалюючись з ноги на ногу, пришкандибав Мама Лоу, всівся у своє розкладне крісло, усміхнувся і захитав головою, немов згадав якусь забуту мелодію і намагався її зі своєї голови витрясти. Заїжджий перс нещодавно подарував йому вервечку і він намотував її навколо своїх величезних пальців. Сонце майже зайшло. З моря долинали вітальні гудки яхти «Паша».

— Нічого собі, ото гігантська яхта, — захоплено прошепотів Мама Лоу, озираючись, щоб подивитися на яхту крізь прочинені двері. — У того злоїбучого лорда-короля містера Онслоу, бляха, Роупера, грошей як гімна, це я вам, сер, точно кажу. От, курва, сраний білошкірий мільйонер. Сьє Лямон, ви сьогодні постарайтесь як слід, шоб було смачно. А то наш пан лорд-паша Роупер вас з’їсть живцем. А потім ми, бідні нігери, обсмокчимо кості, бо ми ж завжди доїдаємо після багатих білих людисьок.

— Звідки у нього стільки грошей? — запитав Джонатан, не відриваючись від роботи.

— У Роупера? — недовірливо перепитав Мама Лоу. — Ти хочеш сказати, шо не знаєш?

— Хочу сказати, що не знаю.

— Сьє Лямоне, тоді з якого дива я маю це знати? І краще не питати. Він власник якоїсь велетенської компанії у Нассау, але вона зараз котиться під три чорти. Мати стільки бабла у такий скрутний час не так вже й легко, він точно ще той скурвий ділок.

Ще трошки і Мама Лоу почне чаклувати над своїм славетним гострим соусом з перцем чилі, щоб приправити ним лангусти. Тоді на кухні западе небезпечна тиша. Ще не народився такий помічник шеф-кухаря, який би насмілився вголос припустити, що яхти запливають у Гантерс-Айленд заради чогось іншого, окрім фірмового соусу з Чилі від Мама.

«Паша» стала на якір, усі шістнадцять осіб ось-ось прибудуть. Щойно перші гості зайняли свої місця за меншими столиками, на кухні запанувала атмосфера битви. Більше ніхто не розкидався хвалькуватими фразами, ніхто не підправляв камуфляж, ніхто напружено не перевіряв зброю. Підрозділ став мовчазною командою бійців, які розуміють один одного без слів, лише за допомогою жестів та міміки. Вони кружляли один біля одного, немов німі танцівники. Навіть Кремез і Плаксій притихли в напруженому очікуванні ще однієї легендарної ночі у ресторані «Мама Лоу». Міс Амелія у своїх пластикових бігудях приготувалася прийняти перший чек біля каси. Мама Лоу у своєму славетному капелюсі бігає туди-сюди. Він то піднімає бойовий дух свого бравого війська потоком приглушеної лайки, то лицемірить і мило розмовляє з ненависним ворогом у ресторані, то знову повертається на кухню і розподіляє замовлення, які з його уст звучать дуже загрозливо, бо його громовий голос стишений майже до шепоту.

— Та красива біла паняночка за восьмим столиком, вона якась чортова гусениця. Не хоче жерти ніфіга іншого, крім листя салату. О’Туле, організуй два салати «Мама»! Те паскудне дітисько за шостим столиком хоче наминати лише кляті гамбургери, і більше ні чорта. Один дитячий гамбургер і не забудьте на нього плюнути! О’Туле, куди світ котиться? Вони, блін, шо, всі зуби нахрін розгубили? Не мають чим рибу їсти? Плаксію, занеси-но першому столику п’ять «Севен-апів» і два фірмових пунші. Давай, бери ноги на плечі. Сьє Лямон, продовжуйте готувати ті свої устриці, ше шість десятків не завадить, чуєте, тільки не забудьте відкласти шістнадцять порцій для «Паша». Сьє Ля-мон, ви ж в курсі, шо устриці йдуть прямо в яйця. Ці леді та джентльмени сьогодні так шпіліндрикатися будуть, аж гай шумітиме, і все завдяки вашим устрицям. О’Туле, де соуси, ти шо, їх вижлуктав? Мелані Роуз, люба, ту бульбу тре перевернути, а то вона перетвориться на попіл в тебе на очах!

Усе це відбувається під музичний супровід гурту з шести тутешніх чоловіків, які стояли на подовженому даху тераси і грали переважно на ударних інструментах. Обличчя музикантів, освітлені гірляндами, блистіли від поту, а сорочки сліпили білизною у яскравих спалахах світла. Ка-ліпсо[69] виконував хлопець на ім’я Гаррі. Він відсидів п’ять років у в’язниці Нассау за збут наркоти і повернувся звідти стариганем. Мелані Роуз розповідала Джонатану, що Гаррі більше не годився для любовних ігор, так його там били. «Подейкують, що саме тому він може співати таким високим голосом», — сказала вона, гірко посміхнувшись.

Це була насичена ніч, найбільш насичена для працівників «Мама Лоу» за останні кілька тижнів. Ось чому хвилювання аж переливалося через край. П’ятдесят вісім гостей, яких потрібно нагодувати зараз, і ще шістнадцять, які ось-ось переступлять поріг ресторану — Мама Лоу помітив їх крізь оглядове вікно, — а це ще тільки низький сезон. Минає ціла напружена година, аж поки Джонатан врешті може перейти до того, що йому так подобається робити, коли настає тимчасове затишшя: облити голову холодною водою і поспостерігати за відвідувачами крізь вічко у двостулкових дверях.

Поле зору професійного спостерігача: виміряне, технічне, деталізоване. Проникливе, неоголошене зчитування противника ще перед тим, як з ним відбудеться будь-який контакт. Джонатан може займатися цим день за днем, як йому неодноразово доводилося це робити у канавах, серед живоплоту чи в клуні: обличчя і руки поплямовані камуфляжною фарбою, на бойовій уніформі — листя з навколишніх дерев. Зараз він робить те саме. «Я підійду до нього, коли настане слушна мить, і не раніше».

Спершу він обдивився пристань, що розкинулася внизу, цю підкову з білих ліхтарів і маленьких яхт, де кожна сяюча цятка — мов окремий вогонь, який палахкотить на непорушній, захищеній від коливань воді. Варто лише трошки припідняти погляд, і ось вона: яхта «Сталевий паша» у всій красі, одягнена немов на карнавал, від керма до керма залита золотистим світлом. Джонатан міг розгледіти обриси охоронців: один спереду, інший позаду, третій ховається у тіні капітанського містка. Фріскі і Таббі серед них нема. Сьогодні їм слід виконувати свої обов’язки на березі. Його погляд пересувався тактичними перебіжками: спершу піщаною доріжкою, а потім під дерев’яною аркою, яка знаменувала вхід у священне королівство Мама Лоу. Джона-танів погляд сканував освітлені кущі гібіскусу і пошарпані багамські прапори, між якими висів прапорець з черепом і схрещеними кістками, а потім зупинився на літній парі на танцмайданчику. Вони обійнялися і торкалися кінчиками пальців обличчя одне одного, немов не могли повірити власним очам. Джонатан здогадався, що це були emigres, які досі дивувалися, що їм вдалося вижити. Молодші танцівники і танцівниці пригорнулися одне до одного, завмираючи в екстазі. За круглим столиком Джонатан зауважив двох кремезних сорокарічних чоловіків. Шорти-бермуди, широченні плечі, впевнені рухи. «Це ви? — подумки запитав він їх. — Чи це просто ще двоє вірних Роуперових псів?»

«Зазвичай вони користуються «Сигаретою», — казав йому Рук. — Це надшвидкий глісер[70], нульова водотоннажність».

Ті двоє чоловіків прибули на новесенькому білому моторному катері незадовго до сутінок, проте Джонатан не знав, була це «Сигарета» чи ні. Однак у них відчувався спокій професіоналів.

Вони встали, поправляючи штани і перекидаючи через плече сумки. Один з них махнув до Мама Лоу.

— Сер? Все чудово. О, їжа неймовірна. Дуже смачно.

Припіднявши лікті, вони перевальцем пішли піщаною доріжкою до катера.

«Не вони, — вирішив Джонатан. — Вони належать один одному. Можливо. А може, й ні».

Він перевів погляд на столик, за яким сиділо троє французів зі своїми дівчатами. «Надто п’яні, — подумав Джонатан. — Вони вже випили дванадцять порцій пуншу «Мама» і ніхто не вилив свою — у квіткову вазу». Джонатан зосередився на барі, який розташовувався по центру зали. На фоні яхтових прапорців, голів блакитних марлін і хвостиків рваних краваток на високих стільцях сиділи дві чорношкірі дівчини у яскравому бавовняному одязі і бесідували з двома чорношкірими чоловіками років двадцяти. «Можливо, це ви, — подумав він. — Може, це дівчата. А можливо, і всі четверо».

Боковим зором Джонатан помітив низький білий моторний катер, який відпливав з Діп-Бей у напрямку до океану. «Мої двоє кандидатів відпали. Мабуть».

Джонатан дозволив своєму погляду почати підніматися на терасу, де найгірша людина на землі в оточенні своїх васалів, блазнів, охоронців і дітей веселилася у своєму особистому Камелоті. Як і його яхта заволоділа бухтою, так і персона містера Річарда Онслоу Роупера заволоділа цим круглим столом, терасою і рестораном. На відміну від яхти, він не був одягнений надто ошатно, і радше скидався на того, хто накинув на себе перший-ліпший одяг, щоб піти відчинити двері другу. З його плечей недбало звисав синій светр.

Тим не менше, він там був головним. Це вбачалося у патриціанському спокою його голови. У швидкості його усмішки й інтелігентності його мови. У тій увазі, якою його оточували всі навколо, і коли він говорив, і коли слухав. У тому, як усе за тим столом, починаючи з тарілок, пляшок і свічок у зелених баночках й завершуючи обличчями дітей, здавалося, вишикувалося навколо нього одного. Навіть пильний спостерігач Джонатан відчув його притягальну силу: «Роупер, — подумав він. — Це я, Пайн, той хлопчина, який порадив тобі не купувати ті італійські статуї».

Саме в цю мить з тераси долинув вибух сміху, який, вочевидь, викликав Роупер, бо сам він сміявся найголосніше. Він припідняв свою бронзову праву руку, щоб посили гумористичний ефект сказаного, а обличчя його було обернене до жінки, яка сиділа навпроти нього. Все, що міг розгледіти Джонатан, це її розтріпане каштанове волосся і оголена спина, проте йому одразу ж пригадалася шкіра, що мелькнула з-під готельного халату, а ще довжелезні ноги і грона дорогоцінних прикрас на зап’ястях та шиї. Його пронизав той самий імпульс, який він уже відчував, коли вперше її побачив. Це була хвиля обурення, що вона, така молода і така красива, добровільно здалася у рабство Роупера. Вона усміхнулася, і це була її жартівлива, божевільна, крива, нахабна посмішка.

Намагаючись витіснити її зі своїх думок, Джонатан перевів погляд на дітей, що сиділи за столом. «Ленгборни мають трьох, Макартур і Денбі — по одному, — розповідав йому Берр. — Роупер тягає їх за собою, щоб розважити свого Деніела».

А от і сам Деніел — блідий восьмирічний хлопчик зі скуйовдженим волоссям і вольовим підборіддям. Саме на Де-ніелі Джонатан винувато зупинив погляд.

— Хіба не можна використати когось іншого? — питав він тоді Рука. Проте його вмовляння були як об стінку горохом.

— Роупер береже Деніела як зіницю ока, — відповів Рук, поки Берр відвернувся до вікна. — Для чого вибирати когось другорядного?

— Джонатане, йдеться про якихось п’ять хвилин, — сказав тоді Берр. — Що таке п’ять хвилин для восьмирічної дитини?

«Ціла вічність», — подумав Джонатан, пригадуючи кілька хвилин зі свого дитинства.

Тим часом Деніел був повністю поглинутий розмовою з Джед, чиє розтріпане каштанове волосся розділялося на дві майже рівні частини, коли вона нахилялася, звертаючись до нього. Полум’я свічки кидало на їхні обличчя золотистий відблиск. Деніел потягнув її за руку. Вона встала, глянула на музикантів і покликала когось знайомого. Підібравши вгору свою багатошарову спідницю, вона перекинула через кам’яну лавку спочатку одну ногу, потім іншу, легко, немов дівчина-підліток, яка перелазить через садову огорожу. Джед і Деніел пішли кам’яними сходами вниз, тримаючись за руки. «Вона лише гейша вищого класу, — говорив про неї Берр. — Більше за нею жодних гріхів».

«Залежить, що вважати гріхом», — подумав Джонатан, дивлячись, як вона взяла на руки Деніела.

Час зупинився. Гурт награвав повільну самбу. Деніел обхопив руками стегна Джед, немов ось-ось зіллється з нею. Грація Джед була майже злочинною. Джонатанові фантазії порушило несподіване сум’яття. Щось жахливе сталося з Деніелевими штанцями. Джед підтримувала їх руками, намагаючись зарадити його сорому сміхом. Виявилося, що відірвався верхній ґудзик штанців, але Джед швиденько зімпровізувала і знайшла вихід з ситуації, пристібнувши їх на поясі шестидюймовою шпилькою, яку вона позичила в Мелані Роуз. Роупер стояв, спершись на перила, і спостерігав за ними, немов гордий адмірал, що оглядав свій флот. Зловивши на собі його погляд, Деніел ненадовго відпустив Джед, щоб по-дитячому помахати Роуперу з боку в бік. Роупер відповів, піднявши вгору великий палець. Джед послала Роуперу повітряний поцілунок, а потім взяла Деніеле-ві руки в свої і відхилилася назад, нашіптуючи ритм, під який хлопчик мав пританцьовувати. Самба пришвидшилася. Деніел захопився танцем і розслабився. Плавність рухів стегон Джед — це грубе порушення громадського порядку. Найгіршій людині на землі неабияк пощастило!

Джонатан перевів погляд на терасу і побіжно огледів решту Роуперових гостей. Фріскі і Таббі сиділи з протилежних кінців столу: Фріскі тримав на прицілі лівий фланг, Таббі прикривав сектор зі столиками і танцмайданчиком. Обоє чоловіків зараз здавалися Джонатану більшими, ніж він їх пам’ятав. Лорд Ленгборн, чиє біляве волосся все ще було зібране у хвостик, мило бесідував з чарівною англійкою, а його непривітна дружина кидала сердитий погляд на танцівників. Навпроти них сидів майор Коркоран, який нещодавно став лейб-гвардійцем, і напружено намагався причепити ітонську стрічку до пошарпаної шапки-па-намки. Він галантно розмовляв з незграбною дівчиною у закритій сукні. Вона спочатку насупилася, потім зашарі-лася і захихотіла, а далі виправилася і напхала цілий рот морозива.

Згори долинав високий голос Генрі, який виводив ка-ліпсо про дуже-сонну-дівчину-яка-все-ніяк-не-засне. На танцмайданчику Деніел пригорнувся грудьми до живота Джед і схилив голову їй на груди, а руками все ще стискав її стегна. Джед заколихувала Деніела у своїх обіймах.

— У тої, за шостим столиком, циценята — як тепленькі цуценята, — заявив О’Тул, штовхаючи Джонатана в спину тацею, заставленою пуншем «Мама».

Джонатан востаннє впився поглядом у Роупера. Той обернув обличчя до моря, де від його казкової підсвіченої яхти і до горизонту пролягла місячна доріжка.

— Сьє Лямон, алілуя, сер! — закричав Мама Лоу, відштовхнувши О’Тула в бік. На ньому була пара старих галіфе і тропічний шолом, а в руках — знаменитий чорний кошик і стек. Джонатан пішов слідом за Мама Лоу на балкон: увесь в білому, він почувався немов мішень. На балконі Джонатан вдарив у мідний дзвін. Луна дзвону ще не встигла стихнути над морем, як діти з компанії Роупера вже вискочили з тераси на доріжку, а за ними пішли менш проворні дорослі на чолі з Ленгборном і парою тоненьких молодих парубків з категорії тих, хто може собі дозволити грати в поло. Музиканти вдарили у барабани, факели, які стояли по периметру, згасли, і від кольорових прожекторів танцмайданчик засвітився, мов ковзанка. Коли Мама Лоу пробрався на центр сцени і ляснув батогом, Роупер і його близьке оточення почали займати свої попередньо зарезервовані місця у першому ряду. Джонатан зиркнув на море. Білий моторний катер, який міг виявитися «Сигаретою», зник. Мабуть, об’їхав мис і поплив на південь, подумав він.

— Ось тут, де я стою, стартові ворота! Я відшмагаю батогом десять разів кожного нігер-краба, який насмілиться побігти до пострілу стартового пістолета!

Шолом спав Мама Лоу на потилицю і він, імітуючи британський акцент, виконував свою знамениту роль колоніального правителя.

— Це історичне кільце, ось тут, біля мене, — говорив він, вказуючи на червону пляму біля своїх ніг, — це фініш. Кожен краб ось тут у корзині має персональний номер. Кожен краб з цього кошика ось тут має шкварити на всіх парах, інакше я йому такого перцю всиплю! Кожен краб, який не доплентається до фінішу ось тут, миттєво опиниться в юшці.

Почувся новий ляскіт батога. Сміх вщух і запала тиша. На краю танцмайданчика Кремез і Плаксій розвозили безкоштовні порції пуншу з ромом на старому візочку, в якому колись возили самого малюка Лоу. Старші діти всілися на підлозі, схрестивши ноги, двоє хлопців ще й схрестили руки на грудях, а дівчата обхопили руками коліна. Деніел сперся на Джед, запхавши великий палець у рот. Роупер стояв поруч із нею. Лорд Ленгборн зробив фотографію зі спалахом, чим дуже роздратував майора Коркорана.

— Сенді, дорогенький, ради Бога, чому б нам просто не закарбувати це в пам’яті? — прошепотів він на весь амфітеатр.

Місяць нависав над морем, немов пергаментний ліхтарик. Вогні пристані переливалися і вигравали мерехтливою аркою. На балконі, де стояв Джонатан, О’Тул по-власницьки поклав руку на задницю Мелані Роуз, а вона й не думала цуратися його дотиків. Лише міс Амелія в своїх бігудях продовжувала займатися роботою. Крізь залите білим світлом кухонне віконце позаду них було видно, як зосереджено вона перераховувала готівку.

Музиканти знову забили в барабани. Мама Лоу нагнувся до чорного плетеного кошика і різко підняв кришку. Краби перебували в стані готовності номер один. Залишивши свій дитячий візок напризволяще, Кремез і Плаксій кинулися до глядачів, тримаючи в руках стоси квитків.

— Забіг по троє, всі краби однакової ваги! — долинули до Джонатана крики Кремеза.

Мама Лоу звернувся до глядачів у пошуках добровольця.

— Мені потрібна, мені потрібна! — кричав він зболеним голосом чорношкірого чоловіка. — Мені потрібна гарненька біленька чистюсінька дитинка, яка виконає свій обов’язок щодо цих дурнуватих крабів і не дозволить себе здурити чи до себе огризатися. Ви, сер! Я покладаю свою надію покірного простацького чоловіка на вас\

Його батіг показував на Деніела, який видав серйозно-комічний скрик і заховав обличчя у спідниці Джед, а потім побіг у кінець залу. Але одна з дівчаток уже виходила на сцену. Джонатан почув, як ті двоє гравців у поло підбадьорювали її своїми вигуками.

— Молодець, Саллі! Сальс, покажи їм усім! Давай, вперед!

Зі свого попереднього спостережного пункту на балконі

Джонатан ще раз глянув на бар, де ті двоє хлопців та їхні дівчата все ще захоплено про щось бесідували, аніскілечки не звертаючи уваги на те, що відбувалося на танцмайданчику. Він знову перевів погляд туди, де сиділи глядачі, грали музиканти і чорніла загрозлива порожнеча між ними.

Вони з’являться з-за тераси, вирішив він. Укриттям для них будуть кущі, які ростуть обабіч сходів. «Головне, стій на балконі з кухні», — попереджав його Рук.

Ця дівчина на ім’я Саллі чи Сальс скривилася і зазирнула у чорний кошик. Ударники знову дрібно забили в барабани. Саллі сміливо запхала в кошик спочатку одну руку, потім іншу. Під хихотіння аудиторії вона майже пірнула в кошик головою, а потім вигулькнула звідти, тримаючи в кожній руці по крабу, і поклала їх рядком біля стартових воріт. Увесь цей час фотоапарат Ленгборна стрекотав, дзижчав і спалахував. Саллі дістала третього краба і поклала його поруч з двома іншими, а потім, під ще голосніші вигуки бравих гравців у поло, повернулася на своє місце. Згори пролунав мисливський заклик труби. Його луна все ще звучала над пристанню, коли постріл пістолета розкраяв цю ніч навпіл. Захоплені зненацька охоронці розгубилися: Фріскі напівприпав до землі, у той час як Таббі почав відштовхувати глядачів назад, щоб розчистити свій сектор стрільби, хоч він так і не знав, по кому має цілитися.

Навіть Джонатан на мить завмер у пошуку стрільця, аж поки не помітив Мама Лоу, який, обливаючись потом під своїм тропічним шоломом, направив димучий стартовий пістолет на нічне небо.

Крабові перегони почалися.

А потім, мимохідь, це таки сталося.

Без формальностей, без прозрінь, без метушні, без криків — майже повна беззвучність, окрім різкого наказу Роупера, адресованого Фріскі і Таббі, «залишатися на місці і нічого не робити, негайно».

Якщо щось у цій ситуації і було незвичайне, то це не шум, а тиша навколо. Мама Лоу перестав патякати, фанфари музикантів стихли, а гравці в поло більше нічого не вигукували.

Ця тиша западала поступово, як поступово затихає великий оркестр по завершенню репетиції, коли найстаранніші або найбільш розсіяні музиканти все ще грають декілька тактів, перш ніж остаточно завершити. А потім протягом деякого часу Джонатанове вухо вловлювало лише ті звуки, які можна почути на Гантерс-Айленд тільки тоді, коли людський галас раптом вщухає: крики птахів, стрекіт цикад, плескіт води біля коралових рифів Пінгвін-Пойнта, горлання дикого поні біля кладовища і декілька металевих ударів молота якогось трудяги, який усе ще працював над своїм катером у Діп-Бей. А потім Джонатан узагалі перестав щось чути, запала повна тиша — неосяжна й моторошна. Зі свого місця на балконі він помітив двох широкоплечих чоловіків-професіоналів, які ще на початку вечора покинули ресторан і поїхали з острова на новенькій білій «Сигареті». Зараз вони рухалися вздовж рядів глядачів, немов збирачі пожертв у церкві, забираючи їхні клатчі, гаманці, сумочки, наручні годинники і готівку з задніх кишень.

А ще прикраси. Зокрема, у Джед. Джонатан саме вчасно глянув у її бік, щоб помітити, як вона підняла свої оголені руки спочатку до одного вуха, потім до іншого, відкидаю-чи волосся на бік і злегка нахиляючи голову. Потім вона піднесла руки до шиї і зняла кольє з таким виглядом, ніби вона от-от збиралася лягти до когось у ліжко. «У наші часи нікому не спаде на думку носити на Багамах дорогоцінні прикраси, — казав Берр, — окрім дівчинки Діккі Роупера».

Все ще жодного сум’яття. Всі розуміли правила гри. Жодних заперечень, жодного опору чи незадоволення. А все тому, що поки один зі злодіїв наповнював відкриту плас-тикову валізку парафіяльними пожертвами, його спільник викотив поношений візок, наповнений пляшками рому, віскі і бляшанками холодного пива. І посеред цих пляшок і бляшанок сидів, мов жертовний Будда, восьмирічний Дені-ел Роупер з пістолетом, приставленим до його скроні. Йшла перша з тих п’яти хвилин, які, на думку Берра, абсолютно нічого не означали для дитини такого віку. Можливо, він таки і мав рацію, бо Деніел усміхався, немов хотів розділити з публікою цей вдалий жарт, і відчував вдячність і полегшення, що ці моторошні крабові перегони врешті скінчилися.

Але Джонатану, на відміну від Деніела, цей жарт не видавався смішним. Натомість в його очах замигтіли іскри, немов спалахи люті. І він відчув такий поклик вступити у бій, якого не відчував з тієї ночі, як він вистріляв усі набої свого «Геклера» в того беззбройного зеленого ірландця. Поклик цей був такий виразний, що з цієї миті він уже не міг думати, а лише діяти. Цілими днями і ночами — то свідомо, то підсвідомо — він готував себе до цього моменту, смакував його, боявся його, планував його: якщо вони вчинять так, логічно буде повестися сяк; якщо вони стоятимуть тут, мені слід бути там. Але тоді він не взяв до уваги своїх почуттів. А тепер вони виривалися назовні. Саме тому його перша реакція була аніскілечки не такою, як він попередньо планував.

Відступивши якомога далі у затінену глибину балкону, він скинув з себе білу форму шеф-кухаря і в самих шортах вбіг у кухню, прямуючи до каси, де сиділа міс Амелія і робила собі манікюр. Він схопив телефон, підніс слухавку до вуха і вслухався у неї аж поки не переконався у тому, що знав і до того: телефонна лінія перерізана. Джонатан рвучко взяв рушник для посуду і, вискочивши на центральний столик, витягнув неонову стрічку, яка підсвічувала кухню. Тим часом він наказав міс Амелії залишити касу, як є, і негайно заховатися нагорі: і жодного ниття, жодних намагань врятувати гроші, інакше вони прийдуть і по її душу. Світла, що проникало ззовні, виявилося достатньо, щоб Джонатан міг хутко кинутися до робочої поверхні, де він тримав кухонні ножі. Він обрав найжорсткіший ніж і побіг назад, але не на балкон, а крізь посудомийню до службового виходу з південного боку.

«Чому саме ніж? — думав Джонатан, поки біг. — Чому саме ніж? Кого я збираюся цим ножем зарізати?» Проте він його не викинув. Він радів, що прихопив ніж, тому що людина зі зброєю, будь-якою зброєю, удвічі сильніша за людину беззбройну — читай підручник.

Опинившись на вулиці, Джонатан продовжував бігти у південному напрямку, пригинаючись і стрибаючи між столітніми кактусами і морським виноградом, аж поки не добіг до виступу скелі, яка височіла над Ґус-Нек. Там, важко дихаючи і заливаючись потом, він побачив те, що хотів побачити: білий моторний катер, пришвартований на східному боці бухти, щоб утікачі могли хутко ним скористатися. Проте милуватися цією картиною було ніколи. Все ще тримаючи ніж у руці, він чимдуж побіг назад до темної кухні. І хоча весь цей маневр не тривав більше хвилини, міс Аме-лії цього часу вистачило, щоб заховатися нагорі.

З неосвітленого вікна кухні на північному боці Джонатан оцінив розвиток ситуації з пограбуванням, і, на превелике щастя, за цей час йому вдалося дещо приглушити оту першу смертоносну лють. Його зір прояснився, дихання вирівнялося, і він знову більш-менш відновив самодисципліну. Але ж звідки взялася ця лють? З якогось темного і віддаленого закутка його душі. Вона спалахувала і розливалася його жилами, немов потоп, проте її походження залишалося загадкою. Джонатан ще сильніше стиснув ніж.

«Джонні, палець поклади згори, так ніби ти намазуєш хліб... веди лезом і стеж за його очима... не тримай ніж так низько і понабридай йому трохи іншою рукою...»

Майор Коркоран у панамі знайшов якесь крісло і сів на нього задом наперед: склавши руки на спинку і спершись на них підборіддям, він спостерігав за грабіжниками так, нібито це був показ мод. Лорд Ленгборн простягнув чоловікові з валізкою свій фотоапарат, але той відразу ж роздратовано відкинув його вбік: на його думку, він був нікудишній. Джонатан почув тягуче: «О, йди ти нахрін». Фріскі і Таббі непорушно стояли за якихось п’ять ярдів від своїх мішеней, перебуваючи в стані постійної готовності. Проте Роуперо-ва права рука все ще була піднята до них на знак заборони, в той час як він прикипів поглядом до Деніела і злодіїв.

Щодо Джед, то вона стояла скраю танцмайданчика, наодинці і без своїх прикрас, вся натягнута, мов струна, притиснувши руки до стегон, немов не даючи собі кинутися до Деніела.

— Якщо вам потрібні гроші, ви їх отримаєте, — долинули до Джонатана Роуперові слова, сказані так спокійно, немов він мав справу з нечемною дитиною. — Хочете сто тисяч доларів? Візьміть готівкою, у мене є на яхті, тільки віддайте хлопчика. Я не посилатиму за вами поліцію. Залишу вас у цілковитому спокої. Але лише якщо віддасте мені хлопчика. Ви мене розумієте? Розмовляєте англійською? Коркі, спробуй іспанською, гаразд?

Коркоранів голос слухняно відтворив те саме цілком непоганою іспанською.

Джонатан зиркнув на касу. Шухляда для грошей була відкрита. На прилавку валялися недораховані пачки купюр. Він перевів погляд на зигзагоподібну стежину від танцмайданчика до кухні. Вона була крута і вимощена абияк. Лише безумець взявся б штовхати нею візок, навантажений усілякою всячиною. Крім того, стежина була підсвічена, а це означало, що будь-хто, хто піде на неосвітлену кухню, не зможе нічого бачити в темряві. Джонатан засунув ніж за пояс і витер спітнілу долоню об шорти.

Рейдерська група почала йти стежкою. Джонатана надзвичайно цікавило, як вони поводитимуться з полоненим, адже від цього залежав його подальший план дій, або, як його називав Берр, — «план створення ілюзії правдоподібності». «Джонні, прислухайся, як сліпець, придивляйся, як глухань». Проте наскільки він пригадував, ще ніхто не давав йому порад, як одна людина з ножем може вирвати з полону двох озброєних чоловіків восьмирічного хлопчика і залишитися при цьому живим.

Вони пройшли першу частину шляху. Внизу до них прикипіла поглядом непорушна юрба, у світлі дугових лапм їхні обличчя сяяли. Ніхто не смів і кроку ступити, Джед усе ще стояла окремо, її волосся переливалося мідними відтінками. Він знову почав втрачати самоконтроль. Перед очима замелькали важкі спогади дитинства. Почуті образи, непо-чуті молитви.

Першим ішов головний, а двадцять ярдів за ним його спільник, який тягнув Деніела за руку стежкою вгору. Де-ніелові вже було не до сміху. Бандит швидко крокував уперед, тримаючи в руці набиту валізку. Проте викрадач Деніела робив незграбні викривлені кроки. Йому доводилося постійно крутитися з боку в бік, наводячи зброю то на гостей, то на хлопчика. Правша, зауважив Джонатан, з голими руками. Зброя знята з запобіжника.

— Невже вам не хочеться зі мною домовитися? — кричав з танцмайданчика Роупер їм услід. — Я його батько. Чому ви відмовляєтеся зі мною говорити? Давайте домовимося.

Голос Джед прозвучав налякано, проте зухвало, у ньому вчувалися наказові нотки наїзниці.

— Ви, срані мерзотники, чому б вам не взяти когось з дорослих? Візьміть когось із нас. Візьміть мене, якщо хочете. — Сповнена страхом і гнівом, вона закричала ще голосніше: — Кляті виродки, ану поверніть його!

Почувши слова Джед, викрадач Деніела розвернув хлопчика обличчям до неї і, все ще тримаючи пістолет біля його скроні, огризнувся типовими репліками хулігана з Бронксу[71]:

— Хай тільки хтось спробує піти за нами, хай тільки хтось крок ступить на стежку чи спробує нас перехопити, і я замочу пацана, ясно вам? А потім і будь-кого з вас. Мені абсолютно по барабану. Я кокну будь-кого. Тому стійте, де стоїте, і стуліть пельки.

Джонатанові руки піднялися, він відчув, як у кожному пальці пульсує кров. Бувало, його руки рвалися самі в бій і просто тягнули решту тіла за собою. По дерев’яній підлозі балкону загупали швидкі кроки. Двері на кухню розчахнулися, чоловічий кулак потягнувся до вимикача і натиснув на нього, проте світло так і не спалахнуло. Хриплий голос заволав:

— Трясця твоїй матері! Де в біса те сране світло? Чорті — Опасиста постать пошкандибала до каси, але зупинилася на півдорозі.

— Є тут хтось? Агов! Чому не горить це трикляте світло? Дідько його б узяв!

«Цей тип точно з Бронксу, — знову зауважив Джонатан, притиснувшись до стіни за дверима на балкон. — Тамтешній акцент навіть здалеку ні з чим не сплутаєш». Той чоловік ступив ще кілька кроків уперед, тримаючи валізку перед собою і намагаючись іншою рукою щось намацати.

— Хто б тут не був, попереджаю: вимітайся до бісової матері! Чуєш мене! Пацан у нас. Хтось ворухнеться — і малому гаплик! З нами краще не жартувати.

Він ще не встиг договорити, як уже наткнувся на купи розкиданих банкнот і почав згрібати їх у валізку. Закінчивши, він повернувся до дверного отвору, де їх з Джонатаном розділяли лише відкриті двері, і закричав до свого спільника:

— Майку, я спускаюсь! Я заведу катер, чуєш? Твою в дідька холеру драну! — кляв він усе, немов життя до нього було надто несправедливим. Потім він пішов кухнею до посудомийні, розчахнув ногою двері й подався стежкою вниз до Ґус-Нек. У цю ж мить Джонатан почув, як наближається отой Майк, його спільник, разом з полоненим Деніелем. Джонатан ще раз витер долоню об шорти, витягнув з-за пояса ніж і взяв його в ліву руку, лезом догори, немов збирався розпорювати живіт знизу. Поки він це робив, то почув, як схлипнув Деніел. Схлип цей був такий здавлений і приглушений, такий уривчастий, ніби хлопчик опанував себе мало що не до того, як плач вирвався з його грудей. Так схлипує, виражаючи втому, нетерплячку, нудьгу чи розчарування, будь-яка дитина — неважливо, чи вона казково багата, чи бідна, як церковна миша, — коли у неї болить вушко, чи вона не хоче йти спати, поки батьки не пообіцяють прийти і полежати біля неї.

Проте для Джонатана це був відголос його дитинства. Його луна вчувалася у кожному огидному коридорі і в кожній бридкій казармі, у кожному відразливому сиротинці і в кожній порожній віддаленій кімнаті його тітоньки. Він вичекав ще кілька секунд, знаючи, що так його удар виявиться ще ефективнішим. Джонатан відчував, як сповільнюється його серцебиття. Його очі заступила пелена червоного туману, а тіло стало невагомим і невразливим. Він побачив Софі, її усміхнене і непонівечене обличчя. Почулися важкі кроки дорослої людини, а за ними — неохоче тупотіння дитини. Викрадач Деніела спустився з дерев’яного балкона на дві сходинки і опинився на кахляній підлозі кухні, тягнучи хлопчика за собою. Щойно нога злочинця торкнулася кахлів, як Джонатан вискочив з-за дверей і щосили схопив ту його руку, яка тримала пістолет, і нещадно скрутив її. Водночас дикий крик вилетів з Джо-натанових грудей: довгий, очисний крик, який вивільняє легені, кличе на допомогу, залякує, який врешті кладе край такій безкінечній, такій надмірній терплячості. Пістолет впав на підлогу, і Джонатан ногою відштовхнув його подалі. Приволікши злочинця до виходу на балкон, Джонатан затиснув його руку між одвірком і дверима, а потім усією вагою натиснув на них. Чоловік на ім’я Майк також скрикнув, але тут же замовк, коли Джонатан приставив лезо ножа до його зіпрілої шиї.

— Бляха, чувак! — прошепотів Майк чи то від болю, чи від шоку. — Шо ти в біса зі мною робиш? Дідько б тебе взяв! У тебе взагалі не всі вдома, чи шо? Сили небесні!

— Хутко біжи вниз до своєї матері, — сказав Джонатан Деніелу. — Давай, швиденько.

Попри бурю емоцій, які вирували у ньому, Джонатан дуже обережно вибирав слова, розуміючи, що в майбутньому вони можуть бути використані проти нього. Бо ж звідки звичайнісінькому кухарю знати ім’я хлопчика? Чи те, що Джед насправді не його мати, чи що його справжня мати була за тисячі миль звідси, десь у Дорсеті? Поки Джонатан говорив до Деніела, то усвідомив, що той його зовсім не слухає, а натомість дивиться кудись попри нього на інші двері. І що той збирач парафіяльних пожертв почув крики і повернувся на підмогу.

— Ця скурва наволоч зламала мені руку! — заволав Майк. — Відпусти мою руку, ти, пришелепкуватий виродок! Джеррі, він має ніж. Краще не підходь до нього. Зламав мені, тварюка, руку до чортів собачих. Два, падло, рази. І він не жартує! Він схиблений на всю свою срану голову!

Проте Джонатан не відпускав його, найімовірніше зламану, руку і не відводив ножа від його товстої шиї. Майк дещо відкинув голову назад і привідкрив рот, немов був на прийомі у стоматолога, і його спітніле волосся лізло Джонатану в обличчя. З таким червоним туманом перед очима, як у ту мить, Джонатан був здатен на все, і без жодних докорів сумління.

— Біжи сходами вниз, — сказав він Деніелу якнайти-хіше, щоб не налякати. — Тільки будь обережний. Давай! Марш звідси!

Нарешті Деніел дослухався до його слів і погодився піти геть. Він крутнувся на п’ятках і нерівними стрибками почав спускатися сходами туди, де світили вогні і стояв в німому оціпенінні гурт гостей. Щоб підкреслити своє неабияке досягнення, Деніел махав рукою над головою. Саме цю втішливу картину намагався закарбувати у пам’яті Джонатан, коли чоловік на ім’я Джеррі вдарив його руків’ям пістолета спочатку в голову, а потім в праву щоку і око, а потім ще раз завдав контрольного удару в голову. Весь залитий кров’ю Софі, Джонатан впав долілиць. Поки він лежав на підлозі у рятувальній позі, Джеррі на додачу ще кілька разів ударив його у пах, а потім схопив свого спільника за здорову руку і — під Майкові зойки та прокляття — потягнув його кухнею до дверей з протилежного боку. Джонатан полегшено помітив на підлозі неподалік від себе набиту валізку. Вочевидь, Джеррі не міг одночасно впоратися і з покаліченим Майком, і з награбованим добром.

Коли Джонатан знову почув голоси і кроки, на якусь гірку мить йому здалося, що вони вирішили повернутися і ще всипати йому перцю, але він просто був збитий з панте-лику і не зметикував, звідки долинають ці звуки. Бо навколо нього стояли зовсім не вороги, а друзі, всі ті, за кого він бився і мало не загинув: Таббі і Фріскі, Ленгборн і гравці в поло, старша пара, яка торкалася обличчя одне одного під час танцю, і темношкіра четвірка з бару, і Кремез та Плаксій, а далі Роупер з Джед і між ними маленький Дені-ел. А ще міс Амелія, яка все ридала і ридала, так ніби Джонатан зламав руку і їй також. І Мама Лоу, який горланив на міс Амелію, щоб та «нарешті заткнулася». І міс Амелія, яка без кінця голосила: «бідний мсьє Лямон». Роупер це помітив і висунув свої заперечення:

— Якого чорта вона називає його Лямоном? — незадово-лено сказав Роупер, схилившись над Джонатаном, щоб краще роздивитися його закривавлене обличчя. — Це ж Пайн з «Майстерс». Отой нічний хлопчик на побігеньках, що там працював. Англієць. Таббі, впізнаєш його?

— Так, шефе, це він. — підтвердив Таббі, опускаючись біля Джонатана на коліна і намацуючи його пульс.

Десь на самому краю свого поля зору Джонатан побачив, як Фріскі підняв покинуту валізку і зазирнув усередину.

— Шефе, усе на місці, — сказав він заспокійливо. — Нічого не постраждало, хіба одна кінцівка.

Проте Роупер все ще сидів навпочіпки біля Джонатана. Те, що він бачив, мабуть, справило на нього більше враження, аніж врятовані ювелірні прикраси, бо Роупер так зморщив носа, немов виявив, що вино закорковане. Джед вирішила, що з Деніела на сьогодні досить, і спокійно повела його сходами вниз.

— Пайне, ви добре мене чуєте? — спитав Роупер.

— Так, — відповів Джонатан.

— Відчуваєте мою руку?

— Так.

— І тут теж?

— Так.

— І тут?

— Так.

— Таббі, як його пульс?

— Враховуючи обставини, шефе, то непогано.

— Пайне, ви все ще мене чуєте?

— Так.

— З вами все буде гаразд. Допомога вже в дорозі. Ми забезпечимо вас усім найкращим. Коркі, зв’язався з яхтою?

— На зв’язку, шефе.

Десь на рівні підсвідомості Джонатан уявив майора Коркорана, який тримає біля вуха бездротовий телефон. Щоб виглядати авторитетніше, він спер одну руку на стегно, а лікоть відвів убік.

— Ми негайно відправимо його повітрям у Нассау, — сказав Роупер різким голосом, яким він зазвичай звертався до Коркорана. — Повідом пілота, а потім зателефонуй в лікарню. Але не в ту другосортну. У ту іншу. Для наших.

— Докторе Госпітал, Коллінс-Авеню, — сказав Коркоран.

— Зарезервуй для нього місце. Як звати того помпезного швейцарського хірурга, в якого дім на Віндермір-Кей? Ну того, що завжди рветься вкласти гроші в наші компанії?

— Марті, — відповів Коркоран.

— Зателефонуй Марті, хай приїде.

— Буде зроблено.

— Після цього виклич берегову охорону, поліцію і решту цих ідіотів. Здійми добрячу бучу. Лоу, у вас є ноші? Ідіть принесіть. Пайне, ви одружені, чи як? У вас є дружина чи ще хтось?

— Сер, зі мною все гаразд, — сказав Джонатан.

Але останнє слово, звісно ж, було за наїзницею. У жіночій школі при монастирі її, вочевидь, навчили надавати першу допомогу.

— По можливості не рухайте його, — казала вона комусь, і ці слова долинали до Джонатана, мов крізь сон.

13

Джонатан зник з їхніх радарів, як вважалося, убитий дружнім вогнем. Усе їхнє планування, усе прослуховування і спостерігання, уся надумана досконалість їхніх маневрів у цій грі — все це тепер нагадувало розбитий лімузин на узбіччі дороги. Вони були глухі, сліпі і сміховинні. Штаб-квартира в Маямі скидалася на дім з привидами, і коли Берр ходив її похмурими коридорами, то примари не відступали від нього ні на крок.

Роуперові яхти, літаки, будинки, гелікоптери і автівки були під постійним наглядом, як і стильний особняк у колоніальному стилі у діловій частині Нассау, де була розкішна штаб-квартира його компанії з видобутку благородних металів «Айронбренд ленд, оре енд прешес метале». Те саме стосувалося і телефонів та факсів, які належали Роуперо-вим контактам по всьому світу: від лорда Ленгборна в Тор-толі і до швейцарських банкірів у Цугу та напіванонімних колабораціоністів у Варшаві; від загадкового Рафі у Ріо-де-Жанейро до Міші у Празі та голландської нотаріальної контори на Кюрасао, і до поки не ідентифікованого чиновника в Панамі, який, навіть говорячи зі свого робочого місця у президентському палаці, переходив на одурманений шепіт і псевдонім «Чарлі».

Проте ніхто з них і словом не обмовився про Джонатана Пайна, відомого також під прізвищем Лямон.

Востаннє інформація з’явилася, коли його привезли у відділення інтенсивної терапії лікарні «Докторе Госпі-тал» у Нассау.

— Він дезертирував, — сказав Берр Стрельскі крізь розчепірені пальці руки, яка підпирала його підборіддя. — Спершу в нього їде дах, потім він втікає з лікарні. Через тиждень ми читатимемо замітку про нього у недільній газеті.

А все ж було так ідеально продумано! Кожна деталька була прорахована: від моменту відплиття яхти «Паша» з Нассау і до ночі у «Мама Лоу», коли мало відбутися підставне викрадення. Гості прибули на корабель разом з дітьми — чистокровними англійськими дванадцятирічними дівчатками з висолопленими язиками, які поїдали чіпси і манірно бесідували про джимхану[72], та самовпевнени-ми синами з делікатними тілами, від яких так і віяло непереборним бажанням послати весь світ під три чорти. З’явилося і сімейство Ленгборнів: вічно понура дружина і надто вже гарненька гувернантка. Всіх їх таємно зустріли, провели на борт «Паша», поселили і всією душею ненавиділи люди Амато. Вони все передбачили, не залишивши нічого на волю випадку.

— Знаєш що? Ці діти мажорів сказали водію свого «Роллс-Ройсу» зупинитися біля «Джос Ізі», щоб вони могли купити собі травки! — заявив гордий молодий батько Амато в телефонній розмові зі Стрельскі. Ця історія стала ще одним нецікавим епізодом легенди про цю операцію.

Як й історія з морськими мушлями. Напередодні відплиття «Паша» було підслухано телефонну розмову одного з молодиків з «Айронбренду» — Макартура, який дебютував у «Майстерсі» у німій ролі — з якимось сумнівним банкіром з іншої частини міста: «Джеремі, допоможи мені. Хто в біса тепер торгує мушлями? Мені треба тисячу цих сраних іграшок, і то на вчора. Джеремі, я не жартую».

Слухачі неабияк заворушились. Мушлі? Буквально морські мушлі? Тобто мушки? Може, маються на увазі приціли, які би працювали під водою? Слово «мушлі» ще ніколи не траплялося у лексиконі Роуперової зброємови. На щастя, потреба ламати собі над цим голову зникла того ж дня, щойно Макартур пояснив суть справи менеджеру розкішного магазину у Нассау:

— На другий день після початку круїзу у дівчаток-двій-нят лорда Ленгборна день народження... і шеф хоче влаштувати полювання на мушлі на одному з безлюдних островів... переможці, які зберуть найкращі колекції, отримають призи... але минулого року ніхто не знайшов жодної черепашки, тому цього року шеф уже вирішив підготуватися. Він планує відправити туди своїх охоронців, щоб ті у ніч напередодні свята зарили тисячу цих штукенцій у пісок. Тому, містере Манзіні, підкажіть мені, будь ласка, де я можу купити мушлі гуртом?

Почувши цю історію, вся команда від сміху мало животи не надірвала. Варто лише уявити собі Фріскі і Таббі, які здійснюють нічний рейд на безлюдний пляж, озброєні лише наплічниками, набитими мушлями? Та вони вже там з жиру бісяться!

Що стосується викрадення хлопчика, то тут уже кожен крок був ретельно відрепетируваний. Спочатку Флінн і Амато, удаючи яхтсменів, провели розвідку Гантере-Айленду. Повернувшись у Флориду, вони відтворили макет місцевості на дюнах, які були відведені для них у тренувальному таборі Форт Лодердейл. Столи накрили. Стежини промаркували стрічками. Спеціально споруджена для макета хижа позначала кухню. Підібрані актори мали грати роль гостей ресторану. Джеррі і Майк — ті двоє бандитів — були професійними гангстерами з Нью-Йорка, які отримали наказ робити лише те, що їм сказано, і не ставити зайвих запитань. Майк, викрадач дитини, був неоковирний і вайлуватий. Джеррі, збирач парафіяльних пожертв, понурий, але повороткий. Зірки Голлівуду не впоралися би краще.

— Джентльмени, ви добре ознайомлені з інструкціями? — поцікавився ірландець Пат Флінн, роздивляючись мідні персні на кожному пальці правої руки Джеррі. — Ми просимо лише по-дружньому зацідити йому кілька разів, ось і все. Джеррі, це тебе стосується. Це має бути щось на кшталт косметичних змін у зовнішності, не більше. Потім, будьте такі ласкаві, гідно зникніть з місця події. Джеррі, все зрозуміло?

— Стопудово, Пате.

А потім вони обговорили всі можливі форс-мажори і всі «а якщо». На всі випадки був готовий план Б. А якщо у останній момент «Паша» не зайде на Гантерс-Айленд? А якщо яхта таки пришвартується біля острова, проте пасажири приймуть рішення повечеряти на борту? А якщо дорослі зійдуть на берег, а дітям накажуть залишатися на кораблі, наприклад, щоб покарати їх за якусь витівку?

— Молімося, — сказав Берр.

— Молімося, — погодився Стрельскі.

Але насправді вони аніскілечки не довірялися долі. Вони знали, що яхта «Паша» ще ніколи не пропливала повз Гантерс-Айленд, не скинувши там якір. Як і знали, що все буває вперше, тому вирішили підстрахуватися. їм було відомо, що у Діп-Бей були крамниці, де для пасажирів «Паша» передбачалися особливі умови покупок, і вони знали, що капітан судна нізащо не втратить шанс отримати свої відсотки від грошенят, які витратять його пасажири і в крамницях, і в ресторані «Мама Лоу». Так було завжди і так мало статися й тепер. А ще вони покладали неабиякі надії на Роуперову прихильність до Деніела. Протягом останніх тижнів Деніел мав декілька жалісливих телефонних розмов з татом про те, як же ж несолодко доводиться дитині, чиї батьки розійшлися. А ще він виокремив зупинку на Гантерс-Айленд як найочікуваніший момент усієї поїздки.

— Татку, цього року я таки дістану тих крабів з кошика, — сказав Деніел Роуперу якихось десять днів тому. — Вони мені більше не сняться. Матуся мною дуже задоволена.

Оскільки і Беррові, і Стрельскі свого часу доводилося вести подібні сумні розмови зі своїми дітьми, вони сподівалися, що, хоча Роупер і не з тих англійців, які ставили дітей на перше місце, проте він радше помре, ніж відмовить сину.

І вони таки мали рацію. Тому коли майор Коркоран зателефонував міс Амелії, щоб зарезервувати столик на терасі, Берр і Стрельскі мали б обійнятися від радості, але, як подейкували всі в команді, вони тепер і так цим постійно займалися.

Перші хвилі занепокоєння почали до них підкрадатися лише близько одинадцятої тридцять вечора того знаменного дня. Операція була запланована на 23:03, щойно почнуться крабові перегони. Пограбування, підйом на кухню і спуск до Ґуз-Нек на репетиціях ніколи не займали більше дванадцяти хвилин. Якого біса Майк і Джеррі досі не подали сигнал «місію виконано»?

Потім загорівся червоний сигнал тривоги. Стоячи зі схрещеними руками у центрі телекомунікаційної кімнати, Берр і Стрельскі прослуховували запис, на якому Коркоран швидко давав розпорядження капітану судна, пілоту яхтового гелікоптера, лікарні «Докторс-Госпітал» у Нассау, а потім і лікарю Рудольфу Марті, коли вони прибули у його дім на Віндермір-Кей. Коркоранів голос уже був своєрідним попередженням, бо він звучав як холодний і стриманий голос стрільця у ту мить, коли його обстрілюють шквальним вогнем:

— Лікарю Мартін, шеф чудово розуміє, що ви не займаєтесь невідкладною допомогою. Але череп і одна частина обличчя серйозно пошкоджені, і шеф гадає, що їх потрібно повністю відновити. А лікарні потрібен лікар, який передав би їм пацієнта. Шеф просив би вас уже бути в лікарні, коли він приїде, і він щедро оплатить ваші клопоти. Я можу йому передати, що ви погодилися?

Пошкоджені череп і одна частина обличчя? Потребує «відновлення»! Що в біса натворили ті Майк і Джеррі? Допоки вони отримали дзвінок з лікарні «Джексон-Меморіал Госпітал» у Маямі, Берр і Стрельскі вже були готові повбивати один одного. Вони стрімголов кинулися туди, прихопивши з собою Флінна як водія. Коли вони прибули на місце, Майк усе ще був в операційній. Джеррі, посірілий зі злості і все ще в синьому рятувальному жилеті, сидів у кімнаті для відвідувачів і курив сигарету за сигаретою.

— Той скурвий вилупок придавив Майка дверима, — сказав Джеррі.

— Джеррі, а що він зробив тобі? — запитав Флінн.

— Мені? Нічого.

— Amu що йому зробив?

— Поцілував його, підсвинка, в губки. Бляха муха, ну ти зовсім мудак?

У цю мить Флінн схопив Джеррі за барки і підняв зі стільця, немов якусь неслухняну дитину, і добряче вдарив по обличчю, а потім знову жбурнув у крісло, так само байдуже, як і підняв.

— Джері, ти його бив? — м’яко запитав Флінн.

— У тої падлюки зовсім дах поїхав. Він вирішив, що все по-справжньому. Та бридка наволоч приставила кухонний ніж до Майкового горла і придавила йому руку дверима, так ніби він рубав дрова для розпалу пічки.

Вони повернулися до командного пункту саме вчасно, щоб почути, як Деніел розмовляє яхтовим телефоном зі своєю матір’ю в Англії.

— Матусю, це я. Зі мною все добре. Чесне слово.

Довга мовчанка, вочевидь, вона ще не до кінця прокинулася.

— Деніел? Любий, ти ж не повернувся в Англію, правда?

— Матусю, я на яхті «Паша».

— Деніеле, послухай. Ти знаєш, котра година? Де твій батько?

— Матусю, я не витягав крабів з кошика. Я злякався. Мені від них погано. Але зі мною все добре, мамо. Чесно-пре-чесно.

— Денні?

— Так?

— Денні, що ти намагаєшся мені сказати?

— Розумієш, матусю, крім нас, на Гантере-Айленді більше нікого не було. Але тут з’явився один чоловік, від якого смерділо часником, і він взяв мене в заручники. А інший забрав у Джед намисто. Але кухар мене врятував і вони мене відпустили.

— Деніеле, батько біля тебе?

— Пауло, привіт. Вибач, що тобі Деніел такого наговорив. Він вирішив повідомити тебе, що з ним усе гаразд. Нас взяли на приціл двоє бандитів у ресторані «Мама Лоу». Ден-са протримали у заручниках десять хвилин, але він цілий і неушкоджений.

— Чекай, чекай, — сказала Паула. Роуперу, як і перед цим Деніелу, довелося почекати, поки вона збереться з думками. — Деніела викрали і звільнили. Але з ним усе гаразд. Тепер продовжуй.

— Вони потягнули його стежиною до кухні. Пригадуєш ту кухню, згори на пагорбі?

— Ти впевнений, що все це відбувалося насправді? Ми добре знаємо Деніелеві вигадки.

— Так, упевнений. Я все бачив на власні очі.

— Вони взяли його на прицілі Вони потягнули його стежкою, тримаючи на прицілі1 Восьмирічного хлопчика?

— Вони йшли на кухню по готівку. Але там виявився цей кухар, білий хлопака, і він їм показав, де раки зимують. Він повалив одного, але інший повернувся і добряче його віддубасив. Деніел тим часом утік до нас. Лише Богові відомо, що було б, якби вони забрали Денса з собою. На щастя, цього не трапилося. Зараз уже все позаду. Нам навіть повернули все вкрадене. Хай живуть кухарі! Денсе, давай, розкажи мамі, як ми нагородимо тебе хрестом Вікторії за мужність. Передаю йому слухавку.

Була п’ята ранку. Берр сидів за столом у командному пункті, нерухомо, мов Будда. Рук курив люльку і ламав голову над кросвордом з газети «Маямі Геральд». Задзвонив телефон і Берр витримав паузу, а потім змусив себе підняти слухавку.

— Леонарде, — прозвучав голос Ґудгью.

— Рексе, привіт.

— Щось пішло не так? Я думав, ти мені зателефонуєш. У тебе якийсь пригнічений голос. То як, вони проковтнули наживку? Леонарде, алло?

— О так, вони її безперечно проковтнули.

— То в чому справа? У тебе такий голос, ніби ти не святкуєш перемогу, а когось хорониш. Що трапилося?

— Я просто намагаюся збагнути, чи ми все ще тримаємо вудочку.

«Містер Лямон у палаті інтенсивної терапії, — відповідала лікарня. — Його стан стабільний».

Але це тривало недовго. Минула доба, і за містером Ля-моном не стало і сліду.

Він що, виписався з лікарні? У лікарні кажуть, що так. Чи, може, лікар Марті перевів його у свою клініку? Виглядає, що так, але лише ненадовго, і клініка не розголошує інформацію про виписаних хворих.

І коли Амато під виглядом газетного репортера зателефонував особисто лікарю Марті, той відповів, що містер Лямон поїхав, не залишивши адреси. Раптом командним пунктом розійшлися найнеймовірніші припущення. Джонатан у всьому зізнався! Роупер розкусив його і викинув за борт! За наказом Стрельскі нагляд за аеропортом у Нассау тимчасово припинили. Він боявся, що команда Амато починає надто кидатися у вічі.

— Леонарде, ми моделюємо людську натуру, — сказав Стрельскі, намагаючись хоч трохи втішити Берра і зняти тягар з його душі. — Не може завжди все вдаватися, усі помиляються.

— Дякую.

Настав вечір. Берр і Стрельскі сиділи у придорожньому гриль-барі, поїдали реберця під соусом барбекю з рисом по-каджунськи і спостерігали, як приходять і йдуть відгодовані американці. їхні мобільні телефони лежали на колінах. Повідомлення, яке блимнуло на екрані, змусило їх зірватися з місць і вони, з усе ще набитими їжею ротами, стрілою кинулися в штаб-квартиру.

Коркоран головному редактору впливової багамської газети:

— Старий, це я, Коркі. Як життя молоде? Як там твої танцівниці?

Обмінявшись кількома приязними фразами, співрозмовники перейшли до справи:

— Дорогенький, послухай, шеф хоче покінчити з цією історією... надаючи аргументи, чому героя дня краще залишити в спокої... Деніел ще зовсім дитина, дуже вразливий... Ми тобі серйозно віддячимо, це буде добряча надбавка до пенсії, щоб ти міг спокійно піти на заслужений відпочинок. Як тобі такий заголовок: «Невдалий злий жарт»? Любчику, можна на тебе покластися у цій справі?

Сенсаційне пограбування на Гантерс-Айленд відспівали і відправили на вічний спочинок на великому кладовищі, де поховані всі інші історії, які не вигідні сильним світу цього.

Коркоран начальнику поліції Нассау, відомому своїм особливим розумінням багатіїв та їхніх грішків:

— Сонечко, як поживаєш? Я у справі нашого брата Ля-мона, якого один з твоїх хлопаків востаннє бачив у лікарні «Докторс-Госпітал»... Слухай, а можна якось зробити так, щоб про нього забули? Шеф би дуже хотів, щоб ця справа залишилася в тіні, це для Деніелевого блага... він не хотів би доводити цю справу до суду, навіть якби ви знайшли тих негідників... він так не любить всієї цієї метушні...бувай здоровий... о, до речі, не вір тим нісенітницям, які пишуть у газетах, нібито акції «Айронбренду» падають нижче плінтуса... Шеф обіцяє на це Різдво дуже нічогенькі дивіденди, тож ми всі зможемо купити собі те, чого душа забажає...

Сильна рука закону погоджується послабити хватку. У Берра складається враження, що він слухає Джонатанів некролог.

А від решти світу — не чути й звуку.

Чи варто Берру повернутися до Лондона? А Руку? Якщо міркувати логічно, то було абсолютно все одно, де висіти на волосині: у Маямі чи в Лондоні. Якщо ж відкинути логіку, то Берр хотів бути поближче до того місця, де востаннє бачили його агента. Врешті-решт він відправив у Лондон Рука, а сам того ж дня переїхав з сучасного готелю у більш скромне житло в одному з закинутих районів міста.

— Леонард, поки вичікує, вирішив пожити життям аскета, — сказав Стрельскі Флінну.

— Бідолаха, — відповів Флінн, усе ще звикаючи до думки, що Беррове ягня принесло в жертву його агента.

Новою тюремною камерою Берра стала невеличка, красиво оформлена кімнатка у пастельних тонах недалеко від пляжу. Біля ліжка стояла лампа на хромованій колоні у вигляді Атланта, який тримає на плечах земну кулю; сталеві віконні рами гули і вібрували щоразу, коли проїжджала автівка. У вестибюлі чергував охоронець-кубинець у затемнених окулярах і з гігантським пістолетом. Берр спав там дуже сторожко, поклавши поруч на подушку телефон.

Якось на світанку, страждаючи від безсоння, він вийшов на прогулянку бульваром й узяв з собою телефон. У тумані над морем невиразно вимальовувалося безліч кокаїнових берегів. Але коли він пішов їм назустріч, то опинився на будівельному майданчику, де з риштування на нього защебетало безліч кольорових птахів, а біля припаркованих бульдозерів, мов убиті, спали латиноамериканці.

Джонатан був не єдиним, хто зник безвісти. Роупер також провалився у чорну діру. Навмисно чи ні, але він вислизнув з-під пильного нагляду людей Амато. Прослуховуван-ня штаб-квартири «Айронбренду» допомогло дізнатися тільки те, що шеф кудись поїхав продавати ферми, що на Роупермові означало — «не пхай носа не в своє собаче діло».

Навіть суперстукач Апостол, якого терміново викликав Флінн, не зміг пролити світло на Роуперове зникнення. Він краєм вуха чув, що його клієнти можуть бути на діловій зустрічі на острові Аруба, але його туди не запросили. Ні, він не мав ні найменшого поняття про те, де міг би бути містер Роупер. Він же юрист, а не туристичний агент. Він — Солдат Діви Марії.

Настав ще один вечір, і Стрельскі та Флінн вирішили нарешті вивести Берра в люди. Вони забрали його з готелю і, тримаючи телефони в руці, змусили його прогулятися людною набережною. Вони затягнули його у вуличне кафе і напоїли коктейлем «Маргарита», а потім намагались розбудити в ньому інтерес до людей, які проходили повз. Усе марно. Вони проводили поглядом м’язистих темношкірих молодиків у яскравих кольорових футболках і з золотими перснями, які йшли з величністю жителів піднебесся, принаймні поки жилося добре і наркотики їх до цього піднебесся підносили. Поруч крокували їхні лялечки у вузьких коротких спідничках і у ботфортах, а позаду них — голомозі охоронці у сірих робах, які приховували автоматичну зброю. Вони провели поглядом зграю хлопчаків, які промчали повз них на скейтбордах, і мудрих жіночок, які, побачивши їх, заховали свої сумочки, а ще двох безстрашних старих лесбійок у солом’яних капелюхах, які повели своїх пуделів просто на них, аж хлопці були змушені їх об’їжджати. Слідом за скейтбордистами з’явилися довгошиї моделі на роликах, одна красивіша за іншу. Помітивши їх, Берр, неабиякий любитель жінок, таки на якусь мить оживився, проте відразу ж знову поринув у свої меланхолійні роздуми.

— Леонарде, послухай, — сказав Стрельскі, готовий до останньої мужньої спроби розвеселити товариша. — Ходімо подивимося, куди наш Роупер ходить на закупи на вихідних.

У великому готелі, у конференц-залі, який охороняли кремезні хлопці з підкладками на плечах, Берр і Стрельскі блукали серед покупців з усього світу і слухали, як високоморальні молодики, чиї імена можна було прочитати на лацканах їхніх піджаків, розхвалювали свій товар. Позаду чоловіків сиділи дівчата з реєстром замовлень. А за дівчатами, обгороджений зусібіч червоними, мов кров, мотузками, стояв і сам товар — відполірований до блиску, він гарантував зробити справжнього чоловіка з будь-кого, хто його придбає. Там було все: від найбюджетніших касетних бомб та суцільно пластикових, непомітних для метало-детекторів, автоматичних пістолетів «Ґлок» і до найновіших ручних реактивних пускових установок, гранатометів і протипіхотних мін. А любителям почитати пропонувалися класичні підручники, що розповідали, як змайструвати на власному подвір’ї ракетну установку чи як за допомогою трубчастої коробки з-під тенісних м’ячиків зробити глушник одноразового використання.

— Там бракувало хіба що дівчини в бікіні, на чию дупу було б направлене дуло гармати калібром у шістнадцять дюймів, — сказав Стрельскі дорогою назад до командного пункту.

Його жарт не справив на Берра ніякого враження.

На місто налетіла тропічна буря. Небо почорніло, ховаючи голови хмарочосів. Вдарила блискавка і від неї спрацювала сигналізація припаркованих на вулиці автівок. Готель тріщав і тремтів, а рештки денного світла зникли, немов хтось викрутив лампочку. Потоки дощової води стікали вікнами Беррової кімнати, немов чорні ріки, які розсікали білу імлу. Сильні пориви вітру ламали пальми і здували з балконів вазони і крісла.

Задзвонив Берровий телефон. Якимось дивом стихія не повпливала на сигнал.

— Леонарде, — сказав Стрельскі, намагаючись приховати хвилювання і говорити спокійно, — давай ноги на плечі і мерщій вертайся сюди. Нам вдалося вивідати дещо ці-кавеньке.

Вогні міста, відмиті дощем, знову радісно засяяли.

Коркоран серу ЕнтоніДжойстону Бредшоу, відомому своєю безпринципністю керівнику групи британських торгових компаній, які ухилялися від виконання обов’язків, і за сумісництвом нерегулярному постачальнику сумнівної зброї міністерствам постачання під егідою Ті Величності.

Коркоран телефонував з Нассау з квартири одного з ділків, який працював на «Айронбренд», помилково вирішивши, що телефонна лінія не прослуховується.

— Сер Тоні? Говорить Коркоран, Роуперовий хлопчик на побігеньках.

— Шо ти в біса хочеш? — озвався глухий голос чоловіка напідпитку. У слухавці вчувалася така луна, ніби він говорив з ванної.

— Боюся, сер, що справа невідкладна. Шефу потрібна ваша допомога. Готові записувати?

Берр і Стрельскі напружено слухали. Коркоран намагався говорити якомога зрозуміліше.

— Ні, сер, прізвище Пайн. Пайн, ну як комбайн, тільки без «ком», а перша літера — «п», як «півень». Так, тепер правильно. Звуть Джонатан. Як чується, так і пишеться. — Далі він додав кілька невинних деталей, на кшталт дати і місця Джонатанового народження, а також номера його британського паспорта. — Шеф волів би, щоб ви, сер, якщо ваша ласка, провели повну перевірку його біографічних даних, від «а» до «я». Це потрібно на вчора. Але нікому нічичирк. Ні слова, ні півслова.

— Хто такий цей Джойстон Бредшоу? — запитав Стрельскі, коли вони дослухали розмову до кінця.

Немов прокидаючись від глибокого сну, Берр дозволив собі обережно усміхнутися:

— Джо, сер Антоні Джойстон Бредшоу — це англійське чмо вищого ґатунку. Його фінансові проблеми під час теперішнього економічного спаду — просто бальзам для душі, — відповів Берр, ще ширше розпливаючись в усмішці. — І, як не дивно, він колишній співучасник оборудок містера Рі-чарда Онслоу Роупера. — Ця тема змусила Берра розговоритися. — Більше того, Джо, якби ми складали список усіх англійських покидьків, то сер Антоні Джойстон Бредшоу зайняв би там чільне місце. Він також користується покровительством деяких інших високоповажних англійських чортяк, деякі з яких працюють не дуже й далеко від Темзи. — 3 Берра нарешті спала напруга останніх днів і він полегшено розсміявся. — Джо, він живий! Трупів ніхто не перевіряє, особливо на вчора! Ще й від «а» до «я», як він сказав. Ну що ж, для них у нас уже все є напоготові, і ніхто не надасть їм нашу інформацію краще за цього клятого козла Тоні Джойстона Бредшоу! Джо, вони хочуть все про нього довідатися! А це означає, що він уже запхав свого носа у їхній намет! Ти ж знаєш, у бедуїнів є така приповідка: ніколи не дозволяй верблюду запхати носа у твій намет, бо не встигнеш і оком змигнути, як він уже всередині.

Але поки Берр торжествував, Стрельскі вже гарячково продумував їхній наступний крок.

— То як, Пат може розпочинати? — спитав він. — Хай його хлопці ховають магічну коробку?

Берр умить опанував себе.

— Якщо ви з Патом не заперечуєте, то і я не маю нічого проти.

Вони домовилися не зволікати і зробити це наступної ночі.

Не в змозі заснути, Берр і Стрельскі поїхали у цілодобову гамбургерну під назвою «Мергатройд», на дверях якої висіла табличка з написом: «Відвідувачів без взуття не обслуговуємо». За затемненими вікнами закладу у місячному сяйві сиділи босоногі пелікани, кожен на своїй особистій швартовій тумбі вздовж дерев’яної пристані, немов старі літаки-бомбардувальники, яким уже не судилося піднятися в небо зі смертоносним вантажем. На сріблястому пляжі білі чаплі самотньо розглядали своє відображення у воді.

О четвертій годині ранку задзвонив телефон Стрельскі. Він підніс його до вуха, сказав «так» і почав слухати. Потім сказав: «Тепер хоч трохи поспіть» і вибив. Розмова тривала не більше двадцяти секунд.

— Все в порядку, — повідомив він Берру і сьорбнув ковток «Кока-коли».

Берр спершу не повірив своїм вухам, йому потрібно було трохи часу, щоб оговтатися.

— Тобто вони все зробили? Все, як домовлялися?

— Вони висадилися на берег, знайшли сарай, зарили коробку у землю. Діяли дуже тихо, дуже професійно, а потім хутенько змотали вудочки. Тепер твоєму хлопчині залишилося лише заговорити.

14

Джонатан знову лежав на залізному ліжку військової школи. Йому щойно вирвали мигдалини. Щоправда, ліжко було величезне і біле, з м’якими, вишитими по краях, подушками, такими, які вони колись мали у «Майстер Палас». Поруч лежала маленька подушечка з ароматними сухими травами.

Ось він уже в мотелі неподалік Есперансу. Закривши штори на вікнах, він доглядав за своєю розбитою щелепою і весь заливався потом від гарячки після того, як повідомив безіменному голосу телефоном, що знайшов свою тінь. Щоправда, голова була перебинтована, а тіло облягала свіжа бавовняна піжама з вишитою монограмою на кишені, яку він постійно намагався прочитати на дотик методом Брайля. Ні, там не було «М», що означало б «Майстер», не було «П» — «Пайн», чи «Б» — «Борегар», чи «Л» — «Лінден» або «Лямон». Монограма радше скидалася на зірку Давида, лише з більшою кількістю кутів.

Він уже на мансарді Івонн, нашорошився у півсутін-ках, прислухаючись до кроків мадам Лятюліп. Самої Івонн у кімнаті не було, проте це точно була їхня мансарда. Щоправда, значно більша, ніж у домі Івонн, і навіть більша, ніж студія Ізабелли у Камден-Таун. А ще тут на цій мансарді у старовинній блакитній фаянсовій вазі стояли рожеві квіти і висів гобелен, на якому були зображені леді і джентльмени під час полювання на сокола. З балки на стелі, поважно крутячи пропелером, звисав вентилятор.

Ось він лежить поруч з Софі у квартирі в Чикаго-Гаузі в Луксорі, і вона розповідає йому про відважність. Щоправда, аромат, який зараз лоскотав йому ніздрі, більше нагадував суміш сухих квітів, а не ваніль. «Він сказав, що мене треба провчити, — говорила вона. — Але насправді провчити потрібно зовсім не мене. А Фредді Гаміда і цього огидного Діккі Роупера».

Він розгледів закриті віконниці, які розділяли сонячне проміння на смужки, а поверх них багатошарові тоненькі серпанкові тюлі. Повернувши голову, Джонатан побачив сріблясту тацю — точнісінько на такій розносили їжу у номери «Майстерса» — вона була покрита мереживною тканиною, на якій стояв глечик апельсинового соку і кришталевий бокал. З другого боку кімнати, вся підлога якої була застелена килимами, Джонатан, немов крізь туман, розгледів відкриті двері у ванну кімнату, де в рядок висіли рушники від найменшого до найбільшого.

Зараз його очі почали сльозитися, а тіло немов відірвалося від землі і зависло в повітрі, як і колись, коли йому було десять і він затиснув собі пальці дверцятами автівки. Тоді він усвідомив, що весь цей час лежав на бандажі, і що бандаж був на тій частині голови, яку вони розтрощили, а лікар Марті прооперував. Відтак він повернув голову у попереднє положення і впився поглядом у вентилятор, аж поки плями від болю, що мелькали перед очима, не розсіялися, а його внутрішній солдатський гіроскоп не почав вирівнюватися.

«Це буде для тебе момент невороття», — казав Берр.

«Вони захочуть побачити докази, — казав Рук. — Ти не можеш просто вийди до них з хлопчиком на руках і під аплодисменти публіки».

«Тріщина черепа і вилиці», — казав Марті. Струс мозку, вісім балів за шкалою Ріхтера, десять років в одиночній темній камері.

Три зламаних ребра, а відчувається як тридцять.

Сильне забиття тканин у місці сім’яників у результаті спроби емаскуляції[73] за допомогою ударів важкого армійського черевика.

Складалося враження, що коли Джонатан упав на землю від ударів пістолетним руків’ям, його нападник переключився на Джонатанів пах, залишаючи по собі, окрім інших слідів, ще й ідеальний відбиток черевика сорок сьомого розміру на внутрішній частині його стегна. Ця атракція викликала неабиякий інтерес у медсестер лікарні.

Перед Джонатановими очима мелькало чорно-біле марево. Білий халат. Чорне обличчя. Чорні ноги, білі панчохи. Біле взуття на прогумованій підошві, яке застібалося на липучки. Спочатку він думав, що це все одна жінка, а потім зрозумів, що їх було декілька. Вони відвідували його, мов примари, безмовно прибираючи, витираючи пилюку, міняючи квіти в вазі і приносячи йому свіжу питну воду. Одну з них звали Фібі і на дотик це була беззаперечно медсестра.

— Добридень, містере Томас. Як ви почуваєтесь сьогодні? Я Фібі. Мірандо, йди-но знову принеси віник і замети ще раз під ліжком містера Томаса. Але під ним, а не лише навколо нього. Так-так, нічого не хочу чути.

«Отже, я Томас, — подумав він. — Не Пайн. Томас. Хоча, може я Томас Пайн».

Він знову поринув у дрімоту, а коли прокинувся, то над ним стояв привид Софі в широких білих штанах і пересипав таблетки у паперову скляночку. Потім він подумав, що це, вочевидь, усього лиш нова медсестра. Потім він побачив широкий пояс зі сріблястою пряжкою і запаморочливу лінію стегон, а ще розхристане каштанове волосся. До нього долинув жіночий власницький голос, голос людини, що звикла наполягати на своєму і не поважати нікого довкола.

— Томасе, не може такого бути, — протестувала Джед. — Хтось точно вас несамовито любить. Батьки, дівчата, друзі? Невже справді ніхто?

— Справді, — наполягав він.

— А хто така ця Івонн? — запитала вона, нахилившись зовсім низько до нього, підклавши одну долоню йому під спину, а іншу — поклавши на груди, щоб допомогти йому піднятися. — Вона, мабуть, неймовірно красива.

— Ми були лише друзями, — відповів він, вдихаючи запах шампуню, який долинав від її волосся.

— Ну то, може, нам варто повідомити Івонн?

— Ні, не варто, — відповів він надто різко.

Вона подала йому таблетки і склянку води.

— Ну що ж, лікар Марті каже, що вам потрібно ще довго-довго відсипатися. Тому не забивайте собі голову дурницями, думайте лише про те, що вам потрібно повільно-повільно відновлювати сили. Може, принести щось, що допоможе вам відволіктися? Книжки, радіо чи ще щось? Може, ще зарано, а через день-другий буде якраз. Нам про вас нічогісінько не відомо, окрім того, що звуть вас Томас, якщо вірити Роуперовим словам. Тому ви мусите самі нам казати, що вам потрібно. У великому будинку є величезна бібліотека з цілою купою страшенно розумних книжок, Коркі скаже вам, що там можна знайти. А ще ми можемо замовити будь-що з Нассау, ви лише скажіть. — Вона глянула на нього своїми величезними очима, у яких можна було б потонути.

— Дякую, я так і зроблю.

Вона поклала руку йому на обличчя, щоб перевірити температуру.

— Ми ніколи не зможемо вам віддячити, — сказала вона, не забираючи руку. — Роупер, коли повернеться, висловить усе значно краще, ніж я. Але чесно — Ви просто герой. Такий відважний, — сказала вона, стоячи вже біля самих дверей. — От лайно, — додала колишня учениця католицької школи, зачепившись кишенею штанів за клямку.

Потім він усвідомив, що це була вже не перша їхня зустріч з того часу, як він сюди потрапив, а третя. Перші дві, виявляється, були не сном.

«Під час першої нашої зустрічі ти просто усміхнулася до мене і в цьому не було нічого такого: ти мовчала, а я міг думати, і між нами щось зародилося. Ти заклала волосся за вуха. На тобі були штани для верхової їзди і джинсова сорочка. Я запитав: «Де я?» І ти відповіла: «Кристал. Роуперо-вий острів. Ви вдома».

Під час другої зустрічі я недобре почувався і мені здалося, що ти моя колишня дружина Ізабелл, яка чекає на мене, щоб поїхати в ресторан. А все це тому, що ти явилася у тому сміховинному костюмі — штанах і жакеті — з золотистим тасьмовим оздобленням на лацканах. «Якщо вам щось буде потрібно, то ось дзвіночок, він лежатиме отут біля глечика з водою, — сказала тоді ти. А я відповів: «Чекайте виклику». Хоча насправді подумав, якого біса ти вирядилася, як хлопчик-мім?»

«Її батько зійшов на манівці, намагаючись не відставати від решти графства, — з презирством розповідав йому Берр. — Він подавав до столу марочне вино, хоча насправді йому було нічим оплатити рахунки за електроенергію. Відмовився відправити свою донечку вчитися на секретарку, тому що вважав це принизливим».

Лежачи на подушці здоровою щокою донизу, а обличчям до гобелена, Джонатан розгледів на ньому обриси жінки у крислатому капелюсі, яка щось співала. Він без здивування впізнав у ній свою тітоньку Енні Болл.

Енні була відважною жінкою і співала хороших пісень, але от її чоловік-фермер постійно напивався і всіх ненавидів. Отож одного дня Енні натягнула свого капелюха, посадила Джонатана біля себе у фургон, у багажнику якого лежала валіза з його речима, і сказала, що вони їдуть на відпочинок. Вони їхали до пізнього вечора і цілу дорогу співали пісень, аж поки не дісталися будинку, над дверима якого був вибитий напис «Хлопці». Тоді Енні Болл почала заливатися слізьми і дала Джонатану свій капелюх як обіцянку того, що вона скоро за ним повернеться, і Джонатан піднявся нагору у загальну кімнату, де було повно таких же хлопців, як він, і повісив того капелюха на краю свого ліжка, щоб тітонька Енні, коли приїде, одразу могла впізнати, яке ліжко було його. Проте вона так ніколи і не повернулася, і коли наступного ранку Джонатан прокинувся, хлопці з його кімнати по черзі приміряли тітчиного капелюха. Отож йому довелося за нього битися, і він переміг усіх хлопчаків, а потім загорнув капелюх у газету і поклав його у червону поштову скриньку, не зазначивши адреси. Йому більше хотілося спалити його, але в нього не було сірників.

«Сюди я прибув також поночі, — думав він. — У білому «Бічкрафті» з двома двигунами і блакитним салоном. Лише цього разу Фріскі і Таббі, а не сторож сиротинця, обдивились мій багаж у пошуку заборонених речей».

Я вдарив його через Деніела, — вирішив він.

Я вдарив його, щоб перейти рубіж невороття.

Я вдарив його, тому що мені вже остогидло чекати і прикидатися.

Джед знову була в його кімнаті. Його професійна пильність ще ніколи його не зраджувала. Він відчував її присутність не за запахом, бо вона не користувалася парфумами, і не за звуком, бо вона рухалася абсолютно безшумно. Минуло досить багато часу, перш ніж він її побачив, отож він її виявив не зором. Вочевидь, він відчув її присутність шостим чуттям професійного спостерігача, який знає, що противник близько, хоча й не уявляє, звідки у нього взялося таке переконання.

— Томасе?

Вдаючи, що спить, Джонатан почув, як вона підходить до нього навшпиньках. Він уявив її світлий одяг, тіло танцівниці і розпущене волосся. Він почув шерех: вона відкинула назад волосся і нахилилася до нього, приставляючи своє вухо до його рота, щоб перевірити дихання. Він відчув тепло її щоки. Вона знову випросталася і він почув, як віддаляються її кроки, спочатку в коридорі, а потім і на вулиці, коли вона проходила кінним двором.

«Подейкують, коли вона поїхала в Лондон, то добряче вляпалася, — розповідав йому Берр. — Потрапила до когорти якихось веселунів і пішло-поїхало. А потім дременула в Париж, щоб трохи оговтатися. Там і зустріла Роупера».

Він прислухався до криків корнволльських чайок і довгих відзвуків, які долинали з-за закритих жалюзі. Він вдихнув коричневий солоний запах водоростей і зрозумів, що зараз відплив. На якусь хвильку він дозволив собі повірити, що Джед завезла його назад у Леньйон і зараз стоїть босоніж перед дзеркалом, займаючись тим, що зазвичай роблять жінки, перш ніж лягти у ліжко. Потім він почув стукіт тенісних м’ячиків і розслаблені голоси людей, які щось кричали один одному англійською. Один з цих голосів належав Джед. До Джонатана також долинало гудіння газонокосарки і крики невихованих англійських дітей, які вічно сварилися. Він здогадався, що це нащадки Ленгборнів. Він почув дзижчання електродвигуна і вирішив, що це, мабуть, чистять поверхню басейну. Він знову заснув, вдихаючи уві сні запах вугілля. Рожевувате світло на стелі вказувало на те, що вже настав вечір, і коли Джонатан наважився підняти голову, крізь закриті жалюзі помітив силует Джед, яка заглядала у кімнату знадвору, ловлячи останні промені сонячного світла. Джонатану вистачило освітлення вечірніх півсутінків, щоб розгледіти її тіло під одягом для тенісу.

— Ну, Томасе, як щодо того, щоб трохи попоїсти? — спитала вона голосом шкільної матрони. Вона, певно, почула, коли він порухав головою. — Есмеральда приготувала вам м’ясний бульйон з хлібом і маслом. Лікар Марті сказав зробити вам тости, але вони страшенно розкисають у цьому вологому кліматі. А ще є куряча грудка і яблучний пиріг. Томасе, насправді, є все, чого ваша душа забажає, — додала вона дещо наляканим голосом, до якого він уже почав призвичаюватись. — Тільки свисніть.

— Дякую, я так і зроблю.

— Томасе, це напрочуд дивно, що у цілому світі немає нікого, хто про вас хвилювався б. Не можу зрозуміти, чому, але цей факт змушує мене почуватися жахливо винною. Не може бути, щоб у вас не було навіть брата. У всіх є брат, — сказала вона.

— Але не в мене.

— Ну а у мене є один просто чудовий брат, а інший — цілковита свиня. Тому, насправді, в сумі виходить нуль. Щоправда, як на мене, то краще мати хоч таких братів, ніж зовсім ніяких. Навіть якщо один з них свиня.

Вона перетинала кімнату і наближалася до нього, усміхаючись. «Вона весь час усміхається, — насторожено подумав він. — Вічно весела, як реклама по телевізору. Вона боїться, що варто їй перестати усміхатися, як її вимкнуть. Вона — актриса, яка шукає продюсера. Ніяких особливих прикмет, хіба що маленький шрам на підборідді. Може, її теж хтось вдарив. Мабуть, кінь». Він затримав подих. Вона дійшла до його ліжка. Джед нависла над ним і приклеїла на його лоб щось схоже на липкий пластир.

— Хай добряче прогріється, — сказала вона, розпливаючись у ще ширшій усмішці, і сіла на ліжко, щоб зачекати. Її тенісна спідничка потягнулася, вона байдуже схрестила ноги, сперши м’язи литки однієї ноги об щиколотку іншої. Її шкіра відливала рівномірною м’якою засмагою.

— Ця штука називається тестер температури тіла, — пояснила вона театральним тоном. — 3 якихось абсолютно незрозумілих мені причин у цілому будинку не знайшлося жодного нормального термометра. Томасе, а ви таки загадковий персонаж. Ота маленька сумка — це всі ваші речі?

— Так.

— На всьому білому світі?

— Боюся, що так. — «Злізь з мого ліжка! Ні, краще залізь до мене в ліжко! Прикрийся чимось! За кого ти мене маєш, чорт забирай?» — гарячково думав Джонатан.

— Оце вам пощастило! — сказала вона, цього разу тоном родовитої принцеси. — От чому ми так не можемо? Ми летимо «Бічкрафтом» у Маямі всього лиш на вихідні, і заледве можемо помістити у багажне відділення весь наш багаж.

«От бідолахи», — подумав Джонатан.

«Вона говорить завченими фразами, — подумки віддзна-чив він, відволікаючись від своїх страждань. — Не словами. Фразами. Версіями того, якою, на її думку, вона має бути».

— Може, варто натомість раз-другий скористатися яхтою, а не літаком, — жартівливо запропонував він.

Але роздратовано помітив, що вона не знає, як воно — коли над тобою сміються. Як і кожна красива жінка, напевно.

— Це ви про «Паша»? О, це займе цілу вічність, — зверхньо пояснила вона. Простягнувши руку до його лоба, вона здерла пластикову смужку і піднесла її до вікна, щоб прочитати написане. — На жаль, Роупер зараз не вдома. Продає ферми, мабуть. Він вирішив трохи скинути оберти, і я гадаю, що це абсолютно правильне рішення.

— Чим він займається?

— Та так, бізнесом. Насправді він керує компанією. Як і всі тепер. Ну, принаймні це його власний бізнес, — додала вона, немов вибачаючись, що її коханець — торговець. — Він сам її заснував. Але здебільшого він просто приємний милий чоловік. — Вона нахилила смужку до світла і, насупивши брови, намагалась роздивитись написане. — А ще у нього ферм хоч греблю гати, це вже трохи веселіше заняття, хоча я так ніколи їх і не бачила. Всі вони десь у Панамі і Венесуелі, а там і на пікнік не рипнешся без озброєної охорони. Я, звичайно, не зовсім так уявляла собі фермерство, але грець з ним, земля все одно належить йому. — Вона ще більше насупила брови. — Ну, тут написано, що температура в межах норми, і ще тут написано, що у разі забруднення потрібно протерти спиртом. Коркі може нам це організувати. Це дуже просто. — Джед захихотіла і він розгледів її нову сторону: вона була ще та гуляка, готова визутися і кинутися в танець, щойно випаде така нагода.

— Мені доведеться скоро їхати, — сказав він. — Ви були до мене дуже добрі. Дякую.

«Завжди вдавай з себе неприступного, — радив йому Берр. — А то набриднеш їм за перший же тиждень».

— Скорої — скрикнула вона, витягнувши губи трубочкою і на мить отак завмерши. — Що ви таке кажете? Ви ще і близько не видужали, щоб кудись їхати, принаймні поки повернеться Роупер. Лікар Марті особливо наголошував, що вам знадобляться тижні на відновлення. Найменше, що ми можемо для вас зробити, це допомогти вам видужати. Більше того, нам усім дуже кортить знати, яким дивом ви після «Майстерсу», де були абсолютно іншою людиною, опинилися у Мама Лоу і взялися рятувати життя і не тільки.

— Я не думаю, що я був іншою людиною. Просто мені захотілося змінити декорації. Я вирішив, що саме час скинути з себе строгий костюм і трохи попливти за течією.

— Ну, я можу сказати одне: нам страшенно пощастило, що ви пливли в наш бік, — сказала наїзниця таким глибоким голосом, нібито вона в цей час затягувала на коні попругу.

— А ви? — запитав він.

— О, я просто тут живу.

— Постійно?

— Коли ми не на яхті. Чи коли не подорожуємо. Так. Я тут живу.

Але ця відповідь, здавалося спантеличила і її саму. Вона знову допомогла йому лягти на ліжко, уникаючи його погляду.

— Роупер хоче, щоб я гайнула на кілька днів у Маямі, — сказала вона, коли вже йшла геть. — Але Коркі уже повернувся, і всі тільки й чекають, щоб потурати вам у ваших примхах. Гаряча лінія до лікаря Марті цілком відкрита для всіх дзвінків, тому, гадаю, вам не дадуть зовсім зчахнути.

— Ну що ж, не забудьте цього разу взяти з собою менше речей, — сказав він.

— О, я завжди беру небагато. Але Роупер завжди наполягає на шопінгу, тому ми й повертаємося з цілими горами всякої всячини.

Врешті вона пішла і він полегшено видихнув. Але Джонатан усвідомив, що його втомила не власна акторська гра. А її.

Джонатана розбудив шелест — хтось перегортав сторінки, він відкрив очі і побачив Деніела. Той був у халаті і сидів на карачках на підлозі, випнувши дупцю, і при денному світлі читав величезну книгу. Джонатан зрозумів, що настав ранок, бо біля ліжка на таці стояли бріоші, круасани, лимонний кекс з домашнім варенням і сріблястий чайничок.

— Бувають кальмари довжиною шістдесят футів, — сказав Деніел. — Цікаво, що вони їдять?

— Напевно, інших кальмарів.

— Хочеш, я тобі про них почитаю. — Він перегорнув сторінку. — Тобі подобається Джед?

— Звісно.

— А мені ні. Ну, не зовсім.

— А чому так?

— Не подобається і все. Вона сентиментальна. Вони всі в захваті, що ти мене врятував. Сенді Ленгборн подумує про організацію збору коштів.

— А хто вона, ця Сенді?

— Це він. Насправді, він лорд. Тільки-от над тобою висить знак питання. Тому він вирішив почекати, поки все, так чи інакше, не проясниться. Тому міс Моллой сказала, щоб я не проводив з тобою надто багато часу.

— Хто така міс Моллой?

— Моя вчителька.

— У школі?

— Насправді, я не ходжу до школи.

— Чому?

— Я надто вразливий для школи. Роупер запрошує заради мене інших дітей, але я їх терпіти не можу. Він купив новий «Роллс-Ройс» для Нассау, але Джед більше подобається «Вольво».

— А тобі подобається «Роллс-Ройс»?

— Фу.

— А що ж тобі подобається?

— Дракони.

— Коли вони повернуться?

— Хто, дракониі

— Джед і Роупер.

— Ти маєш називати його шефом.

— Гаразд. Джед і шеф.

— А як тебе звати?

— Томас.

— Це твоє прізвище чи ім’я?

— Як тобі більше подобається.

— Ні те, ні те. Принаймні так каже Роупер. Це вигадане ім’я.

— Він сам тобі це сказав?

— Я випадково почув. У четвер, здається. Усе залежить від того, чи вони залишаться на гулянку Апо.

— Хто такий Апо?

— А, один підсвинок. Придбав пентхауз у Коконат-Ґрув і займається там своїми брудними оборудками. Це в Маямі.

Відтак Деніел почитав Джонатану про кальмарів і про птеродактилів, а коли Джонатан задрімав, Деніел поплескав його по плечі, щоб запитати, чи можна йому з’їсти шматок кексу і чи Джонатан й собі не хоче ним поласувати. Отож щоб догодити Деніелу, Джонатан з’їв шматочок кексу, і коли Деніел незграбно налив йому літеплого чаю, він теж трохи його надпив.

— Томмі, я бачу, ти одужуєш? Мушу визнати, вони над тобою чудово попрацювали. Дуже професійно.

Це був Фріскі, він сидів на стільці одразу біля дверей і читав газету «Файненшиал Таймз». На ньому була футболка і білі літні штани, а от «Беретти» при ньому цього разу не було.

Поки пацієнт відновлював сили, професійний спостерігач мотав усе на вус.

Кристал. Один з островів Ексума, який належав містеру Онслоу Роуперу, година польоту від Нассау. Джонатан примудрився засікти час по годиннику на правій руці Фріскі, коли вони заносили і виносили його з літака. Джонатана поклали на задньому сидінні і завдяки блідому місячному світлу він міг спостерігати за всім, що відбувалося, таємно перебуваючи при ясному розумі. Під ними пропливали рифи, нагадуючи розкидані шматки скла-данки. Перед ними з’явився одинокий острів з конусоподібним горбиком посередині. На його гребні Джонатан розгледів акуратну освітлену злітно-посадкову смугу, а збоку від неї — вертолітний майданчик, низький зелений ангар і помаранчеву щоглову антену. З притаманною йому пильністю Джонатан спробував розгледіти у лісі розвалені будиночки рабів, які, за словами Рука, і позначали це місце, проте так і не побачив жодного з них. Вони приземлилися і їх зустрів джип «Тойота» з брезентовим дахом, за кермом якого був кремезний чорношкірий чоловік у плетених рукавицях з оголеними суглобами пальців для ефективнішого удару.

— Він може сидіти чи розкласти сидіння?

— Просто їдь акуратно і не поспішай, — відповів Фріскі.

Вони поїхали серпантиновою ґрунтовою дорогою вниз, за вікном блакитнуваті сосни змінилися на буйні зелені дерева з листям у формі сердечок і розміром з великі тарілки. Дорога вирівнялася і при світлі фар джипа Джонатан розгледів зламану табличку з написом «Черепахова фабрика Піндара», а за нею цегляне підприємство каторжної праці з зірваним дахом і вибитими вікнами. А з кущів обабіч дороги звисали, немов старі бинти, клапті бавовни. Джонатан запам’ятовував усе за порядком. Тоді якщо він колись вирветься звідси і буде тікати, то зможе перерахувати все у зворотному порядку: спочатку ананасова плантація, потім лісок з банановими деревами, поле з помідорами і закинута фабрика. У блідому місячному світлі Джонатан бачив поля з дерев’яними пеньками, які стояли, мов незакінчені хрести, а потім з’явилась Каплиця Голгофи і Церква Господня. «Біля каплиці потрібно повернути наліво», — подумав Джонатан, коли вони повернули направо. З усіх сил намагаючись залишатися при свідомості, він хапався за кожну дрібку інформації, як за рятувальну соломинку.

Місцеві жителі кільцем сиділи на дорозі і пили з коричневих пляшок. Водій зманеврував, з повагою об’їхавши їх напівколом, права рука у рукавиці піднялася у стриманому привітанні. «Тойота» виїхала на дерев’яний міст і Джонатан помітив, що місяць уже праворуч від нього, а Полярна зірка одразу над ним. Він помітив яскраві квіти гібіскусу і, намагаючись якомога більше повернути ясність розуму, згадав, що читав в одній книжці, ніби колібрі беруть воду не з центру гібіскусу, а з зовнішнього боку пелюстків. Щоправда, він ніяк не міг пригадати, чи це неймовірна особливість квітки, чи пташки.

Вони проїхали повз ворота, які викликали у нього спогади про італійські вілли на озері Комо. За воротами стояло біле бунгало із заґратованими вікнами і вуличними сенсорними ліхтарями. Джонатан вирішив, що це, мабуть, будка охорони, тому що джип перед воротами сповільнився, і двоє чорношкірих охоронців ліниво оглянули пасажирів.

— Це той, про якого попереджав майор?

— Нє, бляха, це сраний арабський кінь, — сказав Фріскі. — А хто він, по-твоєму?

— Чувак, я просто питаю. Нема чого піднімати кіпіш. Слухай, а шо вони зробили з його лицем?

— Та трохи підправили, — відповів Фріскі.

Від воріт до головної будівлі, згідно з годинником Фріскі, було чотири хвилини їзди, при швидкості приблизно десять миль на годину, бо всюди були «лежачі поліцейські». Джонатан звернув увагу, що «Тойота» проїхала півтора кілометри дорогою, яка несиметричною лінією огинала довгий берег штучного озера чи лагуни, бо зліва до нього долинав солодкий запах води і водій постійно брав лівіше. Поки вони їхали, він весь час бачив далекі вогні між деревами і здогадався, що це зовнішня огорожа з галогеновими лампами, як в Ірландії. Одного разу йому почувся тупіт кінських копит у темряві поруч з автівкою.

«Тойота» зробила ще один поворот і перед ним відкрився освітлений фасад палацу у стилі Палладіо з центральним куполом і трикутним фронтоном на чотирьох високих колонах. Купол освітлювався зсередини круглими слуховими віконцями, схожими на бійниці, а на ньому стояла невелика вежа, яка світилася у місячному сяйві, мов білий вівтар. На вершині купола був прикріплений флюгер у вигляді двох гончих псів, які мчать за золотою стрілою. «Дім коштує дванадцять мільйонів фунтів, і це ще не кінцева ціна, — говорив йому Берр. — Його вміст застрахований ще на сім мільйонів, лише від пожежі. Наш Роупер виключає можливість пограбування».

Палац стояв на порослому травою насипі, який, напевно, спеціально для нього і був створений. Посеред посиланого гравієм майданчика виблискував ставок з ліліями і мармуровим фонтаном. Мармурові сходи з балюстрадою звивалися обабіч майданчика і вели до дому, з’єднуючись біля центрального входу, освітленого металевими ліхтариками. Ліхтарі світилися, фонтан переливався, виблискували подвійні скляні двері. Крізь них Джонатан помітив лакея у білій туніці, який стояв під канделябром у вестибюлі. Джип продовжував їхати гравієм, минаючи вимощений бруківкою кінний двір, який пахнув теплом коней, минаючи садок з евкаліптових дерев і підсвічений басейн, на мілкішому кінці якого спеціально для дітей була гірка, повз два освітлені глиняні тенісні корти, майданчик для крокету, поля для гольфу, аж поки не проїхав крізь другі ворота, менш імпозантні, проте красивіші, ніж перші, і врешті зупинився перед дверима з червоного дерева.

У цей момент Джонатану довелося знову закрити очі, бо у голові в нього паморочилося, а біль у паху зводив з розуму. Крім того, настав час знову повдавати з себе мертвого.

Кристал, подумки повторив він, коли вони несли його сходами з тикового дерева. Кристал. Завбільшки з Рітц.

Тепер, перебуваючи у своїй розкішній одиночній камері, та частина Джонатана, яка ніколи не дрімала, працювала в поті чола, помічаючи і запам’ятовуючи на майбутнє кожну деталь. Він прислухався до безперервних балачок темношкірих чоловіків за вікнами і незабаром уже міг відрізнити голос Ґамса, який ремонтував дерев’яний поміст, від голосу Ерла, який викладав гальку для садка з декоративними кам’яними гірками, і який був запеклим прихильником футбольної команди Сент-Кітс, і від Талбота, човняра, який полюбляв співати каліпсо. До нього долинав шум наземних транспортних засобів, але за звуком їхніх двигунів він вирішив, що це були лише електричні «баґґі». Він чув, як «Бічкрафт» літав туди-сюди небом завжди в інший час, і щоразу Джонатан уявляв собі Роупера в його окулярах для читання і з каталогом «Сотбі», який повертається додому на свій острів разом з Джед, яка сидить біля нього і гортає журнали. До Джонатана долинуло віддалене тихе іржання коней і цокіт копит на кінному дворі. Іноді лунало несамовите гавкання сторожового пса і дзявкання значно менших собак, ймовірно, гончаків. І він здогадався, вимірявши на дотик градуси кутів, що емблема на його піжамі — це кристал. І як це раніше не спало йому на думку?

Він також помітив, що його кімната, хай як елегантно умебльована, все ж не змогла уникнути руйнівного впливу тропічного клімату. Коли Джонатан почав користуватися ванною, то помітив, що сушка для рушників від надмірної вологи за ніч покривалася сольовими плямами, хоча покоївки щодня натирали її до блиску. І що окислилися тримачі скляних поличок і ґвинтики, якими вони були прикріплені до кахельної стіни. Бували години, коли повітря ставало таким важким, що навіть вентилятор не допомагав, і тоді

Джонатану здавалося, ніби він обмотаний мокрим простирадлом, яке витягує з нього рештки життя.

А ще він знав, що над ним досі висить знак питання.

Якось увечері лікар Марті прилетів на острів на повітряному таксі. Він запитав Джонатана, чи розмовляє він французькою, і той відповів «так». Отож поки Марті оглядав Джонатанові голову і пах, стукав маленьким гумовим молоточком по його колінах і руках, і заглядав йому в очі з допомогою офтальмоскопа, Джонатан по-французьки відповідав на низку не зовсім типових питань про свою персону, розуміючи, що зараз перевіряють не лише стан його здоров’я.

— Але мосьє Лямон, ви розмовляєте французькою як європеєць.

— Нас так учили в школі.

— В Європі?

— У Торонто.

— А що це була за школа? Боже, оце розумно придумали!

І так далі у тому ж дусі.

— Відпочивайте, — приписав лікар. — Відпочивайте і чекайте.

«Чекати чого? — подумав Джонатан. — Поки ви виведете мене на чисту воду?»

— Томасе, ми вже почуваємося краще і краще, еге ж? — турботливо запитав Таббі зі свого місця біля дверей.

— Можна і так сказати.

— От і молодець, — відповів Таббі.

Чим більше видужував Джонатан, тим пильнішими ставали його сторожі.

Проте як би Джонатан не намагався загострити всі свої органи чуття, йому так і не вдалося нічого дізнатися про той будинок, де його тримали. Він не чув ні дзвінків у двері, ні телефонів, ні факсів, ні запахів кухні, ні уривків розмов. Він вдихав медовий аромат поліролю для меблів, інсектицид, пахощі свіжих і засушених квітів, а коли вітер віяв у правильному напрямку, то і запах коней. До нього долинав аромат червоного жасмину, свіжоскошеної трави і хлору з басейну.

Попри це, він — сирота, солдат і готельєр — незабаром вловив щось знайоме йому ще з часів його бездомного минулого: ритм добре злагодженої роботи, який не порушувався навіть за відсутності вищого командування. О пів на восьму починали роботу садівники і Джонатан міг звіряти за ними годинники. Об одинадцятій один удар гонга сповіщав про початок двадцятихвилинної перерви, протягом якої вони дрімали і ніщо — ні газонокосарка, ні мачете — не рухалося і не видавало ані звуку. О першій годині гонг звучав двічі і, якщо Джонатан дуже нашорошував вуха, то чув, як у їдальні для робітників перемовляються місцеві жителі.

Хтось постукав у двері. Фріскі відчинив і усміхнувся.

«Коркоран не менший дегенерат, ніж Калігула, — попереджав його Берр, — і хитрющий, як стадо мавп».

— Дорогенький, — почувся хриплий голос представника англійського вищого класу у супроводі запахів випитого вчора алкоголю і викурених уранці французьких сигарет з гидотним душком. — І як ми сьогодні почуваємося? Любчику, ти явно не застряг на місці. Спочатку ми були червоного кольору Гарібальді, потім стали синюваті, як бабуїн, а сьогодні ми якогось жовчного відтінку чи радше жовтого, як застояна сеча віслюка. Хочеться сподіватися, що ми ось-ось видужаємо.

Кишені спортивної куртки майора Коркорана були набиті ручками і всілякими типово чоловічими дрібницями. Величезні плями поту йшли від пахв і аж до живота.

— Насправді, я хотів би скоро поїхати, — сказав Джонатан.

— Звичайно, дорогенький, коли твоя душа забажає. Поговори з шефом. Хай тільки він повернеться. Вдалий момент і все таке. Ми ж тут добре харчуємося, еге ж? І про міцний сон не забуваємо. Ну, до завтра. Chüss[74].

І коли настало завтра, Коркоран знову був тут як тут, пронизуючи його поглядом і покурюючи сигарету.

— Фріскі, дорогенький, іди-но до бісової матері, якщо твоя ласка.

— Слухаюся, майоре, — з посмішкою відповів Фріскі і слухняно зник за дверима, а Коркоран тим часом пошкандибав у темряві до крісла-качалки, і, вдячно видихнувши, гупнувся у нього.

— Любчику, ти ж не проти, що я курю? Не можу зібратися з думками, якщо не кручу між пальцями сигаретку. Я підсів не так на вдихання і видихання диму, як на потребу потримати в руках щось подовгувате і тверденьке.

«У полку його не переварювали, тому він якимось дивом прослужив цілих п’ять років у військовій розвідці, хоча ми всі знаємо, що ця так звана «розвідка» мала б називатися зовсім по-іншому, — розповідав йому Берр. — Тим не менше, Коркі їм добре послужив. Роупер любить його не лише за гарні очі».

— Любчику, ми ж, певно, і самі трохи покурювали, еге ж? У кращі часи?

— Трохи.

— Сонечко, а коли були ці кращі часи?

— Коли я куховарив.

— Перепрошую, не почув.

— Коли працював кухарем. Коли вирішив перепочити трохи від готельного бізнесу.

Майор Коркоран раптом пожвавився:

— Мушу визнати, тієї ночі у Мама Лоу їжа була першокласна, хай мене грім поб’є, коли брешу! Таки було з біса смачно! Ми самі-самісінькі приготували ті устриці під соусом?

— Так.

— Пальчики оближеш. А морквяний кекс? Мушу визнати, з ним ми влучили просто у яблучко. Це улюблений десерт шефа. Його звідкись доставили, еге ж?

— Я його спік.

— Повтори-но, любчику.

— Я його спік.

Коркоран не міг дібрати слів:

— Ти хочеш сказати, що це ти спік морквяний кекс? Своїми власними маленькими руками? От так от, дорогенький. — Він затягнувся сигаретою, з захопленням усміхаючись до Джонатана крізь дим. — Поцупив рецепт у «Майстерс», еге ж? — Він похитав головою. — Просто геній. — Ще одна величезна хмара диму. — Любчику, а може, ми заодно і ще щось прихопили у «Майстерс», га?

Джонатан непорушно лежав на подушці й спробував зупинити і хід своїх думок також. Приведіть до мене лікаря Марті. Приведіть Берра. Заберіть мене звідси.

— Бачиш, золотко, непроста склалася ситуація. Я заповнював у лікарні замість нас анкету. Така вже моя робота — заповнювати бланки. Принаймні поки я цієї роботи тримаюсь. Можна сказати, я офіційний заповнювач бланків. Ми, військові, тільки це і вміємо робити, еге ж? «Ну і ну, — подумав я тоді. — Оце заковика. Він Пайн чи Лямон? Він герой, це ми всі чудово знаємо, але ж в графі «прізвище» не напишеш — «герой». Тому я написав Лямон. Томас Александр. Дорогенький, сподіваюся, я правильно вчинив. Народився, скажімо, у Торонто, а чому б і ні? Для інформації про найближчих родичів перейдіть на сторінку тридцять два, але тут виявилося, що у тебе їх нема. «От і казочці кінець, — подумав я. — Якщо цей хлопчина хоче називати себе Пайном, хоч він і Лямон, чи Лямоном, хоч він і Пайн — це його справа і я не пхатиму туди свого носа».

Він чекав і чекав, поки Джонатан заговорить. І курив. І знову чекав, тому що Коркоран, який зараз виступав у ролі слідчого, міг собі дозволити вбивати хоч весь час на світі.

— Але, золотце, справа в тому, — врешті продовжив він, — що шеф — не того поля ягода, якщо можна так сказати. Він має багато талантів і уважність до деталей — один з них. Він завжди таким був. От тому він узяв і зателефонував repy Майстеру в Цюрих. Власне, зателефонував він йому з якогось Богом забутого таксофону у Діп-Бей. Бо ж йому не завжди потрібна аудиторія. «Як там поживає наш друг Пайн? — запитав шеф. — Пайн? Пайн? Майн Ґотт, цей бан-дюган облупив мене, як липку! Вкрав з мого нічного сейфу шістдесят одну тисячу чотириста два франки, дев’ятнадцять сантимів і два жилетні ґудзики!» На щастя, він ще тоді не знав про поцуплений рецепт морквяного кексу, а то би він звинуватив тебе ще й у виробничому шпіонажі. Любчику, ти мене слухаєш? Я ще не дуже тебе втомив своїми балачками, га?

«Вичекай», — говорив собі Джонатан. Очі закриті. Тіло випростане. Голова болить так, що аж нудить. Ритмічне погойдування Коркоранового крісла пришвидшилось, а потім завмерло. Джонатан відчув сигаретний дим дуже близько і побачив тушу Коркорана, коли той повис над ним.

— Дорогенький, до тебе доходять мої слова? Правду кажучи, нам, мабуть, не так вже й кепсько, як ми робимо вигляд. Лікар сказав, що ми дуже швидко видужуємо.

— Я нікого не просив мене сюди привозити. І ви не гестапо. Я зробив вам послугу. Тепер дайте мені повернутися назад до Лоу.

— Але, солоденький мій, ти ж зробив нам неймовірну послугу! Шеф повністю на твоєму боці! І я теж. Ми перед тобою у боргу. І немалому. Шеф не з тих, хто не віддає борги. Він дуже зациклився на тобі, як це часто трапляється з далекоглядними людьми, коли вони відчувають до когось вдячність. Терпіти не може бути боржником. Надає перевагу мати боржників. Така вже у нього натура, сам розумієш. Усі великі люди такі. Тому він хоче віддячити тобі. — Коркоран тинявся туди-сюди кімнатою, тримаючи руки в кишенях і добираючи аргументи. — Але він також дещо стривожений. Щось не дає йому спокою. І у цьому немає нічого дивного, правда?

— Забирайтеся. Дайте мені спокій.

— Схоже на те, що стариган Майстер сплів шефу історійку, нібито ти, вичистивши його сейф, дременув в Англію і там замочив якогось хлопчину. «Рябої кобили сон», — відповів йому на це шеф, це, мабуть, якийсь інший Лінден, бо наш — просто герой. Але тут шеф почав сам дещо винюхувати, це цілком у його стилі. І виявилося, що старий Майстер попав у саме яблучко. — Ще одна життєдайна затяжка. Джонатан продовжував удавати мертвого. — Шеф, звісно, нікому нічичирк, окрім вашого покірного слуги. Врешті-решт, багато хто міняє ім’я, і то постійно. Але вбивство — це вже з зовсім іншої опери. Це справа особиста, тому шеф не хоче нікому про це розповідати. Він не хоче пригріти у себе на грудях змію. Це і зрозуміло, він же сімейна людина. Але з іншого боку, змія від змії відрізняється, якщо ти розумієш, про що я. Може, ти належиш до неотруйних змій. Тому він і уповноважив мене вивідати, що там з тобою і до чого, поки вони з Джед займаються своїми справами. Джед — його совість, — пояснив він. — Дитя природи. Ти з нею знайомий. Така висока дівчина неземної краси. — Він трусив Джонатана за плече. — Дорогенький, ну ж бо, прокидайся! Я вболіваю за тебе. І шеф також. Бо тут тобі не Англія. Ми громадяни світу і все таке. Ну, містере Пайн.

Коркоранове не надто ввічливе прохання так і не долетіло до Джонатанової свідомості. Тому що той змусив себе заснути. Він «утік» у глибокий сон, як свого часу часто робив у сиротинці.

15

Ґудгью розповів про це лише своїй дружині.

Йому більше нікому було розповісти. З іншого боку, така жорстока історія вимагала відповідної аудиторії, а його дорога Тестер, дякувати Богу, була найменш жорстокою людиною у цілому світі, щодо цього у думках друзів і знайомих не було жодних розбіжностей.

— Коханий, а ти впевнений, що все добре почув? — запитала вона з сумнівом. — Ти ж знаєш, як з тобою буває. Багато що ти чуєш дуже добре, але коли дивишся телевізор, діти мусять тобі пояснювати, про що йдеться. А у п’ятницю, у годину пік, напевно була сила силенна автівок.

— Тестер, він сказав точнісінько те, що я тобі переповів. Він сказав це чітко, перекрикуючи шум машин, просто мені в обличчя. Я вловив кожне слово. Я слідкував за його губами, коли він говорив.

— Гадаю, тоді ти можеш звернутися у поліцію. Якщо ти впевнений. Ну звісно, звісно, ти впевнений. Просто, як на мене, то навіть якщо ти не збираєшся нічого з цим робити, тобі все ж варто поговорити з доктором Прендергастом.

У нападі гніву, який дуже рідко викликала у нього супутниця життя, Ґудгью вирішив прогулятися парком на

Парламент-Гілл, щоб у голові прояснилося. Але прогулянка не принесла бажаного результату. Натомість він ще раз прокрутив у голові всю історію, уже всоте:

П’ятниця розпочалася як зазвичай. Ґудгью приїхав на роботу на велосипеді рано, тому що його начальник любив підбивати підсумки тижня перед своїм від’їздом за місто.

О дев’ятій зателефонувала приватна секретарка його шефа і повідомила, що призначена на десяту годину зустріч скасовується, тому що міністра терміново викликали в Американське посольство. Ґудгью уже перестав дивуватися тому, що його не запрошують на наради такого штибу, тож він використав ранні години, щоб надолужити роботу, і пообідав сендвічем просто за робочим столом.

О третій тридцять та ж приватна секретарка зателефонувала, щоб попросити його піднятися до них нагору просто зараз. Ґудгью послухався. В офісі його начальника, у невимушеній атмосфері ситого блаженства, посеред чашок кави і аромату сигар, сиділи ті, кому вдалося пережити обідню зустріч, на яку Ґудгью не запросили.

— Рексе, заходь, — привітно зустрів його шеф. — Сідай. Кого з присутніх ти не знаєш? Нікого. От і славно.

Начальник Ґудгью був молодший за нього на двадцять років. Це був багатий забіяка-реґбіст, який тримався за своє нагріте місце, — цими кількома словами, наскільки було відомо Ґудгью, можна було підсумувати всі його академічні досягнення. Очі його були бляклі, але те, чого йому бракувало у світогляді, він компенсовував амбіціями. З одного боку від нього сиділа Барбара Вендон з посольства США, з іншого — Ніл Марджорем з групи вивчення постачання, який завжди імпонував Ґудгью чи то через те, що Ніл у минулому був морським піхотинцем, чи через його чесні очі, чи через його виваженість. Правду кажучи, Ґудгью не раз замислювався, як людина, в якої на лобі було написано, що вона чесна і порядна, могла вижити у ролі заступника Джефф-рі Морока. Ґольт, ще один Мороків апаратник, сидів поряд з Марджоремом і вже більше скидався на тип Морокових підручних: одягнений надто по-діловому, надто схожий на агента з нерухомості у кращі часи. Третьою представницею делегації Рівер-гаузу була непохитна красуня Гейзел Банді, яка, як подейкували, розділяла з Мороком не лише службові обов’язки, а й ліжко. Проте Ґудгью вже давно взяв собі за правило ніколи не прислухатися до подібних пліток.

Його начальник пояснював ціль зустрічі і голос його звучав аж надто життєрадісно.

— Рексе, наші люди останнім часом слідкують за стосунками між американською і британською сторонами, — сказав він, окреслюючи рукою з сигаретою нерівну арку. — Чесно кажучи, ми дійшли до певних тривожних висновків, щодо яких ми хотіли б вислухати твою думку. Це неофіційна розмова, гаразд? Без протоколу, без попередньої підготовки. Лише обговоримо загальні принципи. Така собі гра в м’яч. Ти не проти?

— А чому я мав би бути проти?

— Барбаро, люба.

Барбара Вендон була таємною уповноваженою американської розвідки у Лондоні. Вона вчилася у коледжі Вас-сар[75], проводила зими в Аспені, а літа — у Вайнярді. Попри це її голос звучав так, немов їй завжди чогось бракувало.

— Рексе, ця твоя «П’явка» ні в тин ні в ворота, їй Богу, — завила вона. — Ми в цій справі як пігмеї, інакше й не скажеш. Справжня гра відбувається десь нагорі, відбувається зараз і триває постійно.

Здивування Ґудгью, мабуть, було написано у нього на обличчі.

— Рексе, Барбара вважає, що ми не йдемо в ногу з Лен-глі, — тихо пояснив Марджорем.

— Хто це «ми»?

— Ми — це ми. Рівер-гауз.

Ґудгью різко обернувся до свого начальника.

— Ви сказали, ми обговорюватимемо загальні принципи...

— Чекай, чекай! — його шеф струсив попіл з сигарети у напрямку Барбари Вендон. — Ти навіть не дав дівчині договорити. Це ще хто тут заводиться з півоберту! Боже правий!

Проте Ґудгью не вгавав.

— Рівер-гауз не йде в ногу з Ленглі у справі «П’явки»? — скептично повторив він Марджорему. — Рівер-гауз узагалі не має стосунку до цієї справи, він виключно забезпечує підтримку. Операція «П’явка» — справа правоохоронних органів.

— Власне, саме це Барбара і хоче з нами обговорити, — пояснив Марджорем такою інтонацією, яка підказувала, що сам він не обов’язково з нею погоджується.

Барбара Вендон знову кинулася напролом.

— Рексе, нам потрібно організувати генеральне прибирання, і не лише у Ленглі, але й тут, у Британії, — знову заговорила вона, і з кожним її словом усе більше здавалося, що вона виголошує наперед заготовлену промову. — Ми повинні почати «П’явку» з азів і поступово нарощувати цю справу. Рексе, хлопців з Ленглі притисли до стінки. Навіть не так притисли, як приперли. — Цього разу Марджорем не запропонував Ґудгью своїх перекладацьких послуг. — Рексе, наші політики на це не купляться. їм от-от увірветься терпець. Ту ситуацію, яка склалася, потрібно роздивитися дуже повільно і уважно, з різних кутів зору. І що ж ми бачимо? Проведення спільної операції забезпечують, з одного боку, дуже маргінальне, дуже молоде британське агентство, ну ти вже вибач, це вартісна, віддана справі контора, але маргінальна, а з іншого боку, — купка ковбоїв з правоохоронних органів Маямі, які нічогісінько не тямлять в геополітиці. Рексе, це хвіст і собака. Собака десь аж тут, — її рука піднялася над головою, — а хвіст — це ми. І станом на зараз, хвіст попереду собаки.

Ґудгью накрила хвиля самобичування: Полфрі ж мене попереджав, але я не сприйняв його слова серйозно. «Рексе, Морок готує путч, щоб відбити свої колишні території, — говорив йому Полфрі. — Він пропонуватиме продовжити справу без участі американських колег».

— Рексе, — гавкнула Барбара Вендон так пронизливо, що Ґудгью аж підскочив у кріслі, — ми маємо справу з глобальним перерозподілом геополітичних сфер впливу, який відбувається просто у нас під боком, і за це взялися аматори, які зовсім не дотягують, щоб грати у цій лізі. Вони бігають з м’ячем у той час, коли його варто було б пасувати, і не тримають руку на пульсі, коли йдеться про ширший погляд на справу. Те, що картелі продають наркоту, це окреме питання. Є спеціальні люди, які професійно займаються цією проблемою. Рексе, ми вже це проходили. І дорого за це заплатили.

— О, Барбаро, наскільки відомо, заплатили ми найвищу можливу ціну, — понуро погодився Ґудгью. Але після чотирьох років, проведених у Лондоні, Барбара Вендон абсолютно перестала сприймати іронію. Вона далі вела своєї:

— Рексе, картелі укладають один з одним пакти, чемно один з одним розмовляють, закуповують собі нічогенький materiel, тренують своїх хлопців, акумулюють усі свої сили. А це вже, Рексе, гра зовсім іншого ґатунку. У Південній Америці не набереться і кількох людей, які таким займаються. У Південній Америці акумулювати всі свої сили означає стати могутнім. От і все, простіше не буває. Таке завдання, не для правоохоронних органів, це не забавки між копами і грабіжниками. Це геополітика, Рексе. Тому наше завдання, — піти в Конгрес і сказати: «Хлопці, ми розуміємо надзвичайну важливість цієї справи. Ми переговорили з правоохоронними органами і вони люб’язно погодилися відсторонитися від виконання цього завдання. У потрібний момент вони зроблять свою справу — це їхнє право і обов’язок як копів. А наразі ситуація дуже багатогранна, не для простаків, бо йдеться про геополітику. У справі багато гострих кутів, тому ми вирішили, що вона явно підпадає під компетенцію «чистої розвідки». Ми самоусуваємося від цієї справи, щоб перевірені і надійні професіонали з «чистої розвідки» змогли взятися за вирішення цього питання з урахуванням його багатошаровості та геополітичної значимості.

Вона явно закінчила виголошувати свою промову і, немов актриса після вдалого виступу, повернулася до Марджо-рема, ніби хотіла запитати: «Ну, і як я тобі?» Проте Марджо-рем поставився до її ярої промови з люб’язним презирством.

— Ну, я гадаю, багато у чому Барабара таки має рацію, — зауважив він з чесною прямолінійною усмішкою, яка так часто з’являлася на його обличчі. — Звісно, перегляду розподілу обов’язків між службами ми не перешкоджатимемо. Проте остаточне рішення приймаємо не ми.

Обличчя Ґудгью скам’яніло. Руки без ознак життя лежали на столі, не підкоряючись йому.

— Так, — погодився він. — Рішення приймаємо далеко не ми. Лише Координаційний комітет уповноважений приймати такі рішення і більше ніхто.

— А головою цього Координаційного комітету є ваш шеф, а ви, Рексе — секретар, засновник і головний благодійник цього комітету, — нагадав йому Марджорем з незмінною люб’язною усмішкою. — І, якщо можна так сказати, його моральний арбітр.

Проте Ґудгью вже ніхто не міг заспокоїти, навіть такий загальновизнаний миротворець, як Ніл Марджорем.

— Ніле, перегляд розподілу обов’язків, як ви це називаєте, за жодних обставин не можуть здійснювати агентства, які постійно конкурують між собою, — суворо сказав він. — Навіть якщо припустити, що правоохоронні органи готові вийти з гри, у чому я дуже і дуже сумніваюся, агентства не уповноважені розділяти між собою обов’язки без погодження з Комітетом. Про якісь домовленості «на стороні» не може бути й мови. Це один із засадничих принципів Комітету. Запитайте пана голову, — сказав Ґудгью і кивнув у напрямку свого начальника.

На якусь хвилю запала тиша: ніхто нікого нічого більше не питав, аж поки шеф Ґудгью не видав якийсь буркотливий звук, за допомогою якого він примудрився продемонструвати сумнів і роздратування та ще й водночас легке нетравлення шлунку.

— Ну, Рексе, це очевидно, що якщо наші американські колеги таки вирішать — так-сяк — прибрати «П’явку» до рук на своєму березі океану, — сказав він, гугняво підсміюючись, подібно до передових представників консервативної партії, — то нам, на цьому березі, залишається холоднокровно обдумати, чи брати з них приклад. Правда? Я кажу «якщо», тому що наше обговорення — неофіційне. На офіційному рівні про це ще не заходила мова. Я маю рацію?

— Навіть якщо і заходила, то мені про це ще не повідомляли, — холодно відповів Ґудгью.

— Враховуючи швидкість, з якою рухаються ці срані комітети, то до Різдва нам годі чекати відповіді. Рексе, сам подумай. У нас же є кворум. Ти, я, Ніл. Гадаю, ми можемо і самі все вирішити.

— Рексе, рішення за вами, — привітно сказав Марджо-рем. — Ви ж у нас законодавець. Якщо ви не можете перегрупувати сили, то хто зможе? Це ж ви придумали звести всіх за інтересами: правоохоронні органи граються з правоохоронними органами, шпигуни зі шпигунами, одні не лізуть у справи інших. Ми назвали цю схему «законом Ґудгью» і не прогадали. Ви переконали у правильності свого підходу Вашингтон, переманили на свій бік Кабмін, заручилися підтримкою всіх інстанцій. «Таємні агентства нової ери» — хіба не так називалася ваша доповідь? Рексе, ми лише підкорюємося невідворотному. Ви самі чули Барбару. Якщо йдеться про вибір між зграбним маневром і лобовим зіткненням, то я завжди обираю перший варіант. Не хотілося б побачити, як міна розривається в руках мінера чи ще щось на кшталт цього.

На його ж щастя, Ґудгью вже неабияк розізлився. Проте він був стріляним горобцем і не дозволив емоціям взяти над собою гору. Він заговорив розсудливим голосом, дивлячись Нілу Марджорему просто в його чесне лице. Він сказав, що рекомендації, які Координаційний комітет подає на розгляд керівнику, — тут він знову кивнув у напрямку свого начальника, — мусять бути узгоджені на пленарному засіданні у повному складі, а не кворумом. Він нагадав той факт, що Координаційний комітет визнав перевантаження Рівер-гаузу, що було задокументовано, і порадив йому передати частину своїх обов’язків, а не намагатися повернути попередні. Отож міністр як керівник комітету повністю підтримав таку резолюцію. «Хіба що ви передумали під час обіду», — звернувся він до свого начальника, який похмуро позирав на нього крізь сигаретний дим.

Він також додав, що на його особисту думку, розширяти повноваження потрібно власне правоохоронним органам, щоб вони могли ефективно відповідати на виклики, які постали перед ними. А вкінці Ґудгью сказав, що оскільки їхня зустріч неофіційна, то він вважає доцільним уголос висловити свою несхвальну оцінку діям групи вивчення постачання, бо вони не відповідають вимогам нової ери і підривають авторитет парламенту. На завершення він додав, що на наступному засіданні Координаційного комітету він налаштований внести пропозицію про організацію перевірки їхньої діяльності.

А опісля він скромно, як у церкві, склав перед собою руки, немов говорячи: «У мене все», і почав чекати вибуху.

Щоправда, вибух так і не пролунав.

Начальник Ґудгью витягнув з рота зубочистку, не відриваючи погляду від передньої частини сукні Гейзел Банді.

— Що-о-о ж, окей, — протягнув він, намагаючись не дивитись нікому в вічі. — Цікаво. Дякую. Візьму до уваги.

— А це таки справді хороша інформація для роздумів, — радісно погодився Ґолт. І усміхнувся Гейзел Банді, яка не відповіла на його усмішку.

Проте Ніл Марджорем виглядав ще більш чуйним, ніж зазвичай. Миротворна благодать немов спустилася на його правильні риси обличчя, які відображали його безперечну високоморальність.

— Рексе, на хвилинку, — тихо сказав він, коли всі пішли.

І Ґудгью, свята наївність, з полегшенням вирішив, що після цієї здорової словесної перепалки Марджорем хоче на кілька хвилин затриматися, щоб переговорити і запевнити, що ніхто ні на кого не тримає зла.

Ґудгью гостинно запросив Марджорема поговорити в своєму офісі, проте той був надто тактовний, щоб погодитися. «Рексе, вам потрібно провітритись і охолодити голову. Ходімо прогуляємося».

Було погоже осіннє пообіддя. Листя на платанах вигравало багряним і золотистим, туристи задоволено про-ходжалися тротуарами біля Вайтголлу і Марджорем по-батьківськи до них усміхався.

А Тестер таки мала рацію, рух у п’ятницю, у годину-пік, був дуже інтенсивний. Проте це ніяк не повпливало на слух Ґудгью.

— Наша Барбара трохи завелася, — сказав Марджорем.

— Цікаво, хто це її так завів, — відповів Ґудгью.

— Ми її попереджали, що з вами такий номер не пройде, але вона все ж вирішила спробувати.

— Нісенітниця, ви самі її на це підбили.

— А що нам залишалося робити? Прийти до вас з простягненою рукою і сказати: «Рексе, віддайте нам «П’явку»? Ну, будь ласка, це ж всього-на-всього одна нещасна справа». — Вони вийшли на набережну Темзи, яка, вочевидь, і була їхнім пунктом призначення. — Рексе, тут або згинаєшся, або ламаєшся. Ви занадто вже безневинний для цієї справи. А все тому, що ця схема розподілу обов’язків — ваше творіння. Злочин — це злочин, шпигун — це шпигун, і ніякої плутанини, де грішне, а де праведне. Ви не помічаєте півтонів, лише чорне і біле, й у цьому ваша проблема.

— Ні, Ніле, я так не думаю. Якраз навпаки. Якщо я колись візьмуся написати автобіографію, то назву її «Половинчастість». Нам усім варто стати сильнішими. А не гнучкішими.

Тон їхньої розмови все ще був цілком товариський: двоє професіоналів стоять на березі Темзи і обговорюють відмінності у своєму підході до справи.

— Мушу визнати, ви обрали вдалий момент, — схвально сказав Марджорем. — Усіма тими балачками про нову еру ви добре вислужилися перед начальством. Ґудгью — прибічник відкритого суспільства. Ґудгью — людина нового мислення. Аж верне від цього всього. Тим не менше, варто визнати, що ви таки зуміли відірвати хороший шмат. Немає нічого дивного, що ви не хочете віддавати його без бою. То скільки ж ви за нього хочете?

Вони стояли пліч-о-пліч і вдивлялися у Темзу. Ґудгью поклав руки у велосипедних рукавицях на поручні, і це виглядало досить-таки абсурдно, але він так зробив тому, що нещодавно відчував симптоми порушення кровопостачання. Не розуміючи підтексту слів Марджоре-ма, він розвернувся до нього, чекаючи на пояснення. Але він побачив лише святенницький профіль, який радісно дивився вслід прогулянковому катеру, який пропливав повз. А потім і Марджорем повернув голову, і вони стояли отак — лице до лиця на відстані не більше дванадцяти дюймів один від одного. Навіть якщо шум автівок і був оглушливим, то до цього моменту Ґудгью його навіть не помітив.

— Передаю слова Морока, — сказав Марджорем крізь свою традиційну посмішку. — Реке Ґудгью запхав свого носа надто далеко. У сфери інтересів, про які йому не можна і не треба знати, у велику політику, у залучення в цю справу високопоставлених осіб і так далі. Ви ж у Кентіш-тауні мешкаєте, правда? У маленькому неохайному будиночку з терасою і тюлями на вікнах?

— Чому?

— У вас щойно з’явився далекий родич — дядечко в Швейцарії. Він завжди захоплювався вашою порядністю. Того дня, коли «П’явка» опиниться повністю в наших руках, він нежданно-негадано віддасть Богу душу, залишивши вам три чверті мільйона. Фунтів, не франків. З яких не потрібно буде заплатити податки. Це спадок. Знаєте, як говорять парубки з Колумбії? «У тебе є вибір. Ми тебе або збагачуємо, або вбиваємо». Морок дотримується тієї ж думки.

— Перепрошую, мені сьогодні трохи в голові паморо-читься, — сказав Ґудгью. — Ви що, погрожуєте мене вбити і пропонуєте мені хабар?

— Для початку ми вб’ємо вашу кар’єру. Ми знайдемо, до чого підкопатися, не сумнівайтесь. А якщо ні, то придумаємо щось інше. Не відповідайте зараз, якщо вам не по собі. Можете взагалі не відповідати. Просто зробіть, що треба. Не словом, а ділом — «закон Ґудгью». — Він співчутливо посміхнувся. — Вам ніхто не повірить. Принаймні у ваших колах. У старого Рекса вже почав повільно зсовуватися шифер... це вже давно за ним помічалося... просто ніхто не наважувався сказати про це вголос. Короткий письмовий переказ нашої розмови я вам не надсилатиму, якщо ви не проти. Я нічого не говорив. Ми просто приємно собі прогулялися вздовж річки після чергової нудної наради. Гарних вам вихідних.

«Твоє припущення абсурдне, — говорив Ґудгью Берру півроку тому за однією з їхніх спільних вечер. — Воно деструктивне, воно підступне і я відмовляюся його схвалювати, більше того — забороняю тобі взагалі порушувати при мені цю тему. Ми в Англії, а не на Балканах чи Сицилії. Леонарде, ти можеш мати власне агентство, але ти повинен назавжди зректися своїх готичних фантазій, нібито групу вивчення постачання немов банду рекетирів з багатомільйонним бюджетом використовує у своїх інтересах як Джеффрі Морок, так і збіговиська нечесних на руку банкірів, брокерів і посередників, а ще корумповані офіцери розвідки по обидва боки Атлантичного океану».

— Такими темпами можна і клепку загубити, — попередив він Берра.

Такими темпами можна і себе погубити.

Протягом тижня після розмови з дружиною Ґудгью тримав свою таємницю під сімома замками. Людина, яка не довіряє сама собі, не довіряє нікому. Берр зателефонував з Маямі, щоб повідомити про воскресіння «П’явки», і Ґудгью розділив його ейфорію, наскільки зміг. Рук тимчасово замінив Берра в офісі на Вікторія-стріт. Ґудгью пригостив його обідом у «Атенеумі», але вирішив не виливати йому душу.

Але одного вечора до нього забіг Полфрі з якоюсь плутаною історійкою про те, що Морок перевіряє британських постачальників зброї на наявність певного високотехноло-гічного обладнання, яке можна використовувати «у кліматі, близькому до південноамериканського», дані про кінцевого споживача будуть надані пізніше.

— Британського обладнання, Гаррі? Тоді це не Роупер. Він купує все закордоном.

Полфрі супився, присмоктувався до своєї сигарети, і хотів ще віскі.

— Рексе, насправді, це все-таки може бути наш Роупер. А раптом він прикриває свою задницю? Бо ж якщо ці іграшки британські, то нашому терпінню нема кінця-краю, якщо ти розумієш, про що я. Якщо вони британські, то наші два ока невидющі, а голова зарита в пісок, само собою. Шли їх хоч самому Джеку-Різнику, якщо вони британські, то на все дивляться крізь пальці. — Він злісно гигикнув.

Був погожий вечір і Полфрі хотілося прогулятися. Тому вони дійшли аж до входу до Гайґейтського кладовища і знайшли там затишну лавочку.

— Марджорем намагався мене підкупити, — випалив Ґудгью. — За три чверті мільйона фунтів.

— О, нема нічого дивного, — сказав Полфрі, зовсім не здивувавшись. — Вони так часто роблять закордоном. То чому їм не вдаватися до тих же методів і вдома.

— Пропонували не лише пряник, а й батіг.

— О, так, це зазвичай так і відбувається, — відповів Полфрі, порпаючись у пошуках нової сигарети.

— Гаррі, що вони за одні?

Полфрі зморщив носа, кілька разів кліпнув і немов чомусь засоромився.

— Просто декілька розумак. З хорошими зв’язками. Ти знаєш.

— Я нічогісінько не знаю.

— Хороші працівники. Тверезі голови, які збереглися з часів «Холодної війни». Ті, хто боїться залишитися без роботи. Рексе, ну ти ж знаєш.

Раптом Ґудгью збагнув, що Полфрі описував своє власне скрутне становище, і йому явно не подобалося це робити.

— Вишколена дволикість, куди ж без цього, — продовжував Полфрі у притаманній йому манері висловлювати свої погляди уривчастими, заяложеними фразами. — Прихильники ринкової економіки. Пережили свій пік у вісімдесятих. Хапай, поки дають, он усі так роблять, бо ж хто зна, звідки нагряне нова війна. Вдягнулися гарно, а піти нікуди...ну, ти знаєш. Досі мають владу, звісно. Цього у них ніхто не забере. Питання лише у тому, де нею скористатися.

Ґудгью нічого не відповів і Полфрі слухняно продовжив.

— Рексе, вони далеко не обов’язково поганці, не суди так строго. Вони просто трохи спантеличені. Нема більше Тетчер. Нема більше російського ведмедя, з яким постійно треба боротися. Нема більше комуністів удома під ліжком. Вони жили собі і знали, що світ був поділений на «наших» і «їхніх», а раптом одного ранку прокинулись, і бац — ну, ти розумієш. — Він закінчив свою промову, знизавши плечима. — Ну, нікому ж не подобається вакуум, правда? Навіть тобі. Чи подобається? Тільки чесно скажи. Ти ж його терпіти не можеш.

— Вакуумом ти називаєш мир? — припустив Ґудгью, взагалі не бажаючи видатися придирливим.

— Радше нудьгу. Дріб’язковість. Вони ще ніколи нікому не пішли на користь, правда? — Він знову засміявся і зробив ще одну затяжку. — Якихось пару років тому вони були першокласними солдатами «холодної війни». Всі перед ними кланялися і так далі. Коли вже тебе таке життя засмоктало, то важко зменшити оберти. Тому ти й не зупиняєшся. Це природно.

— То хто вони тепер?

Полфрі потер носа тильною стороною руки, немов хотів почухатися.

— Що стосується мене, то я лише муха на стіні.

— Це я знаю. А хто вониі

Полфрі говорив плутано, немов хотів віддалитися від своїх власних суджень.

— Люди з Атлантики. Ніколи не довіряли Європі. Для них Європа — Вавилон, підкорений фріцами. Америка для них залишається землею обітованою. А Вашингтон усе ще для них Рим, навіть якщо з Цезарем не надто склалося. — Він скорчив розгублену гримасу. — Спасителі людства. Грають зі світом у ігри. Світові стражі порядку, які пнуться увійти в історію і заодно заробити на стороні кілька доларів, а чому б і ні? Всі так роблять. — Ще одна гримаса. — Вони просто трохи зіпсувалися, от і все. У цьому немає нічого дивного. Вайтголл не знає, як від них відхреститися. Усі думають, що вони можуть стати в пригоді деінде. Загальну картину ніхто не уявляє, тому й не здогадується, що її як такої взагалі нема. — Він знову потер носа. — Поки вони роблять те, що нашим американським колегам на руку, не тринькають забагато грошенят і чубляться між собою на людях, то можуть робити, що заманеться.

— А що на руку нашим американським колегам? — наполягав Ґудгью, затиснувши голову між долонями, ніби його жахливо боліла голова. — Будь ласка, розкажи детальніше.

Полфрі заговорив ласкаво, немов звертався до вередливої дитини, проте вчувалося, що йому уже от-от увірветься терпець.

— Старий, наші колеги мають закони. Наглядачі постійно дихають їм у спини. Вони влаштовують показові судові засідання, кидають чесних шпигунів за ґрати, а чиновників високого рівня відправляють під слідство. Брити не мають нічого подібного. Є лише ваш Координаційний комітет, якщо я не помиляюся. Але якщо чесно, то більшість з вас таки непогані хлопці.

Ґудгью підвів голову, а потім знову обхопив її руками.

— Продовжуй, Гаррі.

— Я вже щось забув, на чому зупинився.

— На тому, як Морок грає на руку нашим американським колегам, коли ті не можуть уникнути всюдисущого погляду своїх наглядачів.

Пол фрі уже явно втратив охоту до розповіді.

— Ну, це просто. Якесь велике цабе з Вашингтона заявляє їм: «Так, озброювати тих хлопців-горобців не можна, це порушення закону». Розумієш?

— Наразі, так.

— «Слухаємося, — відповідають вони. — Ми не будемо озброювати хлопців-горобців». А через годинку вони вже висять на дроті з нашим братом Мороком: «Джеффрі, братан, зроби нам послугу, будь другом. Хлопцям-горобцям треба підкинути пару іграшок». Звісно, на поставку зброї хлопцям-горобцям накладене ембарго, але всім на це стає начхати, щойно з’являється можливість зірвати куш і віддати пару баксів від заробітку у державну казну. Морок телефонує комусь зі своїх довірених осіб — Джойстону Бредшоу, Спайкі Лорімеру чи ще казна-кому: «Тоні, чудова новина. Хлопцям-горобцям дали зелене світло. Тобі доведеться зайти з чорного ходу, але ми вже подбаємо, щоб двері не були зачинені». А далі настає час для пеес.

— Пеес?

Зачарований безневинністю Ґудгью Полфрі широко усміхнувся.

— Постскриптум, старий. Підсолоджувач. «Ага, і до слова кажучи: Тоні, друже, наразі ставка становить п’ять відсотків від вартості операції, цю суму потрібно закинути на рахунок Фонду допомоги вдовам і сиротам групи вивчення постачання у банку «Прихват», Ліхтенштейн». Насправді, прокрутити цю аферу дуже легко, головне, щоб усе залишалося шито-крито. От ти колись чув про якогось члена британської розвідки, якого піймали на гарячому, коли той набивав кишені державними грошиками? Чи про британського міністра, якого притягнули до суду за порушення нормативно-правових актів, ним же написаних? Не сміши мої тапочки! До них не підкопаєшся!

— А для чого «чистій розвідці» здалася «П’явка»?

Полфрі спробував посміхнутися, але марно. Отож натомість він зробив ще одну затяжку і почухав голову.

— Гаррі, нащо їм «П’явка»?

Полфрі швидко ковзнув поглядом між дерев, які огортала темрява. Він шукав чи то укриття, чи розвідника, який весь цей час за ними спостерігав.

— Рексе, тут тобі доведеться самому розібратися. Мені це не до снаги. Та й тобі, насправді, також. Вибачай.

Він уже вставав з лавки, аж раптом Ґудгью крикнув:

— Гаррі!

Рот Гаррі скривився від несподіванки і з нього показалися погані зуби.

— Рексе, ради Бога, ти зовсім не вмієш керувати людьми. Я страхополох. Якщо на мене тиснути, то я взагалі мовчатиму, як риба, або наплету сім мішків гречаної вовни. Іди додому. Виспися. Рексе, ти надто порядний. Це тебе і занапастить. — Він нервово оглянувся навсібіч і немов умить змінив гнів на милість. — Купуйте британське. От тобі й підказка. Ти можеш зрозуміти хоч щось погане¹.

Рук сидів за Берровим столом на Вікторія-стріт. Берр сидів у командному пункті в Маямі. Обоє вчепилися руками в слухавки захищених від прослуховування телефонів.

— Так, Робе, — радісно сказав Берр. — Ще раз усе підтверджую. Приступай до виконання.

— Давайте ще раз усе уточнимо, гаразд? — сказав Рук тоном, яким зазвичай говорять солдати, коли хочуть прояснити накази, отримані від цивільних. — Якщо ваша ласка, повторіть ще раз.

— Робе, витягни його ім’я на поверхню. Розтруби його на всі усюди. Всі його імена. Пайн, він же Лінден, він же Борегар, він же Лямон, востаннє помічений у Канаді там-то і там-то. Вбивство, численні крадіжки, транспортування наркотиків, отримання і використання фальшивого паспорта, нелегальне проникнення у Канаду, нелегальний виїзд, якщо тільки таке буває. Ну будь-що інше, що спаде їм на думку.

— Значить збити добрячу бучу? — сказав Рук, не піддаючись Берровому піднесеному настрою.

— Так, Робе, збити добрячу бучу. Яку має бути чути на всі усюди, гаразд? Міжнародний ордер на арешт містера Томаса Лямона, злочинця. Хочеш, щоб я надіслав тобі все в трьох примірниках?

Рук узяв іншу слухавку і набрав номер у Скотленд-ярд[76]. Коли він торкався цифр, його рука незвично заніміла — таке відчуття у нього вже бувало раніше, коли він грався неро-зірваними бомбами.

«А коли він перейде міст, ми його спалимо», — говорив Берр.

16

— Дорогенький, — заговорив Коркоран, закурюючи першу зі своїх смердючих сигарет і ледве втримуючи на колінах порцелянову чорнильницю замість попільнички. — Як ти ставишся до того, щоб ми трохи розібралися в сортах гімна.

— Я взагалі не хочу вас бачити, — відповів Джонатан реплікою з підготовленої заздалегідь промови. — Я не зобов’язаний вам щось пояснювати чи за щось вибачатися. Просто залиште мене самого.

Коркоран всівся у м’яке крісло. У спальні, окрім них, більше нікого не було. Фріскі знову отримав наказ вийти.

— Тебе звуть Джонатан Пайн, ти колишній працівник «Майстерса», «Цариці Нефертіті» й інших сумнівних закладів. Але зараз ти подорожуєш під іменем Томаса Лямона і маєш цілком легітимний канадський паспорт. Щоправда, якось так сталося, що ти ні разу не Томас Лямон. Правда? Правда.

— Я ж повернув вам дитину. Ви мене підлікували. Віддайте мені паспорт і дайте можливість поїхати звідси.

— А десь між тим, як ти був Дж. Пайном з готелю «Майстер Палас» і Т. Лямоном з Канади, не згадуючи вже про Ж. Борегара, ти був Джеком Лінденом з Богом забутого Корнволлу. Власне у цьому образі ти кокнув свого товариша, хлопчину на ім’я Альфред, чи то пак Джамбо Гар-лоу, кенгурушника і човникаря, якого підозрюють у розповсюдженні наркотиків. Одразу ж після цього ти накивав п’ятами, перш ніж рука правосуддя встигла схопити тебе за горло.

— Мене шукає плімутська поліція, щоб допитати. От і все, нічого більше.

— Отож Гарлоу був твоїм діловим партнером, — сказав Коркоран, щось записуючи.

— Можна і так сказати.

— Розповсюдження наркотиків, так, дорогенький? — спитав Коркоран, піднімаючи очі.

— Це була виключно комерційна справа.

— А от газетні вирізки говорять про інше, і сороки нам на хвості принесли теж протилежні дані. Джек Лінден, він же Дж. Пайн, він же ти, сам-один перевіз вантаж наркоти для Гарлоу з Нормандських островів до Фалмута — вражаюча виявилася ходка під вітрилами, як казали знаючі люди. А брат Гарлоу, наш партнер, відвіз цю наркоту у Лондон, збув її там, та ще й не віддав нам нашу долю. Ми, звичайно, образилися. А як інакше? Отож ти зробив з ним те, що зробив би будь-хто інший з нечесним партнером, — ти його замочив. Тобі не вдалося зробити ювелірне операційне втручання, як ти вмієш, бо ж Гарлоу чинив грубий опір. Тому дійшло до бійки. Але ти переміг. У статусі переможця ти його і кокнув. Ай молодець!

«Не дай їм підступити до себе, — говорив йому Берр. — Тебе там не було, це було двоє зовсім інших хлопців, він ударив тебе першим зі своєї власної волі. А потім грубо піддайся їм, щоб вони подумали, що розкусили тебе».

— Вони не мають достатньо доказів, — відповів Джонатан. — Вони знайшли трохи крові, але тіла так ніхто й не бачив. А зараз забирайтеся звідси, Бога ради.

Коркоран, здавалося, узагалі забув, про що вони розмовляли.

Він усміхався кудись перед собою, немов щось пригадуючи. Усі погані думки вивітрилися з його голови.

— Знаєш анекдот про хлопаку, який подавався на роботу в міністерство закордонних справ? «Каррутерсе, послухайте, — сказали йому там, — у вас гарні очі, але ми не можемо дивитися крізь пальці на те, що ви відсиділи за мужолозтво, підпал і зґвалтування...» Та ну, ти що справді ніколи не чув того бородатого анекдоту?

Джонатан застогнав.

— «Це все дуже легко пояснити, — відповів їм Карру-терс. — Я запав на дівчину, яка все ніяк не погоджувалася, щоб я її вграв, от я і вдарив її по голові, зґвалтував, а заодно і відчпокав її старого татуся, ну і опісля підпалив їхній будинок». Та не може бути, щоб ти ніколи не чув цей анекдот.

Джонатан закрив очі.

— «Гаразд, Каррутерсе, — сказали йому в управлінні кадрами. — Ми знали, що цьому всьому мусить бути якесь логічне пояснення. Ось як ми зробимо: тримайтеся подалі від дівчат-друкарок, не грайтеся сірниками, дайте нам цьом — і робота ваша».

Коркоран розреготався. Складки жиру під підборіддям почервоніли і затрусилися, сльози від сміху покотилися його щоками.

— Розумієш, от через те, що ти лежиш у ліжку, я почуваюся останнім засранцем, — пояснив він. — Плюс, ти ще й у нас герой року! Краще б я тебе вграв отак серед білого дня, я б тоді бавився у Джеймса Кеґні[77] і всунув би тобі по самі гланди. — Він заговорив бундючним голосом поліцейського у залі суду. — «Особа, яку за вчинення цього злочину розшукують правоохоронні органи, має на правій руці шрам!» Покажи, — наказав йому Коркоран уже іншим голосом.

Джонатан відкрив очі. Коркоран знову стояв біля його ліжка, тримаючи сигарету збоку і направивши її вгору, ніби жовтий гидкий жезл. Він схопив Джонатанову праву кисть своєю вологою долонею і розглядав його широкий заокруглений шрам.

— Любий, — сказав Коркоран, — ти міг собі заподіяти такого лиха, коли голився. Ну добре-добре, хай буде так.

Джонатан вирвав руку.

— Він поліз на мене з ножем, — сказав він. — Я навіть не знав, що він носив ніж. Він ховав його на литці. Я питав його, що за вантаж перевозився на човні. Тоді я вже все знав. Здогадався. Він був ще той здоровило. Я не знав, чи вдасться збити його з ніг, тому я схопив його за горло.

— Старе добре Адамове яблуко, еге ж? А ти трохи забіяка, правда? Приємно знати, що перебування в Ірландії хоч комусь пішло на користь. Це ж не твій був ніж, правда, солоденький? Ти до ножів узагалі з особливою пристрастю ставишся, я чув.

— Це був його ніж. Я ж сказав.

— А кому Гарлоу доставляв наркоту? Не знаєш часом?

— Не маю жодного поняття. Ні найменшого. Я був усього-на-всього матросом. Послухайте, забирайтеся геть. Ідіть і переслідуйте когось іншого.

— Ми таких наркокур’єрів називаємо мулами. Тих, хто перевозить наркоту.

Джонатан схопився за його слова й вирішив і собі атакувати.

— Так от чим ви займаєтеся. Ви і Роупер — торгуєте наркотою, так? Чудово. Недалеко я сховався від чортівні, яка відбувалася вдома.

Він відкинувся на подушки, чекаючи на реакцію Коркорана. Вона виявилася такою бурхливою, що аж заскочила його зненацька. Бо Коркоран неймовірно рвучко підстрибнув до Джонатанового ліжка і щосили схопив його за волосся.

— Любий мій, — з докором прошипів Коркоран. — Дорогенький, хлопчикам у твоєму положенні я б настійливо радив фільтрувати базар. Ми — компанія «Айронбренд: газ, світло і кокс» з Нассау, Бананова республіка. Ми ввійшли в короткий список лауреатів на Нобелівську премію з респектабельності. Зараз ідеться не про це, а про те, хто ти в біса такий?

Його рука відпустила Джонатанове волосся. Він лежав непорушно, серце голосно калатало.

— Гарлоу сказав, що ця робота — це повернення власності, — хриплим голосом озвався він. — Хтось, кому він продав човен в Австралії, накивав п’ятами, так йому і не заплативши. Джамбо з допомогою друзів вийшов на слід цього човна на Нормандських островах, принаймні так він мені сказав. Ми домовилися, що якщо я переправлю човен у Плімут, то ми зможемо його збути і справі кінець. Тоді я сприйняв цю історію за щиру правду, дурень, не треба було йому вірити.

— Любчику, а що ж ми все-таки зробили з тілом? — люб’язно поцікавився Коркоран, сівши назад у крісло. —

Вкинули в одну з легендарних корнволльських олов’яних копалень? Дотрималися давньої традиції?

«Зміни ритм розмови. Хай почекає. Побільше відчаю у голосі».

— Чому б вам просто не подзвонити в поліцію, екстради-тувати мене і забрати винагороду, яку пропонують за мою голову? — запропонував Джонатан.

Коркоран відставив імпровізовану попільничку з колін і замість неї поклав шкіряну теку на кшталт армійських, у якій, здавалося, були лише факси.

— А брат Майстер? — поцікавився він. — У чому він провинився?

— Він мене обдирав.

— Ох, бідненька безневинна овечка! Оце життя було до тебе несправедливим. Але як же так сталося?

— Всі інші працівники готелю отримували надбавки. Була ціла схема, кому скільки доплачувалося, залежно від посади і стажу роботи. Щомісяця накапувала нічогенька сума, навіть новачкам. Майстер сказав мені, що не зобов’язаний виплачувати надбавку іноземцям. А потім я дізнався, що всім іншим іноземцям він платив. Але не мені.

— Отож ти взяв своє з сейфа. Ну що ж, оце йому доля посміхнулася, що ти заодно і його не пришив, і навіть не полоскотав його своїм кишеньковим ножем.

— Я працював на нього понаднормово. Вдень. У свій вихідний я проводив інвентаризацію його марочних вин. І ні копійки за це не отримував. Як і за те, що катав його гостей на яхті на озері. З них він за це здирав купу грошей, а мені не перепадало ні цента.

— Ми покинули Каїр досить поспішно, це помітно. І ніхто не знає, чому. І зверніть увагу — жодного натяку на нечисті ігри. Що стосується готелю «Цариця Нефертіті», то тут ні плямки на нашій совісті. Чи, може, просто нас ні разу не впіймали на гарячому?

Джонатан уже мав напоготові історію, яку вони вигадали разом з Берром.

— Я мав стосунки з дівчиною. Вона була заміжня.

— Як її звали?

«Гни свою лінію», — говорив йому Берр.

— Вам це знати необов’язково.

— Фіфі? Дулу? Місіс Тутанхамон? Ні? Ну, вона завжди може скористатись одним з твоїх імен, правда ж? — Коркоран ліниво перегортав факси. — А як щодо хорошого лікаря? Його хоч як звали?

— Марті.

— Та не того лікаря, дурнику.

— А якого? Якого лікаря? Коркоране, що взагалі відбувається? Я що, постав перед судом за те, що врятував Деніела? Куди ви хилите?

Цього разу Коркоран терпляче вичекав, щоб буря затихла.

— Я маю на увазі лікаря, який зашив нашу руку у місцевій лікарні швидкої допомоги, — пояснив він.

— Я не знаю, як його звали. Він був там на інтернатурі.

— Це був білий інтерн?

— Коричневий. Індієць чи пакистанець.

— А як же ми потрапили в лікарню? З нашого зап’ястя ж кров юшила.

— Я перемотав руку кількома кухонними рушниками і поїхав на джипі Гарлоу.

— Послуговуючись лише лівою рукою?

— Так.

— Цією ж автівкою ми перевозили тіло і в інші місця, правда? Поліція знайшла там сліди нашої крові. Вочевидь, усе змішалося у коктейль. Бо там була і кров Джамбо також.

Чекаючи на відповідь, Коркоран удавав зайнятого і гарячково щось записував.

— Просто відвезіть мене у Нассау, — сказав Джонатан. — Я не зробив вам нічого поганого. Я нічого у вас не прошу. Ви б про мене взагалі ніколи не дізналися, якби я так по-дурному не повівся у «Лоу». Мені від вас нічого не треба. Я не хочу грошей, не хочу подяк, мені не потрібна ваша підтримка. Просто відпустіть мене.

Коркоран задумливо покурював сигарету, поки гортав сторінки папки, яка лежала у нього на колінах.

— Може, ми для різноманітності поговоримо про Ірландію? — запропонував він, так нібито Ірландія це якась гра, за якою коротають дощовий вечір. — Двоє солдатів просто мило побесідують про добрі старі часи. Що може бути краще?

«Коли мова зайде про реальні події, не вичікуй, — говорив йому Берр. — Плутайся в фактах, забувай щось, а потім сам же себе і виправляй. Хай вони думають, що саме тут ти і брешеш».

— А що ти власне зробив тому гаврику? — спитав Фріскі з професійною цікавістю.

Була середина ночі. Він розлігся на матраці-футоні навпроти дверей, поставивши біля голови лампу для читання і наскладавши стосик порнографічних журналів.

— Якому гаврику? — спитав Джонатан.

— Тому, який позичив малого Деніела на вечір. Він верещав як недорізаний, там, на кухні. Його певно було чути аж в Маямі.

— Я, мабуть, зламав йому руку.

— Зламав? Я думаю, ти йому повільно її відкрутив проти різьби. Ти що, володієш отими японськими бойовими мистецтвами?

— Я просто схопив і потягнув, — сказав Джонатан.

— І вона в твоїй руці розпалася на шматки, — із розумінням сказав Фріскі. — 3 ким не буває.

«Найнебезпечніші хвилини настануть тоді, коли ти відчуєш потребу у другові», — говорив Берр.

А після Ірландії вони провели розвідку періоду, який Коркоран назвав «карабкания по лакейській драбині». Під цим малося на увазі Джонатанове навчання у коледжі кулінарії, його робота у ролі спочатку помічника, а потім і самого шеф-кухаря, і наостанок його перебування у готельному бізнесі.

Після цього Коркоран забажав послухати про його подвиги у «Шато Бабетт», які Джонатан описав дуже обережно, щоб зберегти анонімність Івонн. Але виявилося, що Коркоран про неї вже знає.

— Дорогенький, а як так вийшло, що ми осіли саме в «Мама Лоу»? — запитав Коркоран, запалюючи ще одну цигарку. — Це улюблена забігайлівка шефа ще споконвіків.

— Я просто вибрав це місце, щоб тихо пересидіти кілька тижнів.

— Ти маєш на увазі — заховатися?

— Я перед цим працював на яхті у Мейні.

— Головним коком і мийником пляшок?

— Мажордомом.

Запала пауза, протягом якої Коркоран копирсався у своїх факсах.

— І?

— Підхопив якусь інфекцію і мене довелося висадити на берег. Я трохи пролежав у готелі в Бостоні, а потім подзвонив Біллі Борну в Ньюпорт. У Біллі зазвичай знаходиться для мене робота. Він сказав: куди тебе чорти не носили!

Попрацюй-но кілька місяців у «Мама Лоу», готуватимеш лише вечері, трохи перепочинеш.

Коркоран лизнув палець і дістав з папки те, що шукав, а потім підніс до світла.

— Ради Бога, — пробурмотів Джонатан, немов молячись про сон.

— Сонечко, повернімося до тієї яхти, на якій ми захворіли. Це була «Лоліта», уроджена «Персефона», побудована в Голландії. Власник — Нікос Ассеркаліан, відома зірка шоу-бізнесу, богохульник і барига. Бляха, двісті футів несмаку. Це я не про Нікоса, він — котигорошок.

— Я з ним не знайомий. Нас фрахтували.

— Кому, любчику?

— Чотирьом стоматологам з Каліфорнії і їхнім дамам.

Джонатан добровільно видав кілька імен, які Коркоран записав у своєму пошарпаному дешевому блокноті, попередньо розпрямивши його на своєму безмежному стегні.

— Веселі були люди, правда? Насміялися, певно, від душі, еге ж?

— Вони не зробили мені нічого поганого.

— І ти їм теж? — мило запитав Коркоран. — Може ти розтрощив їхній сейф чи їхні шиї, чи, може, повправлявся на них вимахувати ножем чи ще щось на кшталт цього?

— Знаєш що... пішов ти, — сказав Джонатан.

Здавалося, Коркоран обдумав його пораду і вирішив, що це не така вже й кепська ідея. Він зібрав свої папірці і витрусив попільничку в кошик для паперу, страшенно все забруднивши. Він оглянув себе у дзеркалі, кривлячись і намагаючись випрямити волосся руками, проте безуспішно.

— Все збіса гарно складається, солоденький, — заявив Коркоран.

— Що саме?

— Твоя історійка. Не знаю, чому. Не знаю, як. Не знаю, де. Гадаю, вся справа в тобі. З тобою я почуваюся неповноцінним. — Він ще раз немилосердно потягнув себе за волосся. — Хоча правда в тому, що я і є неповноцінний. Я малолітній варвар у світі дорослих. У той час як ти, ти лише намагаєшся здаватися неповноцінним. — Він подався у туалет і справив там нужду. — Між іншим, тут Таббі тобі трохи одягу приніс, — вигукнув він крізь прочинені двері. — Нічого надто екстравагантного, просто кілька шмоток, щоб прикрити наше наге тіло, поки Армані не підтягнуться. — Він змив унітаз і знову з’явився у кімнаті. — Якби моя воля, я б тебе підсмажив, чесне слово, — сказав він, застібаючи ши-ріньку. — Я б тебе позбавив усього на світі, я б одягнув тобі на голову мішок і підвісив тебе за твої срані ноги аж поки правда з тебе сама не повипадає. Але що ж вдієш, не можна в житті мати все і одразу, правда? Чао-какао.

Наступного дня Деніел вирішив, що Джонатану не завадить розважитися.

— Хто такі футболісти без голів?

— Це футболісти, які так і не спромоглися відкрити рахунок у грі.

— Ні, це безголові футболісти. Що у голові в черепахи, коли її збиває «Мерседес»?

— Повільна музика?

— Її панцир. Коркі розмовляв з Роупером у кабінеті. Сказав, що зробив усе, що міг: ти або чистий, як ангелик з крилами, або ж найбільший аферист, якого світ бачив.

— Коли вони повернулися?

— На світанку. Роупер завжди повертається на світанку. Вони розмовляли про твій знак питання.

— З Джед?

— Джед їздить верхи на Сарі. Вона завжди сідлає Capy, щойно повертається. Capa чує її і шаленіє, якщо та не приходить. Роупер каже, що вони парочка лесбійок. Що таке лесбійка?

— Жінка, яка любить іншу жінку.

— Роупер говорив про тебе з Сенді Ленгборном, коли вони були в Кюрасао. Усім заборонено розмовляти про тебе телефоном. Про Томаса ні слова до подальших вказівок. Наказ шефа.

— Може, тобі не варто так багато підслуховувати? Ти ж зовсім виснажишся.

Деніел вигнув спину, відкинув голову і закричав десь до вентилятора:

— Я не підслуховую! Це нечесно! І навіть не намагаюсь! Мені просто чути! Коркі каже, що ти небезпечна загадка, — от і все! А це не правда! Я знаю, що це не так! Я тебе люблю! Роупер збирається тебе сам промацати і переконатися у всьому на власні очі!

От-от мало світати.

— Томмі, знаєш перевірений спосіб, як змусити когось говорити? — спитав його Таббі зі свого матраца-футона, пропонуючи корисну підказку. — Дуже дієвий метод. Стовідсоткова гарантія. Ще ні разу не підводив. Лікування шипучкою називається. Закрий йому рот так, щоб він міг дихати тільки носом. Чи їй. Потім візьми лійку, якщо знайдеться така під рукою, і заливай шипучку в ніс. Ефект неймовірний, ніби мозок закипає. Метод, курва, диявольський.

Була десята ранку.

Невпевнено ідучи поряд з Коркораном гранітним майданчиком Кристалу, Джонатану чітко пригадалося, як тітонька Моніка, німкеня, вела його за руку головним двором Букінгемського палацу того дня, коли вони мали отримати медаль його покійного батька. «Який сенс нагороди, якщо ти вже мертвий? — думав тоді він. — Який сенс ходити до школи, поки ти ще живий?» їм відчинив коренастий чорношкірий слуга у зеленій жилетці і чорних штанах. Представницький чорношкірий дворецький у смугастій бавовняній жилетці зробив крок уперед, щоб зустріти їх.

— Ісааку, ми до шефа, — сказав Коркоран. — Доктор Дже-кілль і містер Гайд. На нас чекають.

У величезній залі їхні кроки відлунювали, як у церкві. Закручені мармурові сходи з позолоченими перилами здіймалися до купола. На шляху до блакитних небес вони утворювали три сходові площадки. Мармур, по якому вони йшли, був рожевого кольору, і сонячне світло відбивалося від них рожевуватим відблиском. Дві фігури єгипетських воїнів у людський ріст охороняли кам’яний арковий вхід. Вони зайшли і опинилися у галереї, де найбільше привертала увагу золота голова бога сонця Ра. Повсюди лежали або стояли грецькі торси, мармурові голови, руки, урни і кам’яні плити з ієрогліфами. На стінах висіли оздоблені міддю скляні шафки, в яких було повно статуеток. Виведені друкованими літерами підписи повідомляли про їхнє походження: Західна Африка, Перу, доколумбова Америка, Камбоджа, Мінойська цивілізація, Росія, Римська імперія, а в одному випадку просто — Ніл.

«Він грабує», — говорив Берр.

«Фредді полюбляє продавати йому вкрадені артефакти», — говорила Софі.

«Роупер збирається тебе сам промацати», — говорив Де-ніел.

Вони зайшли в бібліотеку. Книги у шкіряних палітурках закривали всі стіни від підлоги до стелі. Поруч звивалися безлюдні ґвинтові сходи.

Вони ввійшли у тюремний коридор між двома арковими темницями. У сутінках зі своїх одиночних камер виблискувала антична зброя: мечі, списи і булави, металеві лати на дерев’яних конях, мушкети, алебарди, гарматні ядра і все ще зеленкуваті від довгого перебування в морі і покриті мушлями гармати.

Вони минули більярдну і дійшли до другої центральної частини будинку. Мармурові колони підтримували склепінчасту стелю. Колони відбивалися у викладеному блакитним кахлем басейні, зусібіч якого був мармуровий вестибюль. На стінах висіли імпресіоністські картини, на яких були зображені фрукти, ферми і оголені жінки. Невже це справжній Ґоґен[78]? На мармуровій лавці сиділи двоє чоловіків у старомодних широкуватих штанях і без піджаків й діловито розмовляли над відкритими валізками.

— Коркі, привіт, як поживаєш? — розтягуючи слова запитав один з них.

— Пречудово, — відповів Коркоран.

Вони підійшли до високих дверей з відполірованої бронзи. Перед ними на шкіряному кріслі з високою спинкою сидів Фріскі. Зайшла літня жінка, вона тримала у руці блокнот для стенографічних записів. Фріскі витягнув ногу, немов хотів підставити їй підніжку.

— Ой ти, бешкетник, — весело сказала літня пані.

Двері знову зачинилися.

— О, так це ж майор власною персоною, — жартівливо вигукнув Фріскі, вдаючи, ніби щойно їх помітив. — Як у нас сьогодні настрій, сер? Томмі, привіт-привіт. Непогано виглядаєш.

— От недоумок, — сказав Коркоран.

Фріскі зняв зі стіни телефон для внутрішнього зв’язку і набрав номер. Відчинилися двері і перед ними відкрилася надзвичайно простора кімната, настільки нестандартно умебльована, настільки залита сонцем і пронизана глибокими тінями, що Джонатана охопило відчуття, ніби вони туди не просто прийшли, а здійнялися у піднебесся. За довгим рядом затемнених вікон виднілася тераса з білими столиками нестандартної форми, на кожен з яких падала тінь від білих парасольок. За ними відкривався вигляд на смарагдову лагуну, обрамлену вузькою смугою піску і чорними рифами. Позаду рифів нерівними блакитними озерцями розкинулося відкрите море.

Спочатку велич кімнати повністю охопила Джонатана. Її мешканці, якщо такі були, загубилися десь між ся-євом і темрявою. Коли Коркоран провів його всередину кімнати, він розгледів золотий стіл, що виблискував світло-коричневими і мідно-жовтими кольорами, а за ним — прикрашений завитками трон, оббитий багатою старовинною декоративною тканиною. А біля столу, в бамбуковому пляжному кріслі з широкими бильцями і підставкою для ніг, сидів найгірший чоловік на землі, одягнений у білі парусинові штани, еспадрильї і темно-синю сорочку на короткий рукав з монограмою на кишенці. Ноги схрещені, на носі окуляри для читання.

Він читав щось зі шкіряної теки, на якій була така ж монограма, як і на його сорочці. І читаючи, усміхався, тому що усміхався він повсякчас. Позаду нього стояла секретарка, яка як дві краплі води була схожа на попередню жінку, яку вони зустріли.

— Фріскі, мене не турбувати, — наказав голос настільки знайомий, що аж Джонатану пішли мурашки по шкірі. Він закрив теку і передав її секретарці. — На терасу нікого не пускати. Що за двигун тарахкоче у моїй бухті?

— Шефе, це Талбот ремонтує підвісний човновий двигун, — відповів ззаду Ісаак.

— Скажи йому, хай вимітається. Корке, принеси-но шам-пусику. Трясьця твоїй матері. Пайне. Підійди-но сюди. Гарно попрацювали, на славу.

Він підвівся, його окуляри комічно сповзли на кінчик носа. Схопивши Джонатана за руку, він потягнув його до себе доти, поки вони не опинилися у приватному просторі один одного, як і тоді, у «Майстер Паласі». Роупер обдивлявся його, зморщивши носа. І роблячи це, він повільно підняв долоні до Джонатанових щік, ніби збирався дати йому ляпаса з обох сторін одночасно. Він так їх і тримав, так близько, що аж Джонатан відчував їхнє тепло, а Роупер тим часом нахиляв голову і роздивлявся його з різних кутів, впиваючись у нього поглядом і стоячи всього за кілька дюймів від нього, аж поки не побачив усе, що хотів.

— Просто чудово, — врешті сказав він. — Молодець — Пайне, молодець — Марті, молодець — бабло. От для чого воно потрібне. Вибачай, що мене не було, коли ти приїхав. Треба було збути кілька ферм. Коли було найважче? — раптом він озирнувся до Коркорана, який саме йшов мармуровою підлогою і ніс тацю з трьома срібними келихами охолодженого шампанського «Дом Периньйон». — А ось і він. Я вже захвилювався, що нам у горлі пересохне.

— Гадаю, після операції, — сказав Джонатан. — Коли одужував. Відчуття, як у стоматолога, тільки в десять разів гірше.

— Чекай-чекай. Це найкращий момент.

Спантеличений Роуперовою манерою розмовляти уривчасто, Джонатан спочатку взагалі не почув музики. Проте коли Роуперова рука піднялася у знак того, щоб усі замовкли, він почув, як Паваротті витягує останні такти «La donna e mobile»[79]. Усі троє непорушно стояли, аж поки музика не стихла. Потім Роупер підняв свій келих і відпив з нього.

— Боже, він неймовірний. Я щонеділі його слухаю. Ніколи не пропускаю, правда, Корке? Ну, ваше здоров’я! Дякую.

— Ваше здоров’я! — повторив Джонатан і також надпив. У цей момент віддалений шум двигуна затих і запала абсолютна тиша. Роупер перевів погляд на шрам на Джона-тановій правій кисті.

— Корке, скількох чекаємо на обід?

— Вісімнадцятьох, шефе, може дійти і до двадцяти.

— Сімейство Вінцетті буде? Я ще не чув їхнього літака. Отої чеської двомоторної коробки, на якій вони літають.

— Наскільки мені відомо, шефе, то вони будуть.

— Скажи Джед, хай підготує картки з іменами. І відповідні до події серветки. Щоб я не бачив ніякого червоного паперового гімна. І зв’яжися з Вінцетті, щоб вони точно сказали, будуть чи ні. Полі щось про ті стотридцятки вже сказав?

— Поки ні, шефе.

— Ну то хай рухає своїми сраними батонами, бо ніхто чекати не буде. Пайне, прошу, сідай. Не там. Тут, щоб я тебе бачив. Ага, і нагадай Ісааку про вино «Сансер». І ради Бога, хоча б цього разу хай буде холодне. Апо вже надіслав факсом робочу версію останньої правки?

— Вже на вашій таці з вхідною кореспонденцією.

— Чудовий хлопець, — прокоментував Роупер, коли Коркоран вийшов.

— Упевнений, що так воно і є, — ввічливо погодився Джонатан.

— Обожнює догоджати, — сказав Роупер і глянув на Джонатана поглядом, яким у таких випадках обмінюються ге-теросексуали.

Роупер збовтував шампанське у своєму келиху і з усмішкою спостерігав, як воно вихорем крутилося туди-суди.

— Розкажи-но мені, що ти хочеш?

— Ну, я хотів би повернутися назад до Лоу, якщо можна. Якомога швидше, щойно випаде така можливість. Достатньо було б організувати мені переліт до Нассау. Звідти я вже сам доберусь.

— Я зовсім не це мав на увазі. Йдеться про значно ширший контекст. Взагалі — що ти хочеш у житті? Який твій план?

— У мене немає плану. Принаймні наразі. Я пливу за течією. Вирішив взяти перерву.

— Повна ахінея. Якщо чесно. Я тобі не вірю. Як на мене, то ти ще ніколи в житті не розслаблявся. Я, мабуть, також. Але я намагаюсь. Трохи граю в гольф, часом ходжу під вітрилами, роблю то те, то се, плаваю, трахаюся. Але мій двигун ніколи не зупиняється. Як і твій. Цим ти мені і подобаєшся. У тебе нема нейтральної передачі.

Він досі усміхався. Джонатан також, хоч і задумався, на основі чого Роупер зробив такі висновки.

— Ну якщо ви так думаєте...

— Кулінарія. Альпінізм. Плавання на яхті. Живопис. Військова служба. Одруження. Мови. Розлучення. Дівчина в Каїрі, дівчина в Корнволлі, дівчина в Канаді. Вбивсто австралійського наркоторговця. Я ніколи не довіряю людині, яка каже, що не має плану на життя. То чому ти це зробив?

— Зробив що?

Джонатан витіснив зі своєї пам’яті думки про Роуперо-ві чари. Спілкуючись з людиною віч-на-віч, Роупер давав зрозуміти, що йому можна довірити будь-що, і наприкінці розповіді він усе одно буде усміхатися.

— А як заступився за нашого Деніела. Одного дня ти скручуєш комусь шию, наступного — вже рятуєш мого хлопчика. Ти обчистив Майстера, то чому б тобі не обікрасти й мене? Чому ти не просиш у мене грошей? — Він говорив майже ображеним тоном. — Я б тобі заплатив. Мені байдуже, що ти раніше натворив, головне — ти врятував мого сина. А коли діло доходить до Деніела, то моя щедрість не має меж.

— Я зробив це не заради грошей. Ви мене підлікували. Доглядали мене. Добре до мене ставилися. Я просто поїду.

— А які мови ти знаєш? — запитав Роупер, а потім узяв аркуш паперу, швидко його переглянув і відкинув у бік.

— Французьку. Німецьку. Іспанську.

— Недотепи ті лінгвісти. Не мають чого сказати однією мовою, то вчать іншу, щоб і нею нічого путнього не сказати. А арабська?

— Ні.

— А чому? Ти ж там довгенько прожив.

— Знаю лише основи. Найпростіші фрази.

— Треба було тобі закрутити з арабською жінкою. Може, ти так і зробив. Ти раптом не перетинався з Фредді Гамі-дом, коли був у Каїрі? Це мій колєґа. Трохи дикуватий, не без того. Ти мав би його знати. Його сім’я — власники тої нічліжки, де ти працював. Тримає коней.

— Він входив до ради директорів готелю.

— Ти абсолютний чернець, якщо вірити Фредді. Я питав його про тебе. Взірець стриманої поведінки. Чому ти туди пішов?

— Усе склалося випадково. Того дня, коли я випускався з школи готельного бізнесу, побачив інформацію про цю вакансію на дошці оголошень. Мені завжди хотілося побачити Близький та Середній Схід, тому я і подав свою кандидатуру на розгляд.

— У Фредді була дівчина. Старша за нього. Розумна. Чуйна. Якщо чесно, то він недотягував до неї. Вона приходила з ним на іподром і у яхт-клуб. Софі. Знайомий з нею?

— Її вбили, — сказав Джонатан.

— Правильно. Одразу перед твоїм від’їздом. Знайомий з нею?

— Вона жила в апартаментах на верхньому поверсі нашого готелю. Всі її знали. Вона була Гамідова жінка.

— І твоя?

Ясні розумні очі не ховали загрози. Вони оцінювали. Пропонували підтримку і розуміння.

— Звісно, що ні.

— Чому «звісно»?

— Це було б повним божевіллям. Навіть якби вона цього хотіла.

— А чому б їй цього не хотіти? Зріла жінка гарячої арабської крові, яка любить любовні ігри. Привабливий молодий хлопець. Бог свідок, Фредді далеко не красень. Хто її вбив?

— Коли я поїхав, слідство все ще тривало. Я так і не чув, чи вони когось заарештували. Розглядалася версія, що хтось проник до неї в кімнату, а вона виявилася вдома, от він її і зарізав.

— Ага, тобто це не твоїх рук справа? — ясні розумні очі запрошували його розділити жарт.

— Hi.

— Ти впевнений?

— Подейкували, що це Фредді її вбив.

— Та ну, справді? Нащо воно йому здалося?

— Не сам, він когось найняв. Ходили чутки, що вона йому зрадила.

Роупер неабияк тішився.

— Але ж не з тобою, правда?

— Боюся, що ні.

Роупер усе ще посміхався. Як і Джонатан.

— Розумієш, Коркі все ніяк не може тебе розкусити. Він хлопець підозріливий, наш Корке. Каже, у нього щодо тебе погані передчуття. Каже, дані малюють одну картину, а з тобою поговориш — і ти здаєшся зовсім іншою людиною. Що ще ти вчверив? Ховаєш ще якісь скелети в шафі? Може, ти накоїв ще щось таке, про що ми не знаємо? І поліція не знає? Може, ти ще комусь поміг зустрітись з Богом?

— Нічого я не накоїв. Просто трапляються різні випадки і я реагую на них відповідно. Так було завжди.

— О небеса, звичайно, ти реагуєш. Кажуть, тобі довелося впізнавати тіло Софі, і говорити з лягавими, коли вони приїхали на місце події. Це правда?

— Так.

— Неприємне завдання, еге ж?

— Хтось мав це зробити.

— Фредді був дуже вдячний. Сказав, щоб я обов’язково тобі подякував, якщо наші стежки коли-небудь зійдуться. Без свідків, звичайно. Він уже почав хвилюватися, що йому самому доведеться це зробити. Непроста була б ситуація.

Невже Джонатан нарешті впритул наблизився до ненависті? На Роуперовому обличчі нічого не змінилося. Його напівпосмішка не стала ні більшою, ні меншою. Десь кутовим зором Джонатан помітив, як Коркоран навшпиньках повернувся до кімнати і сів на диван. Раптом Роуперова манера розмовляти змінилася і він почав грати на публіку.

— Те судно, на якому ти приплив у Канаду, — продовжив він своїм довірливим тоном. — Як воно називалося?

— «Віфлиємська зірка».

— Воно зареєстроване?

— У Сауз-Шілдсі.

— Як тобі вдалося отримати койку? Не так вже й просто отримати койку на маленькому поганенькому судні.

— Я готував.

Хоч Коркоран і сидів поза межами головного поля битви, він усе ж не зміг стриматися.

— Однією рукою? — запитав він.

— Я носив гумові рукавички.

— Як тобі вдалося отримати койку? — повторив питання Роупер.

— Я підкупив кока і капітан взяв мене як позаштатного працівника.

— Ім’я?

— Ґревіль.

— Цей твій агент, Біллі Борн. Агент з пошуку роботи, Ньюпорт, Род-Айленд, — продовжував Роупер. — Як ти взагалі на нього вийшов?

— Його всі знають. Спитайте будь-кого з нас.

— Нас?

— Екіпажі. Обслуговуючий персонал.

— Корке, маєш під рукою той факс від Біллі? Припав йому до душі, правда? Неабияк розхвалював тебе, якщо я не помиляюся.

— О, Біллі Борн обожнює його, — кисло підтвердив Коркоран. — Лямон сама доброта. Готує, обслуговує, і пальцем не торкається ні срібла, ні гостей, тут як тут при першому ж дзвіночку, але коли його не треба — одразу вшивається геть, ну чисто тобі ангел з небес спустився.

— Але ми ж перечитали й інші відгуки, правда? Не всі з них рясніють компліментами, еге ж?

— Та вони висмоктані з пальця, шефе, — сказав Коркоран. — Байки байками.

— Пайне, ти їх підробив?

— Так.

— А той хлопець, якому ти розтрощив руку тієї ночі. Ти колись раніше його бачив?

— Ні.

— Він часом не вечеряв у Лоу в якийсь інший день?

— Ні.

— Ніколи не плавав з ним? Готував для нього? Доставляв йому наркоту?

У цих питаннях не вчувалося жодної явної загрози, ритм бесіди був такий же плавний. Дружня усмішка не сходила з Роуперового обличчя навіть попри те, що Коркоран вовком дивився на Джонатана.

— Ні.

— Вбивав для нього? Крав для нього?

— Ні.

— А як щодо його напарника?

— Ні.

— Ми тут подумали, ти міг би бути третім у їхній банді і вивідувати все зсередини, але потім на середині п’єси ти раптом вирішив перейти на інший бік. Може, саме тому ти так нам’яв йому боки. Щоб показати, що ти святіший за самого Папу, розумієш, про що я?

— Це повний ідіотизм, — різко сказав Джонатан. Він зібрався з силами. — А точніше, то це достобіса образливо. —

І вже більш стримано додав: — Гадаю, вам варто забрати свої слова назад. Чому я маю це все вислуховувати?

«Бався у відважного лузера, — говорив йому Берр. — Ніколи перед ними не плазуй. їх від такого верне».

Проте здавалося, що Роупер навіть не почув Джонатано-вих слів протесту.

— У твоєму-то становищі, у бігах, під чужим іменем, останнє, чого тобі треба — ще одного конфлікту з законом. Краще заслужити вдячність багатенького брита, ніж викрадати його хлопчика. Розумієте, про що я?

— Я вже вам сказав, я не маю з ними нічого спільного. Я ніколи раніше їх не бачив і ніколи про них не чув до того вечора. Я ж повернув вам сина, правда? Я навіть не хочу ніякої нагороди. Я хочу вибратися звідси. Всього-на-всього. Відпустіть мене.

— Звідки ти знав, що вони підуть на кухню? Вони могли б піти куди завгодно.

— Вони знали, де що було. Вони знали, де лежить готівка. Ради Бога, і дурному зрозуміло, що вони провели попередню розвідку.

— А ти їм у цьому допоміг?

— Ні!

— Ти міг би заховатися. Чому ти цього не зробив? Тримався б від біди подалі. Так вчинила б більшість утікачів на твоєму місці, правда? Щоправда, сам я ніколи не був у бігах.

Джонатан витримав довгу паузу, зітхнув і немов зловив одну хвилю з божевільними господарями.

— Я вже починаю шкодувати, що так не вчинив, — сказав він і роздратовано відкинувся на спинку.

— Корке, що там з тією пляшкою? Ти ж її ще не всю випив?

— Даю, шефе.

Роупер знову звернувся до Джонатана:

— Я хочу, щоб ти на деякий час лишився тут, розслабився, знайшов собі якесь застосування, поплавав, зміцнів. А там і вирішимо, що з тобою робити. Може, навіть знайдеться для тебе якась робота, щось з викрутасами. Подивимось. — Він посміхнувся ще ширше. — Спечеш нам кілька морквяних кексів. У чому річ?

— Боюся, я на таке не погоджуся, — сказав Джонатан. — Це зовсім не те, що я хочу робити.

— Нісенітниці! Ти саме цього і хочеш.

— А куди тобі ще іти? — спитав Коркоран. — У готель «Карлайл» у Нью-Йорку чи «Рітц-Карлтон» у Бостоні?

— Я просто піду своєю дорогою, — сказав Джонатан ввічливо, але рішуче.

Він уже був ситий по зав’язку. Гра і реальне життя змішалися. Він уже більше не міг відрізнити одне від іншого. «Мені потрібен власний простір, власний план на життя, — говорив він собі. — Мені вже остогиділо бути чиєюсь маріонеткою». Він стояв, готовий піти.

— Що за чортівню ти мелеш? — спантеличено запитав його Роупер. — Я заплачу тобі. Добре заплачу. Житимеш у гарненькому маленькому будиночку на іншому боці острова. Коркі, він може поселитися у будиночку Вуді. Коні, плавання. Можна взяти човен. Це якраз те, що тобі до вподоби. До речі, а з яким таким паспортом ти збираєшся їхати?

— Зі своїм, — сказав Джонатан. — На ім’я Лямона. Томаса Лямона. — І звернувся до Коркорана: — Він був серед моїх речей.

На сонце набігла хмара і у кімнаті раптом запали короткі неприродні сутінки.

— Коркі, видай йому погану новину, — наказав Роупер, витягнувши одну руку, так, ніби Паваротті знову почав співати.

Коркоран знизав плечима і на його обличчі з’явилася винувата посмішка, нібито він хотів сказати: «Я тут ні при чому».

— Ага, так, дорогенький, отже, щодо нашого канадського паспорта, то він, боюся, канув у далеке минуле. Перетворився на сотні маленьких шматочків. На той момент це здавалося правильним рішенням.

— Що ви хочете цим сказати?

Коркоран розминав долоню однієї руки великим пальцем іншої, нібито там утворився якийсь небажаний комок.

— Любчику, не пори гарячку. Це заради твого ж добра. Твоє прикриття зійшло на пси. Станом на кілька днів тому, Томас Лямон був у кожному списку, від Інтерполу до «Армії порятунку», його шукає кожен собака. Можу показати тобі докази. За твоєю головою всі полюють. Дуже шкода, але факт залишається фактом.

— Але це був мій паспорті

Його охопив такий самий гнів, як і тоді на кухні Мама Лоу — невдаваний, неспинний, сліпий — чи майже такий. «Це було моє ім’я, моя жінка, моя зрада, моя тінь! Я брехав заради цього паспорта! Я зраджував заради нього! Я готував, я прислуговував, я гриз болото, я заради нього залишав по собі ще теплі трупи!»

— Ми дістанемо тобі новий, незаплямований, — сказав Роупер. — Це найменше, що ми можемо для тебе зробити. Коркі, візьми свій «Полароїд» і зроби йому фотку а-ля «їх розшукує поліція». Тепер вона мусить бути кольорова. Синці явно варто припудрити. Тут ніхто ні про що не знає, розумієш? Ні робітники, ні садівники, ні покоївки, ні конюхи, ніхто. — Він навмисно витримав паузу. — Джед не беремо до уваги. Вона в це не лізе. — Він не уточнив, у що саме. — Що ти зробив зі своїм мотоциклом, на якому їздив у Корнволлі?

— Покинув його під Брістолем, — відповів Джонатан.

— А чому ти його не збув? — мстиво запитав Коркоран. — Чи не взяв з собою у Францію? Ти ж міг це зробити, правда?

— Це б мене видало. Всі знали, що я їздив на такому мотоциклі.

— Ага, і ще одне, — Роупер стояв спиною до тераси і направив вказівний палець на Джонатанів череп, мов пістолет. — У мене тут сувора дисципліна. Ми, може, й трохи махлюємо, але один з одним граємо чесно. Ти врятував мого сина. Але якщо ти вийдеш за рамки дозволеного, то пошкодуєш, що народився на світ.

Почувши кроки на терасі, Роупер різко обернувся, готовий розсердитися, що хтось порушив його наказ, і побачив Джед, яка розставляла на столах картки з іменами на срібних підставках. Її каштанове волосся спадало на плечі. Її тіло з награною скромністю було заховане під шаллю.

— Джедс! Підійди-но сюди на хвильку! Маю для тебе хорошу новину. І називається вона Томас. Він стане членом сім’ї на деякий час. Скажи Деніелу, він буде в захваті.

Вона витримала паузу. А потім підняла голову і озирнулася, немов одаровуючи камери своєю найкращою усмішкою.

— О Боже, Томасе, супер. — Брови підняті. Означає приховане задоволення. — Це страшенно хороша новина. Роупере, треба якось відсвяткувати, чи що?

Була сьома година ранку наступного дня, але в штаб-квартирі в Маямі цей час мало відрізнявся від півночі. Ті ж неонові лампи освітлювали все ті ж цегляні стіни, пофарбовані у зелений колір. Втомившись від свого екстравагантного готелю, Берр вирішив зробити штаб-квартиру своїм усамітненим домом.

— Так, це я, — тихо відповів він у червону слухавку, — а це, судячи з голосу, ти. Як ти весь цей час поживав?

Поки він говорив, його вільна рука повільно підіймалася над головою, аж поки повністю не простягнулася до закритого дахом неба. Все було прощено. Бог знову був на небесах. Джонатан телефонував до свого шефа за допомогою магічної коробки.

— Вони мене не впустять, — з задоволенням сказав Полф-рі Ґудгью, коли вони їхали навколо Баттерсі у таксі. Ґудгью заїхав за ним у Фестівал-голл. «Часу на розмову зовсім обмаль», — сказав Полфрі.

— Хто — вони?

— Новий комітет Морока. Вони навіть придумали собі кодову назву — «Флагман». Щоб тебе допустили в цей комітет, потрібно бути в списку.

— І хто є в цьому списку?

— Не знаю. Кожен має свій кодовий колір.

— Тобто?

— У їхні перепустки в офіс вмонтована кольорова стрічка, по якій їх і розпізнають. Скажімо, є читальня «Флагмана». Вони ідуть туди, вкладають перепустки в пристрій, двері відчиняються. Вони заходять усередину і двері знову зачиняються. Вони сидять, читають матеріали, проводять наради. Потім двері відчиняються і вони виходять.

— Що вони читають?

— Звіти про хід справи. План операції.

— Де та читальня?

— Не біля офісу. Подалі від цікавих очей. Вони орендують приміщення і платять готівкою. Ніяких квитанцій. Напевно, на верхньому поверсі якогось банку. Морок обожнює банки. — Полфрі безупинно говорив, щоб якнайшвидше

все викласти і піти. — Якщо ти маєш допуск до «Флагмана», то тебе називають «моряком». Вони вигадали свою внутрішню мову на основі морських термінів. Наприклад, якщо інформацію потрібно засекретити, то вони її називають «мокрою», а ще вони розрізняють «просто спортсменів» і «плавців», або кажуть, що ці дані надто «морські» для «не-моряків». Вони ніби оточили себе непробивною стіною з усіляких кодових слів.

— Усі ці «моряки» з Рівер-гаузу?

— Там є «чистуни», банкіри, чиновники, декілька членів парламенту, пара продуцентів.

— Продуцентів?

— Виробників. Виробників зброї. Боже правий, Рексе!

— А ці виробники, вони з Британії?

— Щось типу того.

— Вони американці? Гаррі, серед «моряків» є американці? Чи існує таке явище, як «Американський флагман»? Чи вони мають свій відповідник?

— Я пас.

— Гаррі, назви мені хоча б одне прізвище. Дай хоч якусь соломинку, за яку я можу схопитися.

Проте Полфрі був надто зайнятий, надто подавлений, і надто запізнювався. Він вискочив на тротуар, а потім знову заліз у машину, щоб забрати свою парасольку.

— Запитайте свого шефа, — прошепотів він. Але так тихо, що Ґудгью зі своєю глухуватістю не був певен, чи правильно все розчув.

17

Острів складався з двох частин — Кристалсайду і Таунсай-ду — відстань між якими була не більше півмилі навпростець, але вони цілком могли б виявитися двома окремими островами, тому що між ними здіймався пагорок з гордою назвою «гора Міс Мейбл», найвища точка навкружного архіпелагу, хоча це й мало про що говорило. Легкий серпанок, немов фартух, огортав стан Міс Мейбл, біля її ніг розкинулися полишені будиночки, в яких колись мешкали раби, а її схили були полатані клаптиками лісу, куди сонячне світло пробиралося, мов крізь напівпровалений дах.

Кристалсайд був схожий на Англію: зелені луки, над якими де-не-де здіймалися одинокі дерева, що звіддаля нагадували дуби, типово англійські загони для худоби, а ще плямки моря, які виднілися між округлими верхівками пагорбів, штучно впорядкованих на англійський смак Роупера. Над усім цим чулося відлуння англійського сміху.

Але Таунсайд своєю суворістю і шквальними вітрами більше скидався на Шотландію з увімкненим світлом: голі пасовиська для кіз на схилах, жерстяні крамнички, червоний пил на полі для крикету з жерстяним павільйоном і переважно східний вітер, який розгойдував хвилі у бухті Карнейшон-Бей.

А навколо затоки півмісяцем розташовувалися пастельні будиночки, кожен зі своїм садком і виходом до пляжу. У них Роупер поселив своїх білошкірих працівників. Безсумнівно, серед них найбажанішим вважався будиночок Вуді, а все завдяки стильному декорованому балкону і чудовому вигляду на острів Міс Мейбл посередині бухти.

Одному Богу відомо, ким насправді була міс Мейбл, на чию честь назвали гордовитий пагорок, безлюдний острів, вимерлу пасіку, закинуту ситцеву фабрику і тип мереживної серветки, яку вже навіть ніхто не пам’ятав, як плести. «Якась мила літня пані ще з рабовласницьких часів, — скромно говорили місцеві жителі, коли Джонатан їх питав. — Краще не тривожити її пам’ять».

Але от хто такий Вуді, знали всі. Його звали містер Вуд-ман, він був англійцем і попередником майора Коркорана і приїхав сюди давним-давно, ще з першою хвилею людей Роупера, коли той купив острів. Вуді був милою товариською людиною, яка чудово ладнала з тутешніми жителями, і так тривало довго, аж поки шеф не наказав закрити Вуді у його будинку, у той час як охорона мала поставити йому кілька запитань, а бухгалтери з Нассау вивчали документацію, щоб прослідкувати сумнівні джерела доходів Вуді. На той момент уже весь острів затамував подих, бо у той чи інший спосіб у махінаціях Вуді брали участь усі. Врешті-решт після довгого тижня очікування двоє охоронців повезли Вуді на вершину гори Міс Мейбл до злітно-посадкової смуги, і Вуді потрібна була допомога їх обох, бо він уже не міг ходити. Якщо точніше, то його рідна мати могла спокійнесенько пройтися по ньому десь на тротуарі і навіть не впізнати свого маленького синка з Англії. І з того часу будиночок Вуді з його вишуканим балконом і прекрасним виглядом на затоку стояв порожній і був нагадуванням усім на острові про те, що хоч шеф і був щедрим роботодавцем і землевласником, справжнім християнином у ставленні до чесних людей, та ще й спонсором і пожиттє-вим головою місцевого крикетного клубу, юнацького клубу і оркестру Таунсайду, але він також міг випустити кишки з кожного, хто надумає його обібрати.

Сукупність ролей рятівника, убивці в бігах, тимчасового гостя, який відновлює здоров’я, месника Софі і шпигуна Берра не так уже й легко було опанувати з апломбом, проте Джонатан, з його бездоганною здатністю пристосовуватися, грав ці ролі напрочуд невимушено.

«Ти схожий на людину, яка когось шукає, — говорила йому Софі. — Але, гадаю, отой «хтось» — це ти сам».

Щодня після вранішньої пробіжки і плавання він одягав футболку і штани вільного крою, взував кросівки і вирушав на Кристал, щоб, як і зазвичай, показатися там о десятій годині. Прогулянка від Таунсайду до Кристалсайду займала йому заледве десять хвилин, проте щоразу у дорозі він перевтілювався з Джонатана у Томаса. Маршрут пролягав однією з півдесятка звивистих стежин, які Роупер навмисно проклав крізь ліс на нижніх схилах Міс Мейбл. Щоправда, більшу частину року стежина радше нагадувала тунель, а все через дерева, які звисали над головою. Однієї зливи було достатньо, щоб декілька днів з гілок скочувалися і скапували краплі.

Інколи, коли інтуїція його не підводила і він правильно розраховував час, Джонатан зустрічав Джед на арабській кобилі Сарі саме коли вона поверталася додому з щоденного ранкового катання верхи. З нею зазвичай був Деніел і конюх-поляк Клод, а інколи і декілька гостей. Спочатку з верхньої частини лісу до нього долинав стукіт копит і голоси. Затамувавши подих, він прислухався, як кавалькада спускалася серпантиновою доріжкою до в’їзду в тунель, де коні, відчувши близькість дому, переходили на галоп: наїзниця їхала попереду, а Клод — позаду всіх. Волосся Джед розвівалося і переливалося у сонячному промінні червоним і золотистим, незвично красиво відтіняючи Сарину білу гриву.

— Томасе, тут страшенно гарно, правда? — Джонатан погоджувався. — О, Томасе, Денс усе питає, чи ви сьогодні візьмете його поплавати на яхті — він такий розпещений... Візьмете, справді? — Її голос звучав так, ніби був пройнятий відчаєм. — Але ви і так витратили вчора аж півдня, навчаючи його малюватиі Ви просто чудо. Я йому скажу бути готовим о третій, добре?

«Збав оберти, — хотілося йому сказати їй по-дружньому. — Тобі дали роль, то перестань перегравати і поводься природно». Попри це, як би сказала Софі, «вона вже торкнулася його поглядом».

А бували дні, коли Джонатан рано-вранці бігав уздовж узбережжя, і тоді іноді йому випадало зустріти там Роупера. У шортах і босоніж, він проходжався по мокрому піску на самому краю прибою, часом бігав, часом гуляв, часом зупинявся, ставав обличчям до сонця і розминався. Проте що б він не робив, у всьому відчувалося таке типове для нього власництво: це моя вода, мій острів, мій пісок, мій темп.

— Доброго ранку! Чудовий день, — вигукував він, коли бував у грайливому настрої. — Побігаємо? Поплаваємо? Та ну, давай. Піде тобі на користь.

Отож інколи вони бігали, інколи плавали паралельно один з одним, перекидаючись кількома фразами, аж поки Роупер ні з того, ні з сього не повертався до берега і, забравши свій рушник, не озираючись і не кажучи більше ні слова, ішов геть у напрямку до Кристалу.

— Із кожного дерева в Раю ти можеш їсти, — сказав Коркоран Джонатану, коли вони сиділи у саду біля будиночка Вуді і дивилися, як острів Міс Мейбл з останніми променями сонця все більше огортає темрява. — Дівулі-служниці, покоївки, кухарки, друкарки, масажистки, дама, яка приходить підстригати кігті папузі, навіть гості — усі до твоїх послуг, коли захочеш покрутити шури-мури. Але якщо коли-небудь ти насмілишся зайнятися сам-знаєш-чим з нашою Першою Леді Кристалу, він тебе вб’є. І я теж. Це я так, про всяк випадок кажу. Не ображайся.

— Гм, дякую, Коркі, — відповів Джонатан, переводячи все на жарт. — Справді, щиро дякую. У моїй ситуації до повного щастя бракує хіба того, щоб ви з Роупером наввипередки хотіли випустити з мене душу. Між іншим, де він її знайшов? — запитав він, потягнувшись за ще одним пивом.

— Як гласить легенда, на кінних торгах у Франції.

«То ось, як воно робиться, — подумав Джонатан. — їдеш у Францію, купуєш коня і вертаєшся з монастирською вихованкою на ім’я Джед. Дуже просто».

— А до того хто у нього був? — спитав він.

Коркоран упився поглядом у блідий обрій.

— Знаєш що? — з нотками здивування і розчарування спитав він. — Ми вийшли на капітана «Віфлеємської зірки», і навіть він, хай йому чорт, не зміг підтвердити, що ти брешеш, аж дим іде.

Коркоранове застереження анітрохи не стримало Джонатана. Перед Джед професійний спостерігач був беззахисний. Він міг дивитися на неї з заплющеними очима. Він бачив її відображення в освіченій свічками заглибині срібної ложки Bulgari[80] чи у срібних свічниках роботи Поля де Лемері[81], які обов’язково мали стояти на Роуперовому столі, коли він повертався після продажу своїх ферм; чи в позолочених дзеркалах власної уяви. Зневажаючи самого себе, Джонатан досліджував її вдень і вночі, щоб знову і знову знаходити підтвердження її порочності. Вона викликала у нього огиду, тому його постійно до неї тягнуло. Він карав її за те, що вона мала над ним таку владу, і заодно карав себе, що допустив це. «Ти — готельне дівчисько! — докоряв їй Джонатан. — Люди платять гроші за місце в тобі, розраховуються і виселяються!» Але водночас він був повністю захоплений нею. Навіть її тінь його провокувала, коли вона, напівоголена, проходжалася мармуровими підлогами Кристалу, прямуючи до басейну, щоб поплавати, а потім засмагала, то ніжно втираючи олійку у шкіру, то спокусливо перевертаючись з одного боку на інший, а потім на живіт, і тим часом щебетала зі своєю подругою Ке-ролайн Ленгборн, яка приїхала погостювати, чи жадібно ковтала свої розважальні біблії: «Воґ», «Татлер», «Марі-Клер» чи «Дейлі Експрес» триденної давності. А її блазень Коркоран у своїй шапці-панамці і закочених штанях сидів за десять футів від неї і попивав «Піммз».

— Корксе, а чому Роупер більше не бере тебе з собою? — не відриваючись від журналу, запитала вона одним з десятків голосів, які вже встиг почути і зненавидіти Джонатан. — Раніше він завжди тебе брав. — Вона перегорнула сторінку. — Керо, ти можеш собі уявити щось гірше, ніж бути коханкою міністра з консервативної партії?

— Гадаю, гірше лише бути коханкою міністра соціальної політики, — сказала Керолайн, яка була непоказною і надто розумною, щоб відпочивати.

Джед розсміялася. Це був неприручений, уривчастий сміх, який виринав з самих глибин її єства, він закривав їй очі і надавав її обличчю виразу пустотливого задоволення, навіть коли вона з усіх сил намагалася вдавати світську даму.

«Софі також була хвойда, — понуро подумав Джонатан. — Проте на відміну від Джед, вона про це знала».

Він спостерігав, як вона омивала ноги під краном: спочатку відступала назад і піднімала до крану одну ніжку з нафарбованими нігтями, щоб вода розбризкалася навсібіч, потім переступала на іншу ногу і змивала водою інше ідеальне стегно. А далі, навіть не кинувши ні на кого поглядом, підходила до краю басейну і пірнала у воду. Він дивився, як вона пірнає знову і знову. Уві сні він програвав цей кадр сповільненого відривання від землі, коли її тіло без додаткових зусиль піднімалося і в тому ж положенні занурювалося у воду. Сплеск води при цьому був не голосніший за зітхання.

— Керо, давай, застрибуй. Вода просто божественна.

Він спостерігав за нею у всіх її настроях та проявах: Джед-клоун, трохи незграбна, ноги розставлені, вона лається і регоче на полі для крокету; Джед-господиня острова, сяє своєю чарівністю, сидячи за власним столом, і звеселяє трьох товстощоких банкірів з Лондонського Сіті своїми оглушливими шропширськими[82] світськими розмовами, вправно жонглюючи затертими фразами:

— Ну самі подумайте, аж душа болить жити у Гонконгу і знати, що всі ці прекрасні будівлі, магазини, аеропорти і все-все, що ти для них робиш, окупують ці жахливі китайці. А що вже казати про кінні перегони? А про коней? Це взагалі.

Чи Джед-підліток, яка, перехопивши застережливий погляд Роупера, закривала рот рукою і казала: «Замовкаю». Або Джед після завершення вечірки, коли всі банкіри нарешті йшли спати, а вона піднімалася головними сходами, схиливши голову на Роуперове плече і поклавши руку на його зад.

— Правда, все було просто розкішно? — питала вона.

— Чудовий вечір, Джедс. Дуже весело провели час.

— Оце вони зануди, — говорила вона, позіхаючи. — Боже, я таки часом сумую за шкільними часами. Так набридло бути дорослою. Добраніч, Томасе.

— На добраніч, Джед. На добраніч, шефе.

На Кристалі тривав тихий сімейний вечір. Роупер любив камін. Як і шість кінг чарльз спанієлів, які купкою вляглися біля нього. Денбі і Макартур прилетіли з Нассау, щоб поговорити про справи, повечеряти і відлетіти завтра на світанку. Джед умостилася на крісло біля Роуперових ніг, озброєна ручкою, папером і окулярами з круглими скельцями в золотистій оправі, які, Джонатан був готовий закластися, були їй непотрібні.

— Любий, ми мусимо запрошувати того улесливого грека і ту його італійську Міккі-Маус? — спитала вона, протестуючи проти внесення доктора Пола Апостола і його коханої до списку гостей, запрошених на зимовий круїз яхти «Сталевий паша».

— Апостол? Ель Апетіто? — спантеличено відповів Роупер. — Звичайно. У нас з Апо серйозні ділові стосунки.

— Вони ж навіть не греки, Томасе, ти знаєш? Греки насправді ніякі не греки. А зарозумілі турки, араби і ще там хтось. Усі справжні греки вимерли ще у сиву давнину. Ну, раз така справа, то їм цілком підійде «Персикова каюта» і хай морочать собі голову з тим триклятим душем.

Роупер не погодився.

— Ні, їх потрібно поселити у «Блакитну каюту» з джаку-зі, інакше Апо надує губи. Він любить її намилювати.

— Він може намилювати її під душем, — сказала Джед, немов демонструючи свою готовність посперечатися.

— Ні, не може. Він не дістане — замалий виріс, — сказав Роупер і вони всі дружно засміялися, бо ж це жарт шефа.

— Хіба старий Апо не постригся в монахи чи щось таке? — спитав Коркоран, визираючи із-за величезної склянки віскі. — Мені здавалося, він зав’язав з перепихами, відколи його донька покінчила з собою.

— Це тільки на час посту, — сказала Джед.

Її дотепність і лихослів’я гіпнотизували і притягували. І усім навколо, і самій Джед було неймовірно смішно з того, як вона видавала гострі слівця правильною мовою монастирської вихованки.

— Любий, а хіба нам не до лампочки Донагью? Минулого разу Дженні була злюща, як сто чортів, щойно її нога ступила на палубу, а Арчі поводився як останній гімнюк.

Джонатан піймав її погляд і подивися на неї у відповідь, навмисно вдаючи повну байдужість. Джед підняла брови і глянула на нього з таким виразом обличчя, ніби хотіла сказати: «Ти, чорт забирай, хто взагалі такий?» Проте Джонатан повернув це запитання з подвійною силою, відповідаючи поглядом: «А яка в тебе роль сьогодні? Я Томас. А от хто ти в біса така?»

Він спостерігав за нею фрагментами, від яких йому нікуди було подітися. До оголених персів, які йому пощастило побачити у Цюриху завдяки недбалості їхньої власниці, додалася верхня частина тіла, відображення якого він зловив у дзеркалі її спальні, коли вона переодягалася після верхової їзди. Джед підняла руки над головою і заклала долоні за шию, виконуючи якусь хитромудру вправу, про яку вона, мабуть, вичитала в одному зі своїх журнальчиків. Щодо Джонатана, то він доклав усіх зусиль, щоб не дивитися у той бік. Але оскільки вона робила цю вправу щодня по обіді, то у професійного спостерігача вичерпалися всі способи змушувати себе відводити погляд деінде.

Він знав про граційність її довгих ніг, шовкову гладінь її спини і несподівану гостроту її спортивних плечей, адже все решта в її тілі вражало жіночністю. Він знав про не-засмаглу внутрішню сторону її рук і плавний рух стегон, коли вона їздила верхи.

Був випадок, про який Джонатан намагався не згадувати. Якось, думаючи, що це Роупер, вона крикнула: «Бігом подай мені той чортовий рушник». І оскільки у цей момент він саме проходив повз їхню спальню після того, як читав Деніелу «Такі самі оповідки» Кіплінга, і оскільки двері спальні були привідкриті, і оскільки вона не згадала Роуперове ім’я, і Джонатан щиро повірив, ну чи майже повірив, що вона насправді зверталася до нього, і оскільки внутрішній кабінет Роупера, який був по інший бік спальні, був постійною мішенню професійного інтересу пильного спостерігача, він легенько торкнувся дверей, нібито збирався увійти, і застиг за чотири фути від неймовірної картини її наготи, поки вона стояла спиною до нього і намагалася стерти мило з очей серветкою, тим часом проклинаючи все на чім світ стоїть. Джонатанове серце виривалося з грудей і він кинувся до виходу, а наступного ранку першим ділом схопив свою чарівну коробочку і поговорив цілих десять хвилин з Берром, жодного разу не згадуючи її імені:

— Отже, там є спальня, за спальнею гардероб, а за гардеробом — його маленький кабінет. Там він тримає всю документацію. Я точно знаю.

Берр одразу насторожився. Можливо, навіть на такому ранньому етапі він вловив ознаки наближення катастрофи:

— Тримайся подалі від того офісу. Надто вже це небезпечно. Спочатку завоюй їхню довіру, а потім уже шпигуй. Це наказ.

— Як тобі тут живеться? Усе влаштовує? — якось спитав Джонатана Роупер під час однієї з їхніх пробіжок на пляжі у товаристві кількох спанієлів. — По-трошки відновлюєш сили? Таргани не докучають? Труді, ану сидіти, от шило. Кажуть, малий Деніел вчора на славу поплавав під вітрилами.

— Так, він виклався на всі сто.

— Ти ж не з тих ліваків, правда? Коркі казав, що ти цілком можеш виявитися голубцем.

— О Боже, ні. Мені б таке навіть у голову не прийшло.

Здавалося, Роупер навіть не почув його відповіді.

— Розумієш, світом керує страх. Мріями ситий не будеш, благодійністю лад не наведеш. Принаймні в реальному житті. Розумієш, про що я? — але він не зробив паузи, щоб з’ясувати, чи Джонатан його зрозумів. — Пообіцяєш людині побудувати їй будинок, і вона тобі не повірить.

Погрожуватимеш, що спалиш її будинок, і вона зробить усе, що ти їй скажеш. Така правда життя. — Він зробив паузу, немов виконував наказ «на місці», перш ніж перейти до «кроком руш». — Якщо серйозні хлопці надумають почати війну, то хіба вони прислухатимуться до слів якихось нікчемних аболіціоністів. А от якщо вони війни не хочуть, то її не буде, будь вони озброєні самострілами чи «Стінґерами». Така правда життя. Вибач, якщо тобі неприємно про це говорити.

— Та ні, чому мені має бути неприємно?

— Я сказав Коркі, щоб не молов дурниць. Він надувся, як індик, але це вже його проблеми. З ним краще поводитися обережно. Немає нічого гіршого за гомика, який думає, що йому всі щось винні.

— Але я обережно з ним поводжуся. Завжди.

— Ну-ну, так. Це та ситуація, коли і вівці далеко не цілі, і вовки голодні. Зрештою, яка в біса різниця, правда?

Кілька днів по тому Роупер знову повернувся до цієї теми. Не до Коркорана, а до того, що Джонатан нібито гидує певними видами угод. Джонатан заходив у кімнату Деніела, щоб запропонувати йому піти поплавати, але хлопчика там не застав. Зі своїх королівських хоромів вийшов Роупер і вони разом почали спускатися вниз.

— Зброя йде туди, де є влада, — сказав Роупер без будь-якого вступу. — Озброєна влада — запорука миру. Неозброєна влада не протримається і п’яти хвилин. Перше правило стабільності. Не знаю, чому я тобі читаю про це лекції. Просто ти з військової сім’ї та й сам служив. Все одно, нема сенсу втягувати тебе у те, що тобі не до душі.

— Я не знаю, у що ви мене втягуєте.

Вони перетнули головний вестибюль і пішли у напрямку до ґанку.

— Ніколи не продавав іграшки? Зброю? Вибухівку? Техніку?

— Ні.

— Ніколи з цим не стикався? Може, в Ірландії чи ще десь?

— Боюся, що ні.

Роупер стишив голос:

— Поговорімо про це іншим разом.

Він помітив Джед і Деніела, які сиділи за столиком на ґанку і грали у гру «Стратеґо». «Значить, з нею він про це не розмовляє, — радісно подумав Джонатан. — Вона для нього також дитина. А при дітях про таке не говорять».

Джонатан пішов на пробіжку.

Він привітався з салоном краси завбільшки з садовий сарайчик. Він побажав доброго ранку доку Споуксмена, де колись зародився слабенький протест і де тепер жив у своєму припнутому катамарані з мініатюрним вітряним млином для підзарядки батарейок сліпий раста Амос. Його коллі Боуне мирно спав на палубі. Доброго ранку, Боунсе.

Поруч стояла облущена будівля, яка колись була студією звукозапису «Джем Сіті Рекордед енд Вокал М’юзік» і яка тепер була переповнена курчатами, юкою і зламаними дитячими візками. Доброго ранку, курчата.

Він озирнувся назад, де над деревами височіли куполи Кристалу. Доброго ранку, Джед.

Усе ще не зупиняючись, він дістався закинутих будиночків, у яких колись жили раби рабів, — там зазвичай не було ні душі. Навіть добігши до останнього будиночка, він не сповільнився, а промчав просто крізь його розбитий дверний проріз і побіг до кутка, де валялася ржава перекинута каністра з-під масла.

Тут Джонатан зупинився. Він прислухався і чекав, поки вирівняється дихання, і рухав руками, щоб трохи послабити напругу в плечах. Зі сміття і старого шмаття, яке лежало у каністрі, він дістав маленьку металеву лопатку і почав копати. Телефонний пристрій лежав у металевій коробочці, яку залишили у цій схованці Флінн зі своїми нічними рейдерами, дотримуючись детальних вказівок Рука. Джонатан спочатку натиснув на білу кнопку, потім на чорну і в слухавці затріщали звуки, характерні для електронних приладів часів космічної ери. Товстий коричневий пацюк пошкандибав підлогою, немов маленька літня пані, яка йшла до церкви, і заховався у дверях сусіднього будиночка.

— Як ти? — запитав Берр.

«Хороше питання, — подумав Джонатан. — Як я? Я постійно пройнятий страхом, я одержимий наїзницею, у якої рівень IQ 55, і то, коли вітер попутний, двадцять чотири години на добу моє життя висить на волосинці, як ти, наскільки я пригадую, мені і обіцяв».

Він видав новини. У суботу прибув на острів літаком «Lear» кремезний італієць на ім’я Рінальдо, пробув тут три години і полетів геть. Йому приблизно сорок п’ять років, його зріст — шість футів один дюйм, з ним було двоє охоронців і одна блондинка.

— Записав розпізнавальні знаки його літака?

Професійний спостерігач нічого ніде не записував, але знав усю інформацію напам’ять.

— Рінальдо — власник палацу на березі Неаполітанської затоки, — розповідав він. — Блондинку звуть Ютта, вона живе в Мілані. Ютта, Рінальдо і Роупер їли салат і розмовляли у літньому будиночку, а їхні охоронці у той час попивали пиво і грілися на сонці на підніжжі пагорба — достатньо далеко, щоб не чути їхньої розмови.

Берр ставив контрольні запитання щодо п’ятничного візиту банкірів з Сіті, вони знали лише їхні імена, а прізвища ще потрібно було з’ясувати. Том, це той товстий, лисий і пихатий? Анґус курив люльку? А Воллі розмовляв з шотландським акцентом?

Джонатан ствердно відповів на всі три запитання.

А чи склалося у Джонатана враження, що вони полетіли у Нассау у справах і лише опісля заїхали на Кристал? Чи вони навмисно прилетіли прямо з Лондона в Нассау, а потім звідти на Роуперовому літаку вирушили на острів?

— Вони спочатку вирішили свої бізнесові питання у Нассау. Саме там зазвичай укладаються всі солідні угоди. А вже на Кристал вони летять, щоб попрацювати «по-чорному», — відповів Джонатан.

Лише після того, як Джонатан закінчив свою доповідь про відвідувачів острова Кристал, Берр перейшов до питань, які стосуються його благоустрою.

— Коркоран постійно щось винюхує про мене, — сказав Джонатан. — Все ніяк не заспокоїться.

— Його час минув і він ревнує. Але не випробовуй долю. У жоден спосіб. Зрозумів? — Він мав на увазі кабінет за Роу-перовою спальнею. Інтуїція йому підказувала, що Джонатан усе ще хоче туди пробратися.

Джонатан поклав телефон назад у коробку, а коробку закопав у її тимчасову могилу. Потім притоптав землю на цьому місці, а зверху закидав порохом, листками, кедровими шишками і сухими ягодами. Він побіг далі вниз до пляжу.

— Вітання, містр Томас, окрасо цього острова. Як поживає сьогодні ваша безсмертна душа?

Це до Джонатана звертався раста Амос, який саме ішов берегом, тримаючи в руках валізку. Ніхто у нього ніколи нічого не купував, проте це його не засмучувало. Мало хто взагалі тепер приходив на пляж, проте він сидів тут цілими днями, вдивляючись в обрій і покурюючи марихуану. Інколи він відкривав свою валізку і викладав на світ Божий увесь свій товар: намиста з мушель, блискучі шалики, а ще самокрутки — скручену в оранжевий папіросний папір марихуану. Інколи він танцював, хитаючи головою і усміхаючись небу, і тоді його пес Боунс, який бігав поруч, починав завивати. Амос був сліпий від народження.

— Містр Томас, ви вже бігали туда, де гори куряться, на Міс Мейбл, пра? Ви вже сьодні поговорили з духами вуду, прада, містр Томас? Ви поселали їм послання, поки були там, де куряться гори? — Гора Міс Мейбл була єдиною горою у місцевості і висота її була щонайбільше сімдесят футів.

Джонатан продовжував усміхатися, хоча який сенс усміхатися сліпому?

— Так, Амосе, не те слово куряться.

— О, так, як чудово! — Амос почав пританцьовувати. — Містр Томас, я ніколи не ляпаю лишнього. Я сліпий жебрак, який не баче нічо безстидного і не чує нічо безстидного, містр Томас. І не співає нічо безстидного, нє-нє, сер. Він продає шалики по двадцить п’ять пахучих доляриків за штуку і йде своєю дорогою. Містр Томас, не бажаєте купити чудовий шовковий фуляр[83] ручної роботи для свої дами серця? Сер, такий вишуканий, шо більш ніде такого не найдеш?

— Амосе, — сказав Джонатан, поклавши долоню на його руку на знак дружби, — якби я курив стільки марихуани, як ти, то вже налагодив би прямий зв’язок з інопланетянами.

Але, діставшись крикетного майданчика, Джонатан розвернувся і знову побіг на пагорб, щоб переховати свою чарівну коробку серед покинутих бджолиних вуликів. Лише по тому він побіг тунелем у напрямку Кристалу.

«Зосередься на гостях», — говорив Берр.

«Ми мусимо мати списки гостей, — говорив Рук. — Ми маємо знати імена і номери кожного, чия нога ступала на острів».

«Роупер знається з найгіршими людьми світу цього», — говорила Софі.

Відвідувачі приїжджали на будь-який колір і смак, й залишалися на різні строки: були гості на вихідні і гості на обід; гості, які вечеряли, ночували і покидали острів зранку наступного дня; гості, які не завжди навіть склянку води встигали випивати, проте прогулювалися з Роупером берегом у супроводі охорони, яка трималася позаду, а потім одразу ж відлітали геть, ніби дуже зайняті люди.

Були гості на літаках і гості на яхтах; були гості, які не мали ні того, ні іншого, і їх забирали Роуперовим літаком, або, якщо вони жили на сусідському острові, «вертушкою», пофарбованою у сіро-синій колір «Айронбренду» і позначеною гербом Кристалу.

Запрошував гостей Роупер, а Джед їх приймала і піклувалася про них, як і належить господині, проте, здавалося, для неї було питанням честі аніскілечки не знати про діловий бік їхніх відвідин.

— Томасе, а чому власне я повинна цим перейматися? — судомним театральним голосом запротестувала вона після від’їзду однієї особливо неприємної пари німців. — У домі достатньо і однієї людини, яка би так переймалася справами. Мені значно більше до душі поводитися як Роуперові інвестори і сказати йому: «Ось мої гроші і моє життя, раджу вам достобіса гарненько за ними приглядати». Корксе, тобі не здається, що це єдиний спосіб вижити у цьому всьому? Інакше я просто не змогла б спати, правда?

— Сонечко, ти абсолютна маєш рацію. Моя тобі порада, пливи за течією, — відповів Коркоран.

«Дурненька маленька наїзниця! — по думки злився Джонатан, тим часом як уголос шанобливо погоджувався з усіма її скаргами. — Натягнула на себе рожеві окуляри і ще й просиш мого схвалення!»

Щоб краще запам’ятовувати, він розділив гостей на категорії, назвавши кожну словом з роуперомови.

Спочатку йшли молоді і завзяті Денбі і Макартури, вони ж Макденбі, які обслуговували офіси «Айронбренду» в Нассау. Вони ходили до того ж самого шевця, розмовляли з однаковим пролетарським акцентом, з’являлися тоді, коли Роупер їх викликав, і зникали, щойно він їм казав забиратися, інакше наступного ранку вони б ніколи вчасно не добралися до своїх робочих місць. Роуперу вони діяли на нерви, як і Джонатану. Макденбі не були для Роупера ні партнерами, ні друзями. Завдяки їхнім постійним балачкам про купівлю-продаж землі у Флориді і котирування на Токійській біржі вони радше були Роуперовим прикриттям, нудним фасадом його респектабельності.

Потім ішли Роуперові «постійні візитери», без пустослів’я яких не відбувався жоден прийом на Кристалі: до них належав лорд Ленгборн, якого час обходив стороною і чия нещасна дружина пильнувала за дітьми, поки він танцював з їхньою нянею, тісно до неї притулившись; а ще молодий знатний гравець у поло — друзі називали його Анґус — і його мила дружина Джулія, спільна мета життя яких, окрім крикету в Саллі і тенісу в Джона і Враяна, а також читання біля басейну романів для покоївок, полягала у тому, щоб пересидіти певний час у Нассау, поки не стане безпечно пред’явити права на будинок у Пелем-Кресент, і на замок у Тоскані, і на маєток у Вілтширі, який разом з прилеглою територією займав п’ять тисяч акрів і про чию колекцію витворів мистецтва ходили легенди, і на острів неподалік Квінсленду, усе це на даний момент вважалося власністю якоїсь нічийної офшорної фіскальної контори, як і кілька сотень мільйонів доларів, щоб залагодити цю справу полюбовно.

«Постійні візитери» користувалися привілеєм приводити з собою друзів:

— Джедс! Підійди сюди! Ти пригадуєш Арно і Джорджину, приятелів Джулії, вони вечеряли з нами у Римі в лютому? У рибному ресторанчику позаду Байрона? Ну, Джедс, згадуй!

Джед скорчила найприязнішу свою гримасу. Спочатку вона широко розкривала очі, немов пригадувала, але все ж не могла повірити власним очам, а потім привідкривала рот, але витримувала коротку паузу, немов усе ще не могла опанувати себе від такої несподіваної зустрічі, і радісно казала:

— Боже, Арно. Дорогенький, ти так схуд, тебе не впізнати! Джорджино, сонечко, як поживаєш? Супер! О Боже. Привіті

Опісля вона обов’язково мала обійняти співрозмовників, протягуючи при цьому «ммм...», так ніби ці обійми приносили їй трохи більше задоволення, ніж мали приносити. І Джонатан у своєму гніві й сам ледве чутно імітує оце її «ммм» і присягається, що наступного разу, коли він зловить цю удавальницю у такий момент, він вискочить і крикне: «Знято! Джед, люба, давай ще разок, тільки цього разу по-справжньому!»

Наступною категорією після «постійних візитерів» були «монархи і патріархи»: родовиті провінційні англійки, які вперше вибралися в світ, а з ними — безмозкі нащадки королівських британських родів під охороною поліцейських; араби-посміхайли у світлих костюмах, білосніжних сорочках і відполірованих черевиках; маловпливові британські політики і колишні дипломати, назавжди схиблені на власній гіпертрофованій значимості; малайзійські фінансові магнати зі своїми власними кухарями; іракські євреї, які володіли палацами у Греції і компаніями в Тайвані; німці з європузами, які все скаржились на своїх співвітчизників-«східняків»; селюки-юристи з Вайомінгу, які хтіли зробити якнайлучче для себе і своїх клієнтів; багатющі інвестори на пенсії — старі розвалюхи з Техасу з худими венозними ногами, у сорочках з папугами і в смішних капелюхах від сонця, які покинули свої гектари полів і двадцятимільйонні бунгало, щоб тут вдихати кисень з кишенькових інгаляторів; їхні жінки з такими точеними рисами обличчя, яких у них ніколи не було замолоду, з підтягнутими животами і стегнами й штучним блиском у їхніх очах, під якими не було мішків. Проте ніякі на світі пластичні операції не могли позбавити їх скупості рухів літніх людей, коли вони, якнайдужче стискаючи поруччя, спускалися у Кристалі в басейн з мілкішого, дитячого боку і боялися розсипатися, щоб не дай Боже стати такими, якими вони були перед тим, як ризикнули лягти під ніж лікаря Марті.

— Боже, Томасе, — прошепотіла Джед Джонатану, дивлячись, як блакитноволоса австрійська графиня, по-собачому і зовсім не дихаючи, пливе на безпечну глибину. — Скільки, ти думаєш, їй уже стукнуло років?

— Усе залежить від того, яку частину тіла розглядати, — відповів Джонатан. — Якщо в середньому, то мабуть десь сімнадцять. — Джед розсміялася своїм чудовим, щирим, неприборканим сміхом, і водночас ніби знову торкнулася його поглядом.

Після «монархів і патріархів» ішли ті, кого Берр і на дух не зносив, як і, мабуть, Роупер, тому що він називав їх «неминучим злом». Це були щокаті торгові банкіри з Лондона, одягнені у дусі моди вісімдесятих у смугасті блакитні сорочки з білими комірцями. Вони мали подвійні імена, подвійні підборіддя і носили двобортні костюми. Вони явно перегинали палку, намагаючись розмовляти з акцентом аристократів, а Ітонський коледж називали просто школою; їх супроводжували забіяки-бухгалтери — «підрахуї», як називав їх Роупер — які виглядали так, немов приїхали сюди, щоб вибивати з когось добровільне зізнання. У них з рота смерділо дешевою індійською їжею, а під пахвами завжди було мокро. Голоси їхні звучали, як офіційні попередження, що все, що ви скажете, буде сфабриковано і використано проти вас у суді.

А після цієї категорії йшли їхні небританські колеги: Мал-дер, опецькуватий нотаріус з Кюрасао, із променистою усмішкою і перевалькуватою ходою бувалого в бувальцях; Шрайбер зі Штутгарта, який постійно вибачався за свою напоказ хорошу англійську; Тіеррі з Мерселя, зі стиснутими губами і молоденьким секретарем, який виконував для нього не лише професійні обов’язки; продавці облігацій з Волл-стріт, які завжди приїжджали щонайменше четвірками, так нібито безпека дійсно полягала у кількості; і, врешті, Апостол, коротконогий старанний американець грецького походження у перуці, яка нагадувала чорну ведмежу лапу, і в золотих ланцюжках, на яких висіли золоті хрестики, й у супроводі своєї невеселої коханки з Венесуели, яка, перебираючи ногами у туфлях вартістю тисячу доларів, шкандибала позаду нього, коли вони з голодними поглядами рушили у напрямку їжі. Упіймавши на собі Апостолів погляд, Джонатан хутко відвернувся, але вже було надто пізно.

— Сер? Ми з вами, здається, знайомі? У мене дуже добра пам’ять на обличчя, — заявив Апостол, знімаючи свої затемнені окуляри і затримуючи всіх, хто йшов позаду нього. — Мене звуть Апостол. Я легіонер Господній, сер.

— Апо, ясне діло, що ти з ним перетинався! — спритно втрутився Роупер. — Ми всі його бачили раніше. Це Томас. Апо, пригадуєш Томаса? Працював нічним прислужником у Майстера. Тепер приїхав на захід шукати кращої долі. Він наш старий добрий друг. Ісааку, налий-но доктору ще трохи шампусику.

— Маю честь, сер. Прошу пробачити мою забудькуватість. Ви англієць? Сер, у мене багато англійських коренів. Моя бабуся була родичкою герцога Вестмінстерського, а мій дядечко зі сторони матері спроектував Альберт-Голл.

— О, це вражаюче, — чемно відповів Джонатан.

Вони потисли один одному руки. Долоня Апостола була холодна, як зміїна шкіра. їхні погляди зустрілися. Апостолів — неспокійний і дещо божевільний. Зрештою, цієї чудової зоряної ночі на острові Кристал, де шампанське лилося рікою, кожен був трохи безумцем.

— Сер, ви працюєте на містера Роупера? — не вгавав Апостол. — Ви долучилися до одного з його амбітних проектів? Містер Роупер — непересічно впливова людина.

— Я насолоджуюся гостинністю цього дому, — відповів Джонатан.

— Немає нічого кращого, сер. Може, ви друг майора Коркорана? Мені здається, кілька хвилин тому я бачив, як ви мило бесідували.

— Ми з Коркі старі друзі.

Проте коли гості пішли вглиб зали, Роупер тихенько відвів Апостола в бік і Джонатан краєм вуха почув обачно вимовлені слова «у Мама Лоу».

— Розумієш, Джед, — сказав чоловік на ім’я Вілфред з категорії «неминучих», коли вони відпочивали за білими столиками у світлі повні, — ми, компанія «Гарвіл Маверіч», пропонуємо Діккі ті ж самі послуги, що і шахраї, тільки у нашому випадку все шито-крито.

— О, Вілфреде, це все страшенно нудно. І як бідолашному Роуперові може подобатися така робота?

Вона знову ловить на собі Джонатанів погляд, і це неабияк збиває його з пантелику. Як так сталося? Хто подивився перший? Це вже не просто вдавання. Це не забавляння з ровесником. Вона цілеспрямовано на нього подивилася. А потім відвела погляд. А потім знову подивилася. Роупере, і де тебе носить, коли ти так потрібен?

Ночі в товаристві «неминучого зла» здаються безкінечними. Іноді розмова продовжується за грою в бридж чи нарди у Роуперовому кабінеті. Напої кожен наливає собі сам, лакеям наказано забиратися, біля дверей у кабінет стоїть охорона, обслуговуючий персонал знає, що краще триматися від цієї частини дому подалі. Дозволено заходити лише Коркорану, хоча тепер уже навіть його інколи не пускають.

— Коркі трохи потрапив у немилість, — по секрету сказала Джонатану Джед, але одразу ж прикусила язика і більше про це не сказала ні слова.

Бо Джед також залишалася вірною своїм. «Вона не з перебіжчиць», — попередив себе Джонатан.

— Люди самі до мене тягнуться, — пояснював Роупер.

Двоє чоловіків насолоджувалися своєю черговою прогулянкою. Цього разу був вечір. Перед цим вони азартно грали в теніс, але ніхто так і не переміг. Роуперові байдуже, який рахунок, якщо він не грає на гроші, а у Джонатана грошей узагалі не було. Можливо, тому їхня розмова протікала зовсім невимушено. Роупер тримався близько біля Джонатана, час від часу мимоволі торкаючись його плечем, як і тоді у готелі «Майстерс». Роуперові доторки були недбалі, як у спортсменів. Таббі і Ґас йшли слідом і трималися на відстані. Ґас був новим охоронцем, який зовсім недавно приєднався до їхніх могутніх лав. Роупер мав окрему вимову, щоб передражнити слова тих, хто до нього сам тягнеться:

— Місте-е-ере Роупе-е-ер, да-а-айте нам найсучасніших іграшок, — він люб’язно зробив паузу, щоб Джонатан міг досхочу насміятися з його перекривлянь. — Тож я їх питаю: «Найсу... яких, хлопці? Порівняно з чим?» На що вони мовчать. Деяким країнам можна дати гармату часів англо-бурської війни і вони одразу піднімуться на багато рівнів вище за своїх супротивників. — Роупер зробив нетерплячий жест рукою, який мав означати їхнє підняття, і Джонатан відчув його лікоть на своїх ребрах. — А от іншим країнам, де грошей кури не клюють і де всі схиблені на новітніх технологіях, можна продати лише все найкраще, бо вони мусять мати таке ж, як у сусіда. Навіть не таке ж, а краще, ніж у нього. Устократ краще. Вони хочуть таку розумну бомбу, яка б сама заходила в ліфт, їхала б на третій поверх, повертала б ліворуч, прокашлювалася і розносила в пух і прах господаря дому, але не пошкодила при цьому телевізора. — Той же лікоть легенько торкнувся верхньої частини Джонатанової руки. — Біда в тому, що вони ніяк не можуть збагнути однієї штуки: якщо хочеш гратися розумними іграшками, то треба мати і розумний резерв. Плюс людей, які вміли б усім цим користуватися. Який сенс купувати найновіший холодильник, а потім запроторити його у свою землянку, де навіть електрики нема, щоб його підключити? Хіба ні? Правильно я кажу?

— Так, звісно правильно, — погодився Джонатан.

Роупер засунув руки в кишені тенісних шортів і ліниво усміхнувся.

— У твоєму віці мені неабияк було до душі робити поставки партизанам. Ідеали були для мене важливішими за гроші... в ім’я людської свободи. Дякувати Богу, довго це не протривало. Бо з ними не встигнеш і оком кліпнути, як учорашні партизани вже стали нинішніми вгодованими лінивцями. Ну, хай їм щастить. Справжніми ворогами були уряди могутніх країн. Куди не поткнися, вони вже там побували, збули що завгодно кому завгодно, порушивши цим свої власні закони, перерізаючи один одному горлянки, підтримуючи не тих, кого потрібно, і компенсовуючи тим, хто від цього постраждав. Повний безлад. Нас, незалежних торговців, постійно заганяють у кут. Єдиний вихід — випередити їх і обіграти. Ми можемо розраховувати лише на власну чуйку і залізні яйця. Потрібно постійно лізти зі шкіри. Воно й не дивно, що деякі бізнесмени вирішують діяти самовільно. По-іншому просто не виходить. Деніел плавав сьогодні?

— Ми обігнули цілий острів Міс Мейбл і я жодного разу не торкнувся румпеля.

— Молодець. Плануєте найближчим часом спекти нам ще один морквяний кекс?

— Коли скажете.

Коли вони піднімалися сходинками, які вели до саду, спостерігач зблизька помітив, як Сенді Ленгборн зайшов у будиночок для гостей, і хвилю по тому туди ж зайшла і няня його дітей. Це була скромна маленька істота, якій на вигляд було років дев’ятнадцять, проте у цю мить вона більше скидалася на дівчину, яка от-от пограбує банк.

Бували дні, коли Роупер був у своїй резиденції, і дні, коли він їхав продавати ферми.

Роупер не повідомляв про свої від’їзди, проте варто було Джонатану підійти до головного входу, і він уже знав, чи на місці Роупер, чи ні. Чи Ісаак у своїх білих рукавичках бігає туди-сюди величезним вестибюлем, увінчаним куполом? Чи тиняються мармуровим передпокоєм Макданбі, пригладжуючи свої ідеальні зачіски і поправляючи застібки і краватки? Саме так і є. А біля високих бронзових дверей сидить охоронець на своєму шкіряному кріслі з високою спинкою? Так. Прямуючи до задньої частини дому і проходячи повз відкриті вікна, Джонатан почув його голос, який диктував секретарці:

— Кейті, чорт забирай, ні! Перекресли той останній абзац і скажи йому, що ми домовилися. Джекі, напиши лист Педро. «Любий Педро, ми розмовляли з вами кілька тижнів тому» тра-ля-ля, а потім мило йому відмов. Мовляв замало, запізно та ще й забагато бджіл на цей мед злетілося, якось так, гаразд? Ага, Кейт, додай-но ось що.

Але, забувши додати оте «ось що», Роупер перервався, щоб зателефонувати шкіперу «Сталевого паші» у Форт-Лодейдейр і поговорити про перефарбування корпусу. Чи конюху Клоду, щоб обговорити рахунки за фураж[84]. Чи човновому майстрові Талботу, щоб поскаржитися на достобіса хріновий пірс у Карнейшн-Бей. Або ж своєму антиквару у Лондон, щоб порадитися щодо купівлі парочки цих геть не кепських китайських собачок, які вже наступного тижня мали б брати участь в аукціоні «Бонгамс» і які чудово дивилися б у ближчих до моря кутах оранжереї, якщо, звичайно, вони не надто позеленіли.

— О, Томасе, чудової Як справи? Голова не болить, нічого не турбує? О, добре. — Джед сидить у буфетній за неймовірно гарним столом у класичному стилі і обговорює меню з економкою міс Сью і кухаркою Есмеральдою. При цьому вона поводилася так, немов позувала для журналу «Дім і сад». Щойно вона помітила Томаса, як одразу ж залучила його до обговорення: — Томасе, а що ви думаєте? Тільки чесно. Послухайте. Лангусти, салат, ягня — чи салат, лангусти, ягня?.. О, чудово, ми так і думали, правда, Есмеральдо?.. О, Томасе, а можна ще розпитати, як ви ставитесь до такого поєднання, як фуагра і вино «Сотерн»? Шеф цю комбінацію обожноє, а я терпіти не можу, а от Есмеральда каже, і це дуже раціональна думка, чому б їм і далі не попивати шампанське?.. О, Томасе, — вона стишила голос, щоб, як їй здавалося, не чули слуги, — Керо Ленгборн дуже засмучена. Сенді знову поводиться, як повна свиня. Я тут подумала, може, плавання на човні допоможе їй розвіятися, якщо ви справді почуваєтесь в силах. Якщо вона розійдеться, не звертайте уваги, просто вдавайте, що не чуєте, гаразд? Ага, Томасе, і ще одне: раз ви вже туди йдете, запитайте, будьте такі ласкаві, Ісаака, куди, чорт забирай, він подів розкладні столики. О, Томасе, мало не забула, Деніел твердо намірився зробити міс Моллой сюрприз і влаштувати для неї вечірку з нагоди її дня народження. Уявляєте? Це буде сімнадцятого... Якщо підкинете хоч якісь ідеї, я любитиму вас до кінця своїх днів...

А коли Роупера не було на острові, про меню забували, робітники співали і сміялися — як і Джонатан глибоко в душі — а звідусіль долинали веселі розмови. Деркотіння стрічкової пилки зливалося з ревом бульдозерів, а підвивання свердел зі стукотом молотків будівельників, бо ж усі намагалися завершити роботу до повернення шефа.

А Джед, задумливо гуляючи італійським садом з Керо-лайн Ленгборн, трималася на безпечній відстані і не обіцяла Джонатану любові навіть на одну ніч, не те що до кінця своїх днів.

Бо у гніздечку Ленгборнів піднімав голову жахливий монстр.

«Ібіс», новесенький прогулянковий човен, яким могли досхочу користуватися гості Кристалу, штилював. Керолайн Ленгборн сиділа на носі судна, вп’явшись у берег таким поглядом, ніби не збиралася туди повертатися. Джонатан, не переймаючись румпелем, відпочивав на кормі з заплющеними очима.

— Ну, ми можемо гребти або можемо свистіти, — ліниво сказав він їй. — Або ж можемо поплавати. Я пропоную посвистіти.

— Дуже неприємне відчуття прокинутися одного ранку і усвідомити, — сказала вона — леді Ленгборн, як і леді Тетчер, наголошувала на найнесподіваніших словах — що той, з ким ти жила і спала, на кого змарнувала не лише свої найкращі роки, а й свої власні гроші, має тебе в дупі. Більше того, під маскою шахрая і лицеміра ховається невиправний злочинець. Якби я комусь розповіла все, що знаю, а я лише дещо сказала Джед, бо вона ще така молода, ну, вони б не повірили і половині моїх слів. Навіть десятій частині. Просто не могли б повірити, якщо вони чесні люди.

Керолайн Ленгборн не переставала скаржитися, а Джонатан так і лежав з заплющеними очима, проте відкритими до кожного звуку вухами. «Інколи, — говорив Берр, — щойно ти подумаєш, що Бог від тебе відвернувся, Він раптом дасть тобі такий подарунок небес, що не зможеш повірити власному щастю».

Повернувшись у будиночок Вуді, Джонатан заснув сторожким сном і прокинувся щойно біля порогу почулися кроки. Обв’язавшись саронгом, він тихенько прокрався вниз, готовий вбивати, якщо доведеться. Ленгборн і нянька заглядали через вікно.

— Ти не проти, якщо ми орендуємо в тебе ліжко на одну ніч? — спитав, розтягуючи слова, Ленгборн. — У палаці зараз все трохи догори дриґом. У Керо зовсім дах поїхав і тепер Джед налетіла на шефа.

Джонатан геть неміцно спав на дивані, а тим часом Ленгборн і його коханка шумно вовтузилися нагорі.

Джонатан і Деніел лежали долілиць один біля одного на березі струмка, який протікав високо на горі Міс Мейбл. Джонатан учив Деніела ловити форель голими руками.

— Чому Роупер гаркається з Джед? — пошепки запитав Деніел, так ніби не хотів наполохати форель.

— Дивись уверх по течії, — прошепотів йому у відповідь Джонатан.

— Він сказав, що вона має перестати слухати всіляку маячню зганьбленої жінки, — сказав Деніел. — А що це таке — зганьблена жінка?

— Ми збираємося зловити цю рибу чи ні?

— Всі і так знають, що через ліжко Сенді пройшла кожна дівка в окрузі, для чого збивати таку бучу? — спитав Деніел, надзвичайно точно імітуючи Роуперів голос.

Порятунок прийшов у вигляді товстої блакитної форелі, яка ліниво пливла попри берег. Джонатан і Деніел одразу ж спустилися на землю, тримаючись за трофей, немов герої. Проте над Кристалсайдом висіла напружена тиша: надто багато таємниць, надто багато тривоги. Роупер і Ленгборн полетіли до Нассау, прихопивши з собою няньку.

— Томасе, цього не може бути! — аж надто радісно запротестувала Джед, видавивши з себе голосні вигуки захоплення Деніелевим уловом. Її обличчя виказувало неабияку напругу, брови неприродно насупилися. До цього часу Джонатану здавалося, що вона не здатна серйозно засмучуватися.

— Голими руками? Але як? Деніел не може всидіти на місці, навіть щоб його підстригли, правда, сонечко? Плюс, він просто терпіти не може плазунів-гидкунів. Денс, це просто супер. Браво! Неймовірно.

Але її позірний хороший настрій не задовольнив Деніе-ла. Він сумно поклав форель на тарілку.

— Форелі ніякі не плазуни, — сказав він. — Де Роупер?

— Продає ферми, золотко. Він же тобі казав.

— Мені вже остогидло, що він постійно продає ферми. Чому б йому їх не почати купувати? Що він робитиме, коли жодної не залишиться? — Деніел відкрив свою книгу про чудовиськ. — Мені більше подобається, коли ми тут з Томасом і без нього. Так якось нормальніше.

— Денс, це дуже по-зрадницьки з твого боку, — сказала Джед і, щосили намагаючись уникнути Джонатанового погляду, поквапилася ще трохи повтішати Керолайн.

— Джедс! Вечірка! Томасе! Давайте трохи розворушимо цю бісову діру!

Роупер повернувся на світанку. Шеф завжди прилітав з першими променями сонця. Цілий день робота на кухні кипіла, літаки прилітали, а будиночок для гостей заповнювався нудними Макденбі, «постійними візитерами» і «неминучим злом». Підсвічений басейн і посипаний гравієм майданчик перед домом були надзвичайно чисті і чепурні. На подвір’ї запалили факели, а з гучномовців, які стояли на ґанку, залунали ностальгійні мелодії зі знаменитої Роупе-рової колекції платівок на сімдесят вісім обертів на хвилину. Напівоголені дівчата у легеньких сукнях, Коркоран у своїй панамці та Ленгборн у білому піджаку і джинсах стояли групками по вісім осіб й мінялися партнерами, манірно розтягували слова і часом щось вигукували. Гриль потріскував, шампанське лилося рікою, метушилася привітна обслуга — Кристал знову став місцем радості і свята. Навіть Керолайн доєдналася до загальних веселощів. Здавалося, лише Джед не могла розпрощатися зі своїм сумом.

— Подивіться на це з іншого боку, — сказав Роупер, який ніколи не бував п’яним, але випивав саме достатньо, щоб бездоганно грати роль гостинного господаря, звертаючись до літньої, але доглянутої і активної англійської спадкоємиці, яка програла все до останньої копійки у Лас-Вегасі, але, дякувати Богу, її будинок був у руках піклувальника, та ще й її виручив добрий Діккі. — Якщо цей світ — ніщо інше як купа гімна, і ти будуєш собі у ньому маленький Рай і поселяєш туди дівчинку на кшталт цієї, — Роупер обійняв Джед за плечі, — то, як на мене, ти робиш цьому місцю велику послугу.

— О, Діккі, любий, ти всім нам зробив послугу. Ти так прикрасив наші життя. Правда, Джед, дорогенька? Твій чоловік просто диво, а тобі, дівчинко, неабияк пощастило, не смій про це забувати.

— Денс! Ходи сюди!

Роуперів голос мав владу стишувати все довкола. Навіть американці — продавці облігацій перестали розмовляти. Деніел слухняно почимчикував до батька. Роупер відпустив Джед і поклав долоні синові на плечі, немов пропонуючи аудиторії роздивитися його. Він говорив у пориві. Він говорив до усіх, але, як одразу здогадався Джонатан, насправді звертався до Джед. Вочевидь, він усе ніяк не міг забути про якусь суперечку між ними, яка не могла вирішитися без підтримки співчутливої аудиторії.

— Якесь забуте Богом африканське плем’я помирає з голоду? — звернувся Роупер до усміхнених облич. — Неврожай, річки пересохли, немає ліків? А по всій Європі і Америці — гори зерна? Цілі молочні озера, якими ми не користуємося і які всім до лампочки? То хто тоді вбивці? Точно не ті, хто виробляє зброю! А ті, хто не діляться з ближнім! — Оплески. А потім ще гучніші оплески, коли публіка зрозуміла, що це для нього важливо. — Добрякам розривається серце від цієї картини? У брошурках — суцільне ниття про те, який же цей світ байдужий? Ну і ну, ото ми з вами попали. Бо якщо плем’я не може себе захистити, то чим швидше воно вимре, тим краще. — Він подружньому струснув Деніела. — От гляньте на цього хло-паку. Чудова людина. А знаєте чому? Денс, стій спокійно. Він нащадок цілих поколінь переможців. Сотнями років ішов природній відбір: сильніші діти виживали, слабші помирали. Сім’ї, в яких було по дванадцять дітей? Ті, хто вижив, плодилися з собі подібними, і народився він. Спитайте євреїв, правда, Кітті? Кітті згідна. Переможці, от хто ми. Найкращі з кращих, і так щоразу. — Він розвернув Деніела і вказав йому на будинок. — Час спати, малий. Томас зараз прийде і почитає тобі.

На якусь хвилю Джед стала така ж піднесена, як і всі навколо. Вона не аплодувала, але по тому, як вона усміхнулася і як стиснула Роуперову руку, стало зрозуміло, що його нищівна промова, нехай лише на якусь хвилю, але полегшила її почуття вини, чи розвіяла сумніви, чи зарадила розгубленості, чи що там тепер не давало їй як зазвичай насолоджуватися життям в ідеальному світі.

Проте через кілька хвилин вона тихенько прослизнула нагору. І більше не спускалася.

Коркоран і Джонатан сиділи у садку будиночка Вуді і попивали холодне пиво. На острів Міс Мейбл опускалися червонясті сутінки. Готуючись піти назавжди, день наостанок прикрасив хмари багрянцем.

— Хлопця звали Семмі, — мрійливо сказав Коркоран. — Так, його звали Семмі.

— Ну і?

— Працював на яхті, яка в нас була до «Паші», на «Паулі».

Джонатан уже подумав, чи бува не доведеться вислуховувати Коркоранову сповідь про втрачене кохання.

— Семмі був з Кентакі. Моряк. Днями і ночами мотався туди-сюди щоглою, нібито щойно зійшов зі сторінок «Острова скарбів». «Нащо він це робить? — думав я. — Хизується? Хоче вразити дівчат? Чи хлопців? А може, мене? Дивак якийсь». Шеф тоді дуже захоплювався сировиною. Цинк, какао, гумові вироби, чай, уран, ще бозна-що. Бувало, не спав цілими ночами, то продаючи, то купуючи, то перепродуючи, то обіцяючи, то погрожуючи. Все без зайвого шуму, звичайно, ризикувати ніхто не хотів. А тут цей противню-чий Семмі безперестанку шастає щоглою. А потім я допет-рав. От так от, подумав я. Саммівель, синку, тепер усе стає на свої місця. Ти робиш те, що і я робив би. Ти шпигуєш. Потім, дочекавшись, коли ми пришвартуємося на ніч, як і завжди, і відправивши екіпаж на берег, як і зазвичай бувало, я дістав драбину і поліз на щоглу сам. Мало що там не вмер, але відразу знайшов те, що шукав, у кутку біля антени. Знизу ж його не було видно. Жучок. Семмі прослуховував усі шефові переговори, сидів у нього на хвості під час усіх операцій на ринку. У нього і в його партнерів. Вони саме об’єднували свої капітали. На той момент, як ми його схопили, вони вже перетворили сімсот доларів на двадцять тисяч.

— І що ви з ним зробили?

Коркоран похитав головою, нібито йому навіть було трохи сумно.

— Дорогенький, моя проблема у тому, — сказав він так, ніби Джонатан міг йому допомогти, — що кожного разу, як я дивлюся у твої кругленькі очка, усі мої передчуття й інтуїції хором кричать, що ось він, новий Семмі, лазить туди-сюди щоглою.

Була дев’ята година ранку наступного дня. Фріскі приїхав своєю «Тойотою» з Таунсайду, зупинився під Джонатано-вими вікнами і несамовито сигналив для більшого ефекту.

— Кидай валятись, бігом збиратись! Томмі, друже, ставай в стрій! Шеф хоче з тобою переговорити тет-а-тет. Тільки не тягни сірка за хвоста, давай хутко!

Паваротті щосили виводив свої тужливі ноти. Роупер стояв перед каміном і крізь окуляри-напівлінзи читав якийсь юридичний документ. Ленгборн розкинувся на дивані, поклавши одну руку на коліно. Бронзові двері зачинилися. Музика стихла.

— Маю для тебе подарунок, — сказав Роупер, продовжуючи читати.

На світло-коричневому столі, схожому на черепашачий панцир, лежав коричневий конверт, адресований містеру Дереку С. Томасу. Відчувши його вагу, Джонатану згадалась Івонн та її бліде обличчя у «Понтіаку» на узбіччі траси.

— Ось, тобі знадобиться, — сказав Роупер, перериваючись, щоб простягнути Джонатану срібний канцелярський ніж. — Дивись не перестарайся. Достобіса вже дорога ця штукенція.

Однак Роупер не повернувся до читання, а взявся спостерігати за Джонатаном поверх своїх окулярів. Ленгборн також втупився у нього. Під їхнім подвійним поглядом Джонатан розрізав конверт і дістав новозеландський паспорт зі своєю фотографією всередині на ім’я Дерека Стіве-на Томаса, керівника компанії, уродженця міста Марлборо, Південний острів, термін придатності — три роки.

Вигляд паспорта і можливість потримати його в руках на якусь мить неабияк зачепили Джонатана. Його очі затуманилися, у горлі відчув комок. Роупер захищає мене. Роупер мій друг.

— Сказав їм поставити туди візу-другу, — гордо мовив Роупер, — щоб він не виглядав таким новеньким. — Він відкинув убік документ, який читав. — Як на мене, ніколи не варто довіряти надто новому паспорту. Краще, коли він старий. Те саме стосується таксистів з країн третього світу. Мусить же бути якась причина, чому вони ще досі живі.

— Дякую, — сказав Джонатан. — Справді, щиро дякую. Він чудовий.

— Тепер твоє ім’я в системі, — сказав Роупер, цілком задоволений власною щедрістю. — Візи справжні. Як і паспорт. Не випробовуй долю. Коли захочеш поновити, звернися в одне з їхніх консульств закордоном.

Ленгборн своєю манірною манерою розмови зумисно контрастував з Роуперовим вдоволенням.

— Давай уже підписуй той сраний паспорт, — сказав він. — Але спершу потренуйся.

Під пильним наглядом їх обох Джонатан виводив на аркуші паперу «Дерек С. Томас, Дерек С. Томас», аж поки вони не схвалили один з варіантів. Він підписав паспорт, Ленгборн узяв його в руки, закрив і віддав назад Роуперу.

— Щось не так? — запитав Ленгборн.

— Я думав, він мій. Назовсім, — сказав Джонатан.

— З чого ти це взяв? — спитав Ленгборн.

Роуперів тон був більш співчутливим.

— Для тебе є робота, пам’ятаєш? Виконаєш роботу і йди на всі чотири вітри.

— Яка така робота? Ви мені ніколи нічого подібного не казали.

Ленгборн відкрив саквояж.

— Нам потрібен свідок, — сказав він Роуперу. — Хтось, хто не вміє читати.

Роупер підняв слухавку і набрав комбінацію з кількох цифр.

— Міс Моллой? Це шеф. Спустіться у кабінет на хвильку, якщо ваша ласка.

— Що я підписую? — спитав Джонатан.

— Пайне, трясця твоїй матері, — здушено прошепотів Ленгборн. — Мушу визнати, як на вбивцю в бігах ти дуже, курва, перебірливий.

— Ми передаємо тобі у власність компанію, — сказав Роупер. — Іноді це означатиме відрядження, іноді хвилювання, але ти постійно триматимеш язика за зубами. Вкінці — повна несподіванка. Усі борги повністю оплачені, ще й з прибутком.

Бронзові двері відчинилися. Сорокалітня міс Моллой була висока, припудрена. З собою у неї була пластикова ручка під мармур, яка звисала на мідному ланцюжку на її шиї.

Першим документом виявилася відмова, у якій Джонатан відрікався від прав на доходи, прибутки, бариш і активи зареєстрованої у Кюрасао компанії під назвою «Трейд-пезс Лімітед». Джонатан підписав її.

Другим документом був контракт найму з тією ж компанією, згідно з яким Джонатан як виконавчий директор брав під свою відповідальність усі накладні витрати, борги, зобов’язання і всіх підопічних фірми. Він підписав і його.

На третьому документі стояв підпис майора Ленса Мон-теґью Коркорана, Джонатанового попередника з минулого. Були абзаци, біля яких Джонатану потрібно було написати свої ініціали, і місце для підпису.

— Так, люба? — сказав Роупер.

У кімнату зайшла Джед. Вочевидь, вона якось змогла заговорити зуби охоронцю Ґасу.

— У мене на дроті Дель Орос, — сказала вона. — Запрошують приїхати до них в Абако на вечерю, там же переночувати і зіграти у маджонґ. Я намагалася до тебе додзвонитися, але у відповідь лише чула, що ти тимчасово не приймаєш дзвінків.

— Кохана, але ж ти знаєш, що не приймаю.

Джед обвела холодним поглядом усіх присутніх і зупинилась на міс Моллой.

— Антея, — сказала вона, — що вони від тебе хочуть? Сподіваюсь, не підбивають тебе вийти заміж за Томаса?

Міс Моллой зашарілася. Роупер невпевнено посміхнувся. Джонатан ще ніколи не бачив його розгубленим.

— Джедс, Томас приєднується до сім’ї, я ж тобі казав. Ми виділяємо йому невеличкий шматочок капіталу. Даємо йому можливість перепочити. Ми ж перед ним у боргу. За Деніела і все таке. Ми про це говорили, пригадуєш? Що в біса відбувається, Джедс. Це просто бізнес.

— О, супер. Вітаю, Томасе. — Вона нарешті глянула на нього. Її усмішка була відчужена, але без відтінку колишньої награності. — Але будьте дуже обережні і не робіть нічого такого, чого не хочете робити, гаразд? Роупер надзвичайно переконливий. Любий, можна я скажу їм «так»? Марія по вуха у тебе закохана, якщо ми відмовимося, це розіб’є її серце, я впевнена.

— Ще щось відбувається? — запитав Берр після того, як майже безмовно вислухав звіт Джонатана про ці події.

Джонатан удав, що пригадує.

— У гніздечку Ленгборнів знову якісь подружні чвари, але так виглядає, що для них це норма.

— Та й у нас тут цим нікого не здивуєш, — відповів Берр. Здавалося, він усе ще чогось чекав.

— А, Деніел на Різдво повертається до Англії, — сказав Джонатан.

— Ще щось?

— Наразі ні.

Обидва чоловіки почувалися ні в сих ні в тих. Кожен чекав, щоб співрозмовник заговорив першим.

— Ну, тоді не дій згарячу і поводься природно, — вимушено сказав Берр. — І більше ніяких божевільних балачок про проникнення у його святая святих, добре?

— Добре.

Настала ще одна пауза і вони поклали слухавки.

«У мене своє життя, — обдумавши, вирішив Джонатан, коли біг пагорбом донизу. — Я не маріонетка. І не бозна-чий слуга».

18

Джонатан запланував заборонений рейд у парадні хороми Роупера щойно дізнався, що той поїде продавати ферми, Ленгборн його супроводжуватиме, а Коркоран у справах «Айронбренду» полетить у Нассау.

Він ще більше утвердився у своєму намірі, коли почув від конюха Клода, що наступного ранку після від’їзду чоловіків Джед і Керолайн збираються покатати дітей на поні стежкою вздовж узбережжя, і для цього виїдуть о шостій ранку, а повернуться на Кристал перед обідом, щоб встигнути поїсти і скупатися, перш ніж западе полуденна спека.

З тієї миті він почав тактичну підготовку. За день до запланованого рейду Джонатан з Деніелем здійснили перше для хлопчика складне сходження північним схилом гори Міс Мейбл, якщо вже бути до кінця відвертим, то це радше було сходження схилом невеликого кар’єру, що врізався у найкрутішу частину породи. Перш ніж їхнє сходження тріумфально завершилося біля східного краю злітно-посадкової смуги, їм довелося скористатися трьома болтами з кільцем і гаком та скріпитись мотузками, щоб траверсувати[85] гребенем. На вершині він нарвав букетик жовтих запашних фрезій, які тутешні жителі називали морськими квітами.

— А для кого ці квіти? — спитав Деніел, наминаючи шоколадку, проте Джонатан примудрився ухилитися від відповіді.

Наступного дня він прокинувся, як зазвичай, рано-вранці і пішов на пробіжку вздовж узбережжя, щоб переконатися, що члени експедиції вирушили у похід, як і було заплановано. На вітряному повороті Джонатан зіткнувся обличчям в обличчя з Джед і Керолайн, оскільки Клод і діти відстали дещо позаду.

— О, Томасе, а ви раптом не будете сьогодні на Кристалі? — спитала Джед, схиляючись, щоб погладити свою арабську кобилу, і немов позуючи для реклами сигарет. — Чудово. Тоді передайте, якщо ваша ласка, Есмеральді, що Керо взагалі не можна їсти ніяких страв, у яких є молочні жири. Це через її дієту.

Есмеральда чудово знала, що Керолайн не можна вживати страви з молочними жирами, Джонатан на власні вуха чув, як Джед їй про це повідомила. Проте тепер Джонатан звикав очікувати від Джед найнеочікуванішого. Вона виглядала стривоженою, навіть коли усміхалась, поведінка її була ще більш награна, ніж будь-коли раніше, а світські розмови ні про що давалися дуже важко.

Джонатан продовжував бігти, поки не дістався до своєї схованки. Проте дзвонити Берру він не планував, тому що сьогодні він діяв виключно з власної волі. Попри це він таки прихопив мініатюрний фотоапарат, замаскований

під запальничку, й жменю відмичок, ні під що не замаскованих, і, затиснувши їх у кулаці, щоб не дзеленчали під час бігу, повернувся до будиночка Вуді. Там він переодягнувся і пішов тунелем до Кристалу, відчуваючи легке передбойо-ве пощипування у плечах.

— О, містр Томас, звідки вас чортяка притаскала з цими морськими квітками? — добродушно спитав охоронець біля воріт. — Ви шо, обчистили бідну Міс Мейбл? Йопересете! Ей, Довер, йди-но сюди і запхай свій дурний писок у ці морські квіточки. Ти коли-небудь нюхав шось гарніше? Ой та певно, шо ні. Ти в життю нічо не нюхав, крім пиріжка свої дами серця.

Коли Джонатан дістався головного дому, у нього з’явилося запаморочливе відчуття, нібито він знову опинився у «Майстерсі». Біля дверей його зустрів не Ісаак, а гер Каспар. На верху алюмінієвої драбини стояв, замінюючи лампочку, не Паркер, а Боббі, різноробочий з «Майстер Паласу». А мляво розбризкувала інсектицид на засушені квіти не Ісаакова донька, а молоденька племінниця repa Каспара. Ілюзія розсіялась і він знову опинився на Кристалі. На кухні Есмеральда обговорювала стан справ у світі з човникарем Талботом і прачкою Квіні.

— Есмеральдо, знайди мені, будь ласка, вазу на ці квіти. Хочу зробити Дену сюрприз. А, і ще міс Джед просила нагадати, що леді Ленгборн узагалі не можна їсти ніяких страв з молочними жирами.

Джонатан так вправно це сказав, що аудиторія аж за животи похапалася від безупинного реготу, який він усе ще чув, коли, з вазою у руках, ішов мармуровими сходами на перший поверх, нібито прямуючи до Деніелевої кімнати. Діставшись до дверей у Роуперові хороми, він зупинився. Знизу долинали веселі теревені. Двері були привідкриті.

Він штовхнув їх і увійшов у дзеркальний передпокій. Двері з протилежного боку були зачинені. Він повернув ручку, згадуючи Ірландію і розтяжки. Він увійшов усередину, але нічого не вибухнуло. Він причинив за собою двері і розгле-дівся, соромлячись свого запалу.

Сонячне проміння, яке пробивалося крізь тюлеві гардини, золотистим серпанком спадало на білий килим. Було помітно, що на Роуперовій частині величезного ліжка ніхто не спав. Його подушки все ще були підбиті. Поруч на столику лежали свіжі випуски «Fortune», «Forbes», «The Economist» і старі випуски каталогів з аукціонних домів по всьому світу. Блокноти для записів, олівці, кишеньковий диктофон. Перевівши погляд на інший бік ліжка, Джонатан побачив відбиток від її тіла, а ще зім’яті, немов від безсоння, подушки, темну пляму її шовкової нічної сорочки, її утопічні журнали, стоси кольорових видань про меблі, маєтки, сади, коней, знову про коней, видання про арабських чистокровних жеребців і книжки з рецептами англійської кухні, а ще самовчитель «Італійська мова за вісім днів». Витав аромат дитячості — дитяча присипка, ванна з пінкою. На шезлонгу було розкидане її вчорашнє розкішне вбрання, а крізь прочинені двері у ванну Джонатан побачив купальник, який вчора був на ній, а тепер трикутничками звисав з сушарки біля душу.

Пришвидшивши погляд, він намагався схопити всю картину одразу: її туалетний столик, захаращений різноманітними пам’ятками про нічні клуби, людей, ресторани, коней; фотографії усміхнених людей, які стоять, обійнявшись, фото перегонового катеру, фотографії Роупера в плавках, на яких його маскулінність одразу кидалася в око, Роупер біля «Феррарі», Роупер у білому кашкеті і парусинових штанах стоїть на підмостку «Сталевого паші»; фото самої, розкішно вбраної, «Паші», яка красується у нью-йоркській гавані на фоні обрисів Мангеттена; сірники, написані від руки листи від подруг, які виглядали з відкритої шухляди; дитяча записна книжка з фотографією жалісливих гончаків на обкладинці; записки самій собі, написані на клаптиках жовтого паперу й приклеєні до дзеркала: «Годинник для дайвінгу Денсу на Д.н.?» «Подзв. Софі щодо Сариного колін, сухожил.!» «Нагадати С. Дж. Філліпсу про запонки для P.Ü!»

Здавалося, у кімнаті забракло повітря. «Я розкрадач могил, але вона все ще жива. Я у погребі repa Майстера, просто з увімкненим світлом. Треба вшиватися, поки мене тут не замурували». Проте він прийшов сюди не по втечу. Він прийшов по таємниці. Таємниці їх обох. Він хотів дізнатися Роуперові секрети, але секрети Джед він хотів дізнатися ще дужче. Він хотів зрозуміти, що пов’язує її з Роупером, якщо вона дійсно була з ним пов’язана, і зрозуміти природу її сміховинних удавань, а ще чому вона торкалася його поглядом. Поставивши вазу з квітами на столик біля дивана, він взяв до рук одну з її подушок, притиснув її до обличчя і вдихнув деревний дим каміна його співочої тітоньки Енні. «Звісно. Ось, чим ти займалася минулої ночі. Ти сиділа з Керолайн перед каміном і розмовляла, поки діти спали. Ти багато говорила. І багато слухала. Що ж ти казала? І що почула? А ще ця тінь на твоєму обличчі. Тепер і ти стала ближнім спостерігачем, затримуєш на всьому погляд надто довго, і на мені в тому числі. Ти знову дитина, ти знову бачиш усе, немов уперше. Для тебе більше немає навколо нічого знайомого, нічого безпечного, на що можна було б покластися».

Він відкрив дзеркальні двері у Роуперову гардеробну і потрапив уже не в її дитинство, а у своє. А чи не мав мій батько точнісінько такого ж військового ящика з мідними ручками, за які трималися, щоб носити ящик оливковими насадженнями Кіпру? А цього розкладного переносного столика, поплямленого чорнилом і вином? А цієї пари турецьких шабель у піхвах, які висіли хрест-навхрест на стіні? Чи цієї пари взуття з вишитими монограмами, схожими на полкові емблеми? Навіть ряди пошитих на замовлення костюмів і смокінгів, від винно-червоного до чорного і до білого, взуття ручної роботи, у яке вставлені дерев’яні копили, білі черевики з оленячої шкіри, лаковані вечірні туфлі — усе безпомилково нагадувало уніформу, яка чекала наказу йти в наступ.

Джонатан знову повернувся у шкіру солдата, оглянув кімнату, шукаючи ознаки ворога: підозрілі дроти, контакти, сенсори, якусь заманливу пастку, яка тут же відправить його на зустріч зі Всевишнім. Нічого. Лише шкільні групові фотографії тридцятилітньої давності у рамках, фото Дені-ела, купка монеток з півдюжини країн, список колекційних вин від «Беррі Брос. і Радд», річні звіти його лондонського клубу.

«Містер Роупер часто буває у Англії?» — питав Джонатан Джед у «Майстерсі», чекаючи, поки багаж гостей повантажать у лімузин.

«Боже мій, ні, — відповіла Джед. — Роупер каже, що ми надзвичайно милі, але страшенно пустоголові. Словом, нам не можна».

«Чому?» — спитав Джонатан.

«О, не знаю, — сказала Джед надто безтурботно. — Податки чи щось таке. Чому ви його не спитаєте?»

Перед ним були двері до внутрішнього кабінету. «Найсо-кровенніша з кімнат, — подумав Джонатан. — І остання таємниця — це ти. Але хто «ти» — він, я чи вона?» Двері були зроблені з суцільного кипариса і вставлені у сталеву раму. Він прислухався. Віддалений гомін розмов. Гул пилососів. Шурхіт натирачів підлоги.

«Не поспішай, — самому собі нагадав професійний спостерігач. — Час — це ретельність. Час — це невинуватість. Ніхто не піднімається сходами, щоб застати тебе на гарячому. Постіль на Кристалі міняють опівдні, щоб випрані простирадла мали вдосталь часу провітритися на сонці: таким був наказ шефа, який Джед старанно виконувала. Ми взагалі слухняні, Джед і я. Наші монастирі і обителі залишили на нас відбиток». Він спробував двері. Замкнені. Один звичайний замок. Ізольованість кімнати сама по собі створювала їй додатковий захист. Кожного, кого помітять біля неї, розстріляють на місці. Він поліз за відмичками, але у вухах зазвучали Роуперові слова: «Ніколи не зламуй замок, якщо можеш знайти ключ: перше правило злодіїв». Він відскочив від дверей і провів рукою по кількох полицях. Потім при-підняв кутик килима, вазон, промацав кишені декількох костюмів, а потім і кишені халата. Далі він підняв декілька черевиків, що стояли неподалік, і перевернув їх догори дриґом. Нічого. Ну і чорт з ним.

Джонатан дістав відмички і вибрав одну, яка здалася йому найбільш придатною. Вона виявилася затовстою. Тоді він обрав іншу і, коли вже був готовий запхати її, його охопив дитячий страх подряпати відполіровану мідну кришку для замкової щілини. «Вандал! Що за нездара тебе виховувала?» Він різко опустив руки, декілька разів повільно вдихнув і видихнув, щоб повернути собі тактичний спокій, і почав спочатку. «Легенько вперед... почекай... трішечки назад... знову вперед. Як ми казали в армії, бери лагідністю, а не силою. Прислухайся, відчувай, затамуй подих.

Прокрути. Легенько... ще капелинку назад... тепер поверни сильніше... і ще дрібочку сильніше... Ти зараз зламаєш відмичку! Ти осъ-осъ її зламаєш і вона застрягне в замковій щілині! Зараз тріснеї»

Замок піддався. Нічого не зламалося. Ніхто не випорожнив свого «Геклера» у Джонатанове обличчя. Він витягнув цілу і неушкоджену відмичку зі щілини, поклав її назад у гаманець, а гаманець у кишеню джинсів, й почув скрип гальм «Тойоти», яка зупинилася на кінному дворі. «Не гарячкуй. Будь ласка». Джонатан підкрався до вікна. Містер Онслоу Роупер несподівано повернувся з Нассау. Противник пробирається через кордон, щоб забрати свою зброю. Але це всього-на-всього з Таунсайду привезли свіжий хліб.

«А ти маєш гострий слух, — сказав він собі. — Прислухаєшся до всього спокійно, уважно, без паніки. Молодець. Татовий хлопчик».

Він був у Роуперовому лігві.

«Але якщо ти вийдеш за рамки дозволеного, то пошкодуєш, що народився на світ», — сказав Роупер.

«Ні, — сказав Берр. — І Роб також сказав «ні». Його святая святих поза грою, це наказ».

По-простому. Солдатська простота. Добротна стриманість пересічної людини. Ні прикрашеного вишивками трону, ні стола з черепашачого панцира, ні дев’ятифутових бамбукових диванів з подушками, які миттєво тебе заколисують, ні срібних келихів, ні каталогів «Сотбі». Просто звичайний маленький нудний офіс, у якому укладаються угоди і заробляються гроші. Простий, покритий шкірзамінником офісний стіл з підставкою для документів на розкладній основі — варто потягнути і кожна поличка виїде наперед. Джонатан так і вчинив. Одне крісло зі сталевим каркасом.

Одне кругле мансардне вікно, яке втупилося у власний шматок неба, немов мертве око. Два метелики-вітриль-ники. Як в біса вони сюди залетіли? Одна муха, дуже шумна. Один лист, який лежав поверх інших листів. Адреса: Гампден-Голл, Ньюберрі. Підпис: Тоні. Тема: скрутне матеріальне становище адресанта. Тон листа водночас і благальний, і погрозливий. Не читай його, лише сфотографуй. Спокійно витягнувши решту документів з підставки, він розклав їх на столі лицем догори, немов гральні карти, а потім відкрутив дно запальнички «Зіппо», привів її у бойове положення і подивився крізь малесеньке вічко. «Щоб встановити камеру на правильній відстані, розведи пальці обох рук і великим торкнися до носа», — говорив Рук. Він так і зробив. Об’єктив був ширококутний. Усі сторінки вміщалися у кадр. «Прицілься вгору, прицілься вниз. Стріляй. Поміняй папери. Не залишай слідів поту на столі. Ще раз торкнися великим пальцем до носа, щоб перевірити відстань. Спокійно. Отак, без поспіху, і завмирай». Заціпенілий, він стояв біля вікна. «Спостерігай, але не висувайся. «Тойота» від’їжджає, за кермом сидить Ґас. Тепер повертайся до роботи. Без гарячки».

Він закінчив фотографувати першу партію, поклав документи назад і взявся за наступні. Шість щільно списаних Роуперовим акуратним почерком сторінок. Перелік найцінніших активів компанії? Чи довгий лист до колишньої дружини про Деніела? Він розклав листи за порядком, зліва направо. Ні, це не листи до Паули. Тут було багато прізвищ і номерів, написаних кульковою ручкою на аркуші в клітинку: прізвища зліва, навпроти них цифри, кожна акуратно вписана у свою клітинку. Борги за азартні ігри? Господарські розрахунки? Список днів народження? Перестань думати. Спочатку шпигуй, потім обдумуй. Він ступив крок назад, витер піт з обличчя і видихнув. Саме тоді він і побачив її.

Одну волосину. Одну довгу, м’яку, пряму, гарну каштанову волосину, якій слід було б бути у медальйоні, чи в любовному посланні, чи пахнути деревним димом на подушці. На якусь мить його охопила лють на кшталт такої, яку відчуває першовідкривач, що врешті дістається до вистражданого кінцевого пункту, і раптом бачить там сліди ненависного суперника, який його випередив. «Ти мені брехала! Ти таки знаєш, чим він займається! Ти дієш з ним пліч-о-пліч, коли він укладає найбільш брудну угоду в своїй кар’єрі!» Наступної миті його потішила думка, що Джед пройшла ту ж самісіньку дорогу, що і він, хоча її не підштовхували на це ні Рук, ні Берр, ні вбивство Софі.

Після цього його пройняв жах. Йому було страшно не за себе, а за неї. За її крихкість і незграбність. Він боявся за її життя. «Ех ти, дурненьке дівчисько, — сказав він їй, — хто ж так лишає повсюди за собою сліди? Тобі що, ніколи не доводилося бачити красиву жінку зі спотвореним обличчям? Чи маленького песика з розрізаним черевом від носа до корми?»

Намотавши зрадницьку волосину навколо верхньої частини мізинця, Джонатан запхав її у промоклу від поту кишеню сорочки, а потім поклав другий стос документів на місце і саме розкладав папери з третьої полички, коли почув стукіт кінських копит, який долинав з кінного двору, у супроводі незадоволених і обурених дитячих голосів.

Діючи методично, він поклав документи на їхнє попереднє місце і підійшов до вікна. Тим часом він почув швидкий тупіт ніг, який лунав уже зсередини будинку, і ридання Деніела, який кликав матір, коли з шумом промчався крізь кухню у вестибюль. А потім почувся голос Джед, яка його кликала. А потім на кінному дворі Джонатан помітив Керолайн Ленгборн з трьома її дітьми, конюха Клода, який тримав за вуздечку Capy, арабську кобилу Джед, і грума До-неґала, що стояв, відвернувши від обурення голову, ніби йому було гидко дивитися на цю сцену, і притримував Де-ніелевого поні Смоукі.

Бойовий ясний розум.

Бойова непорушна витримка.

Він батьковий син. Похороніть його в військовій формі.

Джонатан обережно поклав фотоапарат у кишеню джинсів і уважно оглянув стіл на предмет якихось випадкових слідів. Він витер носовою хустинкою спочатку поверхню столу, а потім усі сторони підставки для документів. Дені-ел кричав голосніше за Джед, але Джонатан усе одно не міг розібрати, що вони говорять. На кінному подвір’ї хтось з дітей Ленгборна вирішив, що саме час приєднатися до цих обурених завивань. Есмеральда вийшла з кухні і вмовляла Деніела не бути таким нечемним хлопчиком, бо ж що на це все скаже татко? Джонатан вийшов у гардеробну, зачинив за собою кипарисові двері до лігва і замкнув їх відмичкою, вовтузячись при цьому довше дозволеного через страх подряпати кришку від замкової щілини. Допоки він дістався спальні, то вже чув на сходах важке тупання Джед у чоботах для верхової їзди, яка саме повідомляла всім, кому було її чути, що вона більше ніколи, ніколи в своєму триклятому житті не візьме Деніела кататися верхи.

Він подумав, що, може, варто заховатися у ванні чи повернутися у Роуперову гардеробну, проте це аніскілечки нічого не вирішувало. Його сковувала розкішна інертність, бажання насолодитися зволіканням, як під час любовних пестощів. Отож коли Джед з’явилася на порозі у повному спорядженні для верхової їзди, лише без хлиста і шолома, вся розпашіла від спеки і злості, Джонатан стояв перед столиком біля дивана і поправляв морські квіти, тому що поки він піднімався нагору, вони дещо втратили свій чудовий вигляд.

Спочатку вона була надто сердита на Деніела, щоб цьому здивуватися. І його вразило, наскільки природно вона виглядала у гніві.

— Томасе, чесне слово, якщо ви маєте хоч якийсь вплив на Деніела, навчіть його не розпускати нюні кожного Божого разу, коли він вдаряється. Одне нещасне падіння, ніхто анітрохи не постраждав, лише його самолюбство, і він влаштовує таку... Томасе, що, чорт забирай, ви робите у цій кімнаті?

— Я приніс вам морські квіти з вчорашнього походу в гори.

— Чому ви просто не передали їх через міс Сью?

— Я хотів сам їх розставити.

— Ви могли б розставити їх внизу і віддати міс Сью.

Вона глянула на незастелене ліжко. На свій учорашній одяг, розкиданий на шезлонгу. На прочинені двері до ванни. Деніел усе ще кричав.

— Деніеле, заткни пельку! — Вона знову глянула на Джонатана. — Томасе, якщо вже чесно, то з квітами чи без, але як на мене, ви безцеремонний нахаба.

«Той самий гнів. Ти просто переключилася з Деніела на мене», — думав Джонатан, поки продовжував поправляти квіти. Раптом йому понад усе захотілося її захистити. Відмички, що лежали в кишені на стегні, здавалося, важили тонну, замаскований фотоапарат майже випадав з кишені сорочки, його історійка з морськими квітами, вигадана в Есмеральдиних інтересах, тріщала по швах. Проте в цю хвилину він думав не про свою вразливість, а про вразливість Джед. Деніелеве ридання стихло, і він прислухався, яка ж буде її реакція.

— Чому тоді ти не викличеш охорону? — запропонував Джонатан, звертаючись радше до квітів, ніж до неї. — Кнопка виклику зовсім поруч, на стіні. Або можеш скористатися внутрішнім зв’язком, якщо тобі так більше до вподоби. Набери дев’ятку і я сповна заплачу за своє безцеремонне нахабство. Деніел робить сцену не тому, що вдарився. Він не хоче повертатися до Лондона і йому не подобається ділити тебе з Керолайн і її дітьми. Він хоче, щоб ти звертала увагу лише на нього.

— Вимітайся, — сказала вона.

Проте на відміну від Джед, Джонатан був спокійний і переймався лише нею, тому перевага була за ним. У суху і в холосту більше ніхто не стріляв. Настав час стріляти бойовими.

— Зачини двері, — тихо наказав він їй. — Зараз не найкращий час для розмови, але я мушу тобі дещо сказати, і я не хочу, щоб Деніел нас почув. Він і так надто багато всього чує через стіну в вашу спальню.

Вона втупилася у нього поглядом і він прочитав на її обличчі тінь сумніву. Вона зачинила двері.

— Я одержимий тобою. Я не можу викинути тебе з голови. Це не означає, що я в тебе закоханий. Але я засинаю і прокидаюся з тобою. Я не можу почистити зуби, щоб заодно не почистити і твої, і переважно я сварюся з тобою. У цьому немає жодної логіки, і це не приносить мені анітрохи задоволення. Я ще ні разу не чув, щоб ти сказала щось путнє, більшість твоїх слів — нещира тарабарщина. Попри це щоразу, коли я придумую якийсь жарт, мені важливо, щоб саме ти з нього посміялася, і коли я не в гуморі, мені хочеться, щоб саме ти мене розвеселила. Я не знаю, що за людина ховається під твоєю маскою, якщо там узагалі хтось є. Як і не знаю, чи ти тут, щоб пива попити, чи ти по вуха закохана у Роупера. Певен, ти і сама не знаєш. Я взагалі думаю, що ти геть збилася на манівці. Але це мене не відштовхує. Анітрохи. Це мене лише обурює, принижує і злить так, що я хочу скрутити тобі шию. Але без цього нікуди.

Це був не завчений текст, а його власні слова. Він говорив виключно за себе. Тим не менше, безжальний сирота, який причаївся у ньому, не міг стриматися, щоб не перекласти частину вини на її плечі.

— Можливо, не варто було так старанно мене виходжувати. Піднімати мене. Сидіти на моєму ліжку. Скажімо, Дені-ел сам винен, що дав себе викрасти. Ні, скажімо, це я винен, що дав себе побити. А ти винна, що так на мене дивишся.

Джед закрила свої образливі очі і здалося, що на якусь хвилю заснула. Вона відкрила очі і підняла руку до обличчя. І він уже злякався, що завдав їй надто сильного удару і втрутився у вразливу ділянку, яку вони так ретельно один від одного оберігали.

— Такої безпардонної фігні мені ще ніхто в житті не казав, ніколи, — невпевнено сказала вона після довгої паузи.

Він ніяк не відреагував.

— Томасе! — сказала вона, немов просячи про його допомогу.

Проте він так і не приходив їй на допомогу.

— Господи, Томасе... Томасе, чорт забирай, це Роуперо-вий будинок!

— Це Роуперовий будинок і ти Роуперова дівчина, але лише до тих пір, поки це тобі не осточортіє. І щось мені підказує, що терпець твій уже ой як скоро увірветься. Роупер мерзотник, про що тобі Керолайн Ленгборн уже не раз розповідала. І ніякий він не пірат, чи азартний гравець з Міссіссіппі, чи романтичний шукач пригод, чи що ти там ще собі намріяла, коли спіймалася на його вудочку. Він провертає афери зі зброєю і як мінімум опосередковано вбиває. — Джонатан пішов на нечуваний крок. Одним реченням він порушив усі Беррові і всі Рукові правила. — Саме тому такі люди, як ти і я, врешті-решт починають за ним шпигувати, — сказав він. — Залишаючи за собою гарячі сліди по всьому його офісу. «Тут була Джед». «Джед Маршал, її слід, її волосина серед його документів». Він би тебе за таке вбив. Ось що він робить. Убиває. — Він зробив паузу, щоб подивитися, який ефект на неї справить його непряме зізнання, але вона лише стояла, як укопана. — Краще піду поговорю з Деніелем, — сказав він. — А що взагалі трапилося?

— Бог його знає.

Коли він виходив, вона зробила дещо несподіване. Вона все ще стояла біля дверей і, коли він підійшов до неї, вона зробила крок назад, щоб дати йому дорогу, що могло б виявитися звичайною ввічливістю. А потім, корячись якомусь імпульсу, який вона, мабуть, не змогла б пояснити, вона випередила його, крутнула дверну ручку і прочинила її, так, ніби його руки були зайняті і йому була потрібна допомога.

Деніел лежав на ліжку і читав книжку про чудовиськ.

— Джед просто зробила з мухи слона, — пояснив він. — Я лише трохи порюмсав. А вона оскаженіла.

19

Був вечір того ж дня і Джонатан усе ще був живий, небо усе ще було на місці, і горили-охоронці не понаскакували на нього з дерев, коли він вертався тунелем до будиночка Вуді. У тому ж ритмі цокали і схлипували цикади, сонце заховалося за горою Міс Мейбл, запали сутінки. Він пограв у теніс з Деніелем і дітьми Ленгборна, поплавав з ними і походив під вітрилами, він вислухав думку Ісаака про «Тоттенгем Готспур», а Есмеральди — про злих духів, і Керолайн Ленг-борн — про мужчин, шлюб і її чоловіка:

— Томасе, тут справа не так у невірності, як у брехні. Не знаю, чому розповідаю вам це, може, тому, що ви щирий. Мені байдуже, що він там говорить про вас, ми всі не без гріха, але я можу розпізнати щирість у людях. Якби тільки він мені сказав: «У мене роман з Аннабель», — чи з ким там у нього зараз роман, — «більше того, я планую продовжувати цей роман», — ну, я б сказала: «Гаразд. Якщо ми граємо за такими правилами, то й грець з ним. Лишень не очікуй, що я буду тобі вірною, а ти тим часом мене зраджуватимеш». Томасе, з цим я можу змиритися. Така вже жіноча доля. Мене просто бісить, що я дала йому доступ до всіх своїх грошей і фактично утримувала його роками, ще й дозволила таткові заплатити за навчання дітей, щоб потім виявилося, що весь цей час він розтринькував мої гроші на першу ліпшу хвойду, залишаючи нас, ну, нехай не без копійки за душею, але й сказати, що грошей у нас кури не клюють, я не можу.

До кінця дня Джонатан ще двічі помітив Джед: уперше — у літньому будиночку, вона була одягнена в жовтий східний халат і писала комусь листа, а вдруге, коли вони з Деніелем прогулювалися узбережжям, і вона припиняла поли спідниці аж до талії і тримала їх тією ж рукою, що і Деніела. І коли Джонатан виходив з будинку, навмисно проходячи під балконом її спальні, то почув, як вона розмовляла з Роупером по телефону:

— Ні, коханий, він зовсім не вдарився, він просто розвередувався. Але це швидко минуло і він намалював мені чудову картину Сари, яка прогулюється дахом стайні, ти будеш просто в захваті...

І він подумав: «А зараз скажи йому: Це були хороші новини, любий. А тепер вгадай, хто нишпорив у нашій спальні, коли я піднялася нагору...»

Час зупинився лише коли Джонатан дістався будиночка Вуді. Заходив усередину він дуже обачно, прикинувши, що у разі якщо охорону попередили, то найімовірніший план дій — це випередити Джонатана і чекати на нього у будиночку. Отож він зайшов з чорного входу і спершу пішов на розвідку й обдивився обидва поверхи, і лише після цього дозволив собі витягнути з фотоапарата малесеньку сталеву касету з плівкою і гострим ножем, який він приніс з кухні, вирізати для неї сховок серед сторінок книжки «Тесе з роду д’Ербервілів».

Опісля події змінювали одна одну дуже стрімко.

Він прийняв ванну і подумав: приблизно зараз ти приймаєш душ, але цього разу нікому буде подати тобі рушник.

Він приготував собі курячий суп з залишків, які йому віддала Есмеральда, і подумав: приблизно зараз ти і Керо-лайн сидите на ґанку і їсте морського окуня під лимонним соусом, який приготувала Есмеральда, і ти слухаєш черговий розділ з життя Керолайн, а її діти тим часом наминають чіпси з морозивом, запивають це «Кока-колою» і дивляться «Молодого Франкенштейна» в Деніелевій кімнаті для ігор, поки він сам лежить і читає у спальні, закривши двері і ненавидячи весь їхній виводок.

Потім Джонатан ліг у ліжко, бо це здалося йому хорошим місцем, щоб про неї подумати. Він пролежав до дванадцятої тридцять і саме у цю годину пильний спостерігач голий-голісінький безшумно сковзнув на підлогу і схопив металеву кочергу, яку він тримав під ліжком, а все тому, що йому почулася чиясь скрадлива хода біля дверей. «Вони прийшли по мене, — подумав він. — Вона все вибовкала Роуперу і вони збираються повторити зі мною сценарій Вуді».

Проте інший внутрішній голос говорив йому щось зовсім протилежне, і саме до цього голосу він прислухався, відколи Джед застала його у своїй спальні. Отож перш ніж вона постукала в двері, він встиг відкласти кочергу вбік і зав’язати на талії саронг.

Вона також одягнулася відповідно до своєї ролі: прийшла в довгій темній спідниці і темній накидці, і він би не здивувався, якби вона ще й напнула на голову капюшон, але той красиво звисав ззаду. Вона тримала ліхтарик і поки він зачиняв двері на ланцюжок, вона поклала його на землю і ще більше закуталася у свою накидку. Вона так і стояла обличчям до нього, театрально схрестивши руки біля горла.

— Тобі не варто було приходити, — сказав він, похапцем зашторюючи вікна. — Хто тебе бачив? Керолайн? Деніел? Працівники нічної зміни?

— Ніхто.

— Не може бути. А хлопці з охорони?

— Я йшла навшпиньках. Мене ніхто не чув.

Він недовірливо подивився на неї. Не тому, що не вірив її словам, а через таку її вкрай нерозсудливу поведінку.

— Вип’єш чогось? — сказав він тоном, який означав: раз ти вже тут.

— Кави. Чашку кави, будь ласка. Без нічого.

«Чашку кави, будь ласка. По-єгипетськи», — згадав він.

— Вони дивилися телевізор, — сказала вона. — Хлопці у сторожці. Я бачила їх через вікно.

— Звичайно.

Він поставив чайник і запалив соснові дрова в каміні, й протягом деякого часу вона тремтіла і насуплено дивилась на шиплячі поліна. А потім роззирнулася в кімнаті, вивчаючи і житло, і його самого, й розглядаючи книжки, які йому вдалося знайти, і помічаючи оцю чепурність у всьому — у квітах, в акварелі бухти Карнейшн-Бей, яка стояла на полиці над каміном поруч з Деніелевим малюнком птеродактиля.

— Денс намалював для мене Capy, — сказала вона. — Щоб загладити свою провину.

— Я знаю. Я проходив попри твою кімнату, коли ти розмовляла з Роупером. Що ще ти йому сказала?

— Більше нічого.

— Ти впевнена?

Вона пирхнула:

— А що я мала йому сказати? Томас думає, що я пустоголова дешева хвойдочка?

— Я такого не казав.

— Ти сказав ще гірше. Ти сказав, що я збилась на манівці, а він узагалі вбивця.

Він подав їй чашку кави. Чорної. Без цукру. Вона трішки надпила, тримаючи чашку обома руками.

— Як я взагалі примудрилася в це вляпатися? — запитала вона. — Я не про тебе. Про нього. Про це місце. Про Кристал і всю цю срану фігню.

— Коркі сказав, він купив тебе на кінному аукціоні.

— Я жила на правах коханки в Парижі.

— Що ти робила в Парижі?

— Та, трахалася з цими двома чоловіками. У мене так завжди буває: я трахаю не тих, кого треба, а всі толкові залишаються поза грою. — Вона ще раз відсьорбнула кави. — Вони мали хату на вулиці Ріволі. Вони добряче зашугали мене. Наркота, хлопці, випивка, дівчата, я, повний набір. Одного ранку я прокинулася, а навколо мене купа тіл. Усі відключилися. — Вона кивнула сама собі, ніби казала: так, саме це і була точка неповернення. — Окей, Джемаймо, сказала я собі, хрін з ними, з тими двомастами фунтами, кидай все і давай дьору. Я навіть не спакувала свої речі. Просто переступила через тіла і пішла на аукціон чистокровних коней у Мезон-Лаффіт, про який я прочитала у «The Trib». Я хотіла подивитися на коней. Я все ще була добряче під кайфом і в голові у мене крутилася лише одна думка: коні. Це єдине, чим ми займалися, поки батькові не довелося все розпродати. Каталися верхи і молилися. Ми шропширські католики, — понуро пояснила вона, немов зізнавалася у сімейному проклятті. — Я, мабуть, усміхалася. Бо цей привабливий чоловік середнього віку підійшов до мене і сказав: «Якого коня ти б хотіла?» І я відповіла: «Отого великого, у вікні». Мені було... легко. Вільно. Ніби я була в фільмі. Ти знаєш це відчуття. Для мене це був лише жарт. Але він її купив. Capy. Торги пройшли дуже швидко і я в них не вслухалася. З ним був якийсь пакистанець, який нібито теж брав участь у торгах. А потім він просто повернувся до мене і сказав: «Вона твоя. Куди її відправити?» Я перелякалася до смерті, але вирішила дограти цю виставу до кінця. Він повів мене у магазин на Єлисейських полях і, окрім нас, там більше нікого не було. Він заздалегідь наказав розігнати всю потолоч до нашого приходу. Ми були єдиними клієнтами. Він накупував мені шмоток на десять тисяч фунтів і зводив у оперу. А потім запросив на вечерю і розповів про острів під назвою Кристал. Далі він повіз мене у готель і трахнув. Я й подумала: вбила одним пострілом усіх зайців. Томасе, він же не погана людина. Він просто робить погані вчинки. Як водій Арчі.

— Хто такий водій Арчі?

На деякий час вона про нього забула і натомість втупилася поглядом у вогонь і сьорбала каву. Вона вже більше не тремтіла. Лише одного разу вона здригнулася, але це її турбували спогади, а не холод.

— Боже, — прошепотіла вона. — Томасе, що мені робити ?

— Хто такий Арчі? — повторив він.

— Він з нашого села. Водій «швидкої допомоги» від місцевої лікарні. Усі обожнювали Арчі. Він приїжджав на всі верхогони і надавав першу допомогу всім, кому було потрібно. Зішкрібав тіла з дитячого манежу і все таке. Милий був чоловік. Але одного разу «швидка допомога» оголосила страйк і Арчі пікетував лікарняні ворота й не пускав хворих, тому що, як він сказав, усі решта водіїв були зрадниками спільних інтересів. І місіс Лаксом, яка прибирала в настоятеля, померла, бо він її не пустив. — Вона знову здригнулася. — Ти завжди запалюєш вогонь у каміні? Якось по-дурному — вогонь у тропічному кліматі.

— У вас на Кристалі теж багато де горить вогонь.

— Ти йому дуже подобаєшся. Ти це знаєш?

— Так.

— Ти йому як син чи щось таке. Я безперестанку просила його тебе позбутися. Відчувала, що ти наближаєшся, і не могла тебе зупинити. Ти вмієш так моторошно підкрадатися. Але він цього ніби й не помічає. Чи не хоче помічати. Мабуть, це через Дена. Ти його врятував. Все одно, це ж не може тривати вічно, правда? — Вона трохи надпила. — Ну, думаєш, чорт з ним. Якщо він не бачить, що відбувається у нього під носом, то це його проблеми. Коркі його попередив. І Сенді також. Він їх не слухає.

— Чому ти нишпорила у його документах?

— Керо наговорила мені всілякої всячини про нього. Жахливі речі. Це було нечесно. Дещо я вже знала. Я намагалася не вникати, але від цього не втекти. Хтось щось бовкне на вечірці. Щось почує Ден. А ще ці противнючі хвалькуваті банкіри. Не мені судити людей. Не мені. Я завжди думаю, що це я наламала дров, а не хтось інший. Біда в тому, що ми достобіса чесні. Особливо мій батько. Він радше голодуватиме, ніж обдурить податкову. Завжди оплачував рахунки у той же день. Саме тому і розорився. Інші, звичайно, йому не платили, але він цього не помічав. — Вона зиркнула на нього. А потім пильно подивилася. — Господи, — знову прошепотіла вона.

— Ти щось знайшла?

Вона захитала головою.

— Я не могла. Я навіть не знала, що шукати. От і вирішила, чорт з ним, і спитала його прямо.

— Ти що зробила?

— Я поставила питання руба. Якось після вечері. Я сказала: «Це правда, що ти аферист? Скажи мені. Я маю право знати».

Джонатан глибоко вдихнув.

— Ну, принаймні ти прямо запитала, — сказав він, обачно усміхнувшись. — Як Роупер це сприйняв? Покаявся у всіх гріхах, присягнувся більше ніколи не робити нічого поганого, і звинуватив у всьому своє важке дитинство?

— Він скам’янів.

— І сказав?

— Сказав, що це не моє собаче діло.

Відгомін розповіді Софі на цвинтарі в Каїрі про її розмову з Фредді Гамідом не давав Джонатану зосередитися.

— А ти сказала, що це твоє діло? — припустив він.

— Він сказав, що я все одно не зрозумію, навіть якщо він усе мені розповість. І що мені варто заткнутися і не патякати про те, чого я не розумію. А потім він сказав, що це не злочин, а політика. Я спитала: що не злочин? Що політика? Розкажи мені про все найгірше, сказала я. Розкажи мені головну суть, щоб я знала, у що замішана.

— І що на це сказав Роупер? — спитав Джонатан.

— Сказав, що нема ніякої суті. Це лише такі люди, як мій батько, думають, що існує якась суть, і тому такі, як мій батько, — невдахи. Сказав, що любить мене, і що цього достатньо. Тоді я розлютилась і сказала, що, може, для Єви Браун цього і було достатньо, але не для мене. Я думала, він мене вдарить. Але він лише взяв мої слова до уваги. Його нічим не здивуєш, ти знав? Усе — лише факти. Фактом більше, фактом менше. Врешті-решт все одно чиниш так, як найлогічніше вчинити у тій чи іншій ситуації.

«Саме так він і зробив з Софі», — подумав Джонатан.

— А ти? — спитав він.

— А що я? — їй захотілося бренді. Оскільки бренді у нього не було, то він налив їй віскі. — Все брехня, — сказала вона.

— Що брехня?

— Моє життя. Мені кажуть, хто я така, я вірю на слово й граю цю роль. Ось, що я роблю. Я завжди вірю людям. Не можу нічого з собою зробити. Раптом невідомо звідки з’являєшся ти і кажеш, що я збилася на манівці. Але він говорить мені щось зовсім інше. Він каже, що я його совість. Що все це заради нас з Деніелем. Одного вечора, у присутності Коркі, він так і сказав, — вона ковтнула віскі. — Керо каже, що він продає наркоту. Ти знав? Величезні поставки в обмін на зброю і ще бозна-що. Ідеться не про балансування на грані дозволеного чи про махлювання. І не про звичайну дозу, щоб вечірка минула веселіше. Керо каже, що ідеться про повномасштаб-ний організований мегазлочин. А ще вона каже, що я коханка гангстера — це ще одна версія мене, яку я намагаюся переварити. Повір, у теперішні часи бути мною — справжнє свято.

Вона знову глянула на нього, прямо і не моргаючи.

— Я по вуха в гімні, — сказала вона. — Я вляпалася у це з широко заплющеними очима. Я на все це заслужила. Тільки не кажи мені, що я зійшла на манівці. Я сама можу собі вичитати мораль. Досить про мене. А що в біса ти за один? Ти теж явно не Мати Тереза.

— А на Роуперову думку, що я за один?

— Він каже, що ти добряче влип. Але ти хороший хлопа-ка. Він тебе хоче підрихтувати. Йому вже осточортіло, що Коркі вічно перемиває тобі кістки. Щоправда, він не зловив тебе на гарячому у нашій спальні, правда? — сказала вона, знову пирхаючи. — Давай послухаємо твою версію подій.

Він далеко не одразу відповів. Спочатку подумав про Берра, потім — про себе, і про всі правила, які забороняли йому видавати інформацію.

— Я доброволець, — сказав він.

Вона скривилася:

— Працюєш на поліцію?

— Щось таке.

— Скільки в тобі від тебе самого.

— Сам хочу збагнути.

— Що вони з ним зроблять?

— Зловлять. Притягнуть до суду. Посадять.

— Як ти можеш добровільно робити таку роботу? Боже правий.

Під час підготовки до завдання Берр не сказав йому, як діяти у такій непередбачуваній ситуації. Він витримав паузу, щоб усе обдумати. І ця тиша, як і відстань між ними, здавалося, радше їх зближувала, ніж розділяла.

— Усе почалося з однієї дівчини, — сказав він. А потім виправився: — 3 жінки. Роупер і ще один чоловік замовили її вбивство. Я почувався відповідальним за її смерть.

Згорбившись і все ще закутавшись у накидку, вона обвела поглядом кімнату, а потім знову глянула на нього:

— Ти кохав її? Цю дівчину? Цю жінку?

— Так. — Він посміхнувся. — Вона була моєю совістю.

Вона обдумувала його слова і, вочевидь, сумнівалася, чи схвалити їх.

— Коли ти врятував Деніела, у «Мама Лоу», це все теж була брехня?

— Здебільшого.

Він спостерігав, як вона намагалася все порозставляти на свої місця: різку несподівану зміну почуттів, відчайдушні спроби все зрозуміти, змішані моральні принципи свого виховання.

— Лікар Марті сказав, що вони мало тебе не вбили, — сказала вона.

— А я мало не вбив їх. Я втратив самоконтроль. Це була гра, яка пішла не за сценарієм.

— Як її звали?

— Софі.

— Ти повинен розповісти мені про неї.

І вона мала на увазі тут, у цьому домі, зараз.

Джонатан повів її нагору, у спальню, і лежав поруч, не торкаючись її, поки розповідав про Софі, і врешті вона заснула, а він був на сторожі її сну. Вона прокинулася і захотіла содової, і він приніс її з холодильника. А потім о п’ятій годині, ще перед світанком, він одягнув свій біговий одяг і провів її тунелем до сторожки, не дозволяючи їй користуватися ліхтариком. Він сказав їй триматися на крок позаду нього, з лівого боку, так ніби вона була молоденькою новобрани-цею, яку він вів у бій. А біля сторожки він просунув голову і плечі в вікно, щоб, як завжди, перекинутися кількома словами з нічним сторожем Марлоу, і дати можливість Джед проскочити повз нього, як Джонатан сподівався, непомітно.

Його тривога не розсіялася, коли він, повернувшись, застав расту Амоса у себе на порозі. Він сидів і чекав на свою чашку кави.

— Містр Томас, звеселилася ваша душа вчера вночі, нє, сері — поцікавився він, кидаючи у чашку чотири ложки цукру.

— Звичайнісінький був вечір, Амосе. А в тебе?

— Містр Томас, сер, мій ніс не чув свіженького запаха диму, який би йшов з Таунсайду в час ночі, ше з тих пір, як містр Вудман забавляв свуїх подружок музикою і любов’ю.

— Судячи з усього, краще б містер Вудман натомість почитав якусь книжку про совість і мораль.

Амос розреготався.

— Крім вас, містр Томас, на цьому острові тілько один чоловік ше читає книжки. І той одурманений травкою і сліпий, як кріт.

Тієї ночі, на його нещастя, вона прийшла знову.

Цього разу на ній була не накидка, а костюм для верхової їзди, який, як вона, вочевидь, вирішила, давав їй хоч якийсь захист. Він злякався, але не здивувався, бо вже розгледів у ній рішучість Софі і зрозумів, що відіслати її назад не легше, ніж умовити Софі не повертатися назад до Каїра, де її вичікував Гамід. Тому він заспокоївся, і цей спокій вони розділили на двох. Вона взяла його за руку і повела нагору, де вона продемонструвала розсіяну зацікавленість його одягом і білизною. Склала те, що було неохайно складено. Знайшла другу частинку того, що мало бути парне. Вона притягнула його до себе і поцілувала дуже точно, немов заздалегідь вирішила, скільки себе вона може йому віддати, а скільки притримати. Коли вони поцілувалися, вона знову повела його донизу і, зупинившись під світильником, торкалася його обличчя кінчиками пальців, пересвідчуючись у його справжності, фотографуючи його очима, щоб потім взяти ці світлини з собою. У цю хвилю він недоречно згадав літню пару емігрантів, які танцювали у «Мама Лоу» у ніч викрадення, і те, як вони торкалися обличчя одне одного, немов не могли повірити власним очам.

Вона попросила келих вина, і вони сиділи на дивані, пили й насолоджувалися тишею, яку, як виявилося, вони вміли переживати спільно. Вона притягнула його до своїх ніг і ще раз поцілувала, притиснувшись до нього всім тілом, і так довго вдивлялась йому в очі, немов перевіряла їх на щирість. А потім пішла, тому що, як сама ж пояснила, з чимось більшим наразі не справилася б, принаймні до наступного крутого повороту долі.

Коли вона пішла, Джонатан піднявся нагору, щоб подивитися на неї через вікно. Потім він поклав свій примірник «Тесе» у коричневий конверт, на якому з помилками і всіма заголовними літерами написав «В МАГАЗИН ДЛЯ ДОРОСЛИХ», на адресу поштової скриньки в Нассау, номер якої дав Рук, який пам’ятав його ще з часів своєї молодості. Він кинув конверт у поштову скриньку на узбережжі, щоб Роуперовий літак наступного дня доставив його в Нассау.

— Насолоджуємося самотністю, солоденький? — запитав Коркоран.

Він знову сидів у Джонатановому саду і попивав холодне пиво з бляшанки.

— Так, дякую, — ввічливо відповів Джонатан.

— Чув, чув. Фріскі казав, ти нею насолодився. Таббі казав, ти нею насолодився. Хлопці на воротах казали, ти нею насолодився. Більшість Таунсайду вважає, що ти нею насолодився.

— Добре.

Коркоран випив. На ньому була його Ітонська панамка і бридкий костюм, у якому він зазвичай літає в Нассау. Він говорив, звертаючись немов до моря.

— І виводок Ленгборнів не наламав нам задоволення?

— Ми побували в кількох експедиціях. Керолайн трохи повісила носа, тому діти з радістю від неї відпочили.

— А який ти добрий, — задумливо сказав Коркоран. — Який молодець. А який улюбленець. Точнісінько як Семмі. А мені так і не випало його вдути. — Потягнувши вниз край капелюха, він замугикав «Так солодко тоді живеться», немов сумна Елла Фіцджеральд. — Послання від шефа для вас, містере Пайн. Настав час «Ч». Приготуйтеся попрощатися з Кристалом і зі всіма. Збори розстрільної команди на світанку.

— Куди я їду?

Схопившись на ноги, Коркоран спустився садовими сходами до пляжу, так ніби не міг більше витримати й хвилини у Джонатановому товаристві. Він підняв камінь і, незважаючи на вагу, жбурнув його у темну воду.

— На моє чортове місце, от куди ти валиш! — крикнув він. — Скажи дякую сраним принцесам з їхніми довгими язиками, які тільки сплять і бачать, щоб щось напартачити! І в яких ти, як я підозрюю, служиш на побігеньках!

— Коркі, що за дурниці ти верзеш?

Коркоран обдумав Джонатанове питання.

— Не знаю, любчику. Якби ж то я знав. Може, це повна фігня, а може, й чиста правда. — Він кинув ще один камінь. — Я — як голос у пустелі. Шеф, хоч він цього ніколи й не визнає, невиправний романтик. Роупер вірить у світло на кінці пірса. Але от біда в тому, що нещасний нічний метелик теж у це вірив. — Під супровід Коркоранового злого бурчання у воду полетів ще один камінь. — А от Коркі закоренілий скептик. І ти, з моєї особистої і професійної точки зору, ніщо інше як отрута. — Ще один камінь. І ще один. — Я кажу йому, що ти отрута, але він мені не вірить. Він вигадав тебе. Ти вихопив з полум’я його чадо. А тим часом Коркі — дякуючи певним особам, не будемо називати імен, твоїм друзям, як я підозрюю — пройдений етап. — Він допив пиво, швиргонув банку на пісок і взявся шукати ще один камінь, який Джонатан люб’язно йому подав. — Солоденький, давай начистоту, дехто вже трішечки підупав, правда?

— Коркі, як на мене, то у декого просто трішечки дах поїхав, — сказав Джонатан.

Коркоран струсив пісок з рук.

— Боже, як же ж важко бути злочинцем, — поскаржився він. — Купа людей, вічний шум. А скільки дурних засранціві Вічно треба йти туди, куди не хочеться. У тебе не так? Звісно, що ні. Ти так низько не опускаєшся. Саме це я безперестанку й торочу шефу. Але хіба він мене слухає?

— Нічим не можу допомогти, Коркі.

— О, не хвилюйся, я сам зі всім розберусь. — Він запалив сигарету і з вдячністю видихнув. — А тепер ось що, — сказав він, махнувши рукою у бік будиночка Вуді. — Дві ночі підряд, мої шпигуни мені доповіли. Мені кортить донести шефу, звичайно. Нема нічого приємнішого. Але я не можу так вчинити з нашою леді Кристалу. Але от за інших я не ручаюсь. Хтось все одно пробовкається. Так завжди буває. — На фоні місяця чітко вималювалися контури Міс Мейбл. — Ніколи не любив вечорів. Просто терпіти не можу цих сучих синів. Та й ранків також, раз уже на це пішло. А все через трикляті похоронні дзвони. Якщо ти Коркі, на більше ніж десять стерпних хвилин на день можна й не сподіватися. Ще по одній, за королеву?

— Ні, дякую.

На легку мандрівку ніхто не сподівався. На світанку вони зібралися біля злітно-посадкової смуги на вершині Міс Мейбл, немов справжні біженці. Джед була у темних окулярах і навмисно нікого не помічала. У літаку, не знімаючи окуляри, вона сиділа, згорбившись, на місці у задньому ряду між Коркораном і Деніелем, а Фріскі і Таббі пильнували Джонатана з флангів спереду. Коли вони приземлилися в Нассау, Макартур чекав на них біля турнікету. Коркоран подав йому паспорти, серед яких був і Джонатановий, і всіх пропустили без проблем.

— Джед зараз знудить, — заявив Деніел, коли вони сідали у новенький «Роллс-ройс». Коркоран наказав йому заткнутись.

Маєток Роупера виявився прикрашеним ліпниною будинком у стилі епохи Тюдорів. Він виглядав моторошно і на диво занедбано.

По обіді Коркоран повів Джонатана по магазинах у Фрі-тауні. Коркоран був дуже розсіяний. Кілька разів він зупинявся у гидких забігайлівках, щоб перехилити чарку, а Джонатан тим часом попивав «Кока-колу». Здавалося, тут усі знали Коркорана, а дехто навіть надто добре. Фріс-кі плентався позаду них. Вони купили три дуже дорогих італійських ділових костюми — штани потрібно підшити на вчора, будь ласка, Клайв, сонечко, інакше шеф оскаженіє. Далі вони придбали півдюжини сорочок, шкарпеток, і краваток під колір, а ще черевики і пояси, легенький синій дощовик, білизну, лляні носовички, піжами, і шкіряну торбинку для туалетних приладів з електробритвою і двома гарненькими щітками для волосся зі срібними ініціалами «Т»:

— Мій друг визнає лише те, що позначено літерою «Т», правда, любчику?

А коли вони повернулися назад до Роуперового маєтку, останніми штрихами Коркоранового творіння були гаманець зі свинячої шкіри, в якому було повно кредитних карток на Томасове ім’я, чорна ручна валіза, золотий годинник «Піаже» і дві золоті запонки з вигравіюваними ініціалами «ДСТ».

Отож до того часу, коли всі зібралися у вітальні, щоб перехилити по келиху шампанського — Джед і Роупер розпашілі і розслаблені, — Джонатан уже був взірцем сучасного молодого керівника.

— Що ми про нього думаємо, дорогенькі? — запитав Коркоран, явно пишаючись своїм творінням.

— Збіса гарний, — сказав Роупер байдужим тоном.

— Супер, — сказала Джед.

Випивши шампанського, вони подалися на острів Па-радайз в ресторан Енцо, де Джед і замовила салат з омарів.

Всього-на-всього. Один салат з омарів. Замовляючи його, Джед обіймала Роупера за шию. Вона не забрала руку, поки Роупер передавав її замовлення власникові ресторану. Вони сиділи поруч, бо це був їхній останній вечір разом, і, як всі знали, вони кохали одне одного до безтями.

— Дорогі, — сказав Коркоран, підіймаючи свій келих вина до них. — Ви чудова пара. Неймовірно красива. Нехай вас ніхто не розлучить. — Він залпом випив усе вино, тим часом як власник ресторану — італієць, якому від цієї картини серце кров’ю обливалося, — говорив, що, на превеликий жаль, салат з омарів закінчився.

— Джедс, може телятини? — запропонував Роупер. — Паста теж мала б бути непогана. Щось з курятиною? Ні, не треба. Забагато часнику. Доведеться тебе ізолювати. Риби? Принесіть їй рибу. Джедс, хочеш рибу? Може, морський язик? Яка у вас є риба?

— Для нашої дами, — сказав Коркоран, — лише найкращу рибу.

Джед замовила рибу замість омарів.

Джонатан також їв рибу і смакувала вона йому «пречудово». На думку Джед, риба була «розкішна». З ними погодились Макданбі, які по першому свистку стрімголов при-мчалися у ресторан, щоб кількість гостей за Роуперовим столом не була меншою, ніж належить.

— Як на мене, зовсім вона не розкішна, — сказав Коркоран.

— О, Корке, вона значно краща, ніж омари. Моя найулюбленіша риба.

— Але омари є в меню, весь острів аж кишить омарами, якого чорта вони їх не мають? — не вгавав Коркоран.

— Корке, вони просто напартачили. Не всі такі генії, як ти.

Роупер був стурбований. Але він не був налаштований вороже, просто його думки були далеко, а рука — на стегні

Джед. Проте Деніел, якому незабаром треба було їхати в Англію, вирішив повернути батька на землю.

— Роупер дуже гризеться, — порушив він неприємну тишу. — Він от-от має укласти одну супер-пупер угоду. От тоді вже й заживе як в Бога за пазухою.

— Денс, закрий пельку на петельку, — добродушно сказала Джед.

— Хто найчастіше щось солить? — спитав Деніел. Ніхто не знав. — Соліст, — сказав він.

— Денс, друже, припни-но трохи язика, — сказав Роупер.

Але тієї ночі Коркоран був їхньою долею, від якої їм було не втекти. Він саме розповідав про свого друга, консультанта з інвестицій, Бліцкрига Вілкінса, який на самому початку ірано-іракської війни переконував своїх клієнтів, що вона закінчиться через три тижні.

— Що з ним сталося? — спитав Деніел.

— Боюся, Дене, сидить, склавши руки. Здебільшого ледве зводить кінці з кінцями. Виклянчує гроші у друзів. Словом, геть як я через кілька років. Згадай про мене, Томасе, коли проїжджатимеш повз на своєму «Роллс-ройсі» і побачиш старого Коркі, який підмітатиме вулиці. Кинь нам монетку на пам’ять про старі добрі часи, добре, любчику. Томасе, за твоє здоров’я. Вам довгих років життя, сер. Довгих літ вам усім. Будьмо.

— І за тебе, Коркі, — сказав Джонатан.

Один з Макденбі теж спробував про щось розповісти, але Деніел знову втрутився:

— Як врятувати світ?

— Ну-ну, і як, серденько, — сказав Коркоран. — Дуже кортить дізнатися.

— Вбити всіх людей.

— Денс, заткнись, — сказала Джед. — Ти жахливо поводишся.

— Я просто сказав вбити всіх людей). Це ж жарті Ви що, жартів не розумієте? — Піднявши обидві руки, він розстріляв усіх за столом з уявного кулемета. — Бах- бах-бах- бах-бах! Ось вамі Тепер світ врятовано. Божу ньому нікого нема.

— Томасе, піди прогуляйся з Денсом, — наказав Роупер. — Приведи його, коли він навчиться поводитися за столом.

Але поки Роупер це говорив — не надто переконливо, бо ж це був прощальний вечір і Деніелу все сходило з рук, — повз них пронесли салат з омарами. Коркоран це помітив. І він рвучко схопив за руку чорношкірого офіціанта, який його ніс, і потягнув до себе.

— Ей, ти тої — вигукнув переляканий офіціант і з дурнуватою посмішкою оглянув зал, сподіваючись, що це частина якогось дивного розіграшу.

Власник ресторану вже поспішав до них. Фріскі і Таб-бі, які були на своїй вогневій позиції — сиділи за столиком у кутку — зірвались на ноги, готуючись витягнути зброю. Всі застигли.

Коркоран уже був на ногах і з несподіваною силою накинувся на руку офіціанта так, що бідолаха мало не втратив рівновагу і мало не випустив тацю. Коркоранове обличчя побагровіло, він задер підборіддя і кричав на власника.

— Сер, ви розмовляєте англійською? — на весь ресторан загорланив він. — Бо я говорю англійською. Сер, наша дама замовила салат з омарів. Ви сказали, що омари закінчилися. Сер, ви брехун. І ви образили нашу даму і її партнера, сер. Омари не закінчилися!

— На них зробили замовлення заздалегідь! — запротестував господар з більшою сміливістю, ніж Джонатан від нього очікував. — Спеціальне замовлення. О десятій годині ранку. Якщо вам кров з носа потрібні омари, то і ви замовляйте наперед. А зараз відпустіть його!

Ніхто за столом і не поворухнувся. У цій п’єсі були свої актори. Навіть Роупер, здавалося, на хвилю завагався, чи варто йому втручатися.

— Як вас звати? — спитав Коркоран власника ресторану.

— Енцо Фабріцці.

— Корке, залиш його в спокої, — наказав Роупер. — Не будь занудою. Ти поводишся як останній зануда.

— Корке, припини, — сказала Джед.

— Містере Фабріцці, якщо наша дама хоче якусь страву, чи це омари, чи печінка, чи риба, чи щось зовсім простеньке, як-от стейк чи шматок телятини, ви повинні завжди їй цю страву подати. Бо якщо ви цього не зробите, містере Фабріцці, я куплю цей ресторан. Сер, у мене грошей кури не клюють. А ви, сер, підмітатимете вулицю, а наш містер Томас мчатиме повз вас на своєму «Роллс-ройсі».

Джонатан, який сидів у своєму чудовому костюмі на протилежному кінці стола, звівся на ноги. Його обличчя розпливлося в усмішці готельєра.

— Гадаю, нам уже час іти, правда, шефе? — сказав він надзвичайно люб’язно, підходячи до Роуперового краю стола. — Ми всі трохи втомилися з дороги. Містере Фабріцці, не пригадую, коли мені востаннє доводилося куштувати таку смачну страву. Єдине, що нам зараз потрібно, це рахунок, якщо ваша ласка нам його принести.

Джед встала з-за столу, готова іти. Її погляд був спрямований в нікуди. Роупер накинув їй шалик на плечі. Джонатан відсунув їй крісло і вона вдячно усміхнулася, хоча усмішка її, як завжди, нічого не виражала. Хтось з Макданбі оплатив рахунок. Почувся здавлений крик — це Коркоран накинувся на Фабріцці, і наміри його були серйозними, проте Фріскі і Таббі уже стояли напоготові, щоб його стримати, і дякувати Богу, бо декілька працівників ресторану вже поривалися помститися за свого колегу. Якимось дивом усі вийшли назовні саме тоді, коли під’їхав їхній «Роллс-ройс».

«Я нікуди не поїду, — пристрасно сказала вона, коли тримала Джонатанове обличчя у своїх руках і вдивлялася у його очі одинака. — Мені не вперше вдавати те, чого нема. І я можу це робити стільки, скільки доведеться».

«Він тебе вб’є, — казав їй Джонатан. — Він дізнається. Точно дізнається. Всі говорять про нас за його спиною».

Але, як і Софі, вона, здавалося, вважала себе безсмертною.

20

Тихий осінній дощ накрапає на вулиці Вайтголлу, коли Реке Ґудгью іде на війну. Іде без зайвого шуму. На схилі своєї кар’єри. Зі зрілою певністю у праведному ділі. Без драматизму, без фанфар, без гучних фраз. Просто тихо випускаючи на волю бійця, який затаївся у ньому. Це буде його особиста і водночас альтруїстична війна проти того, що йому неминуче довелося назвати Силами Мороку.

«Війна не на життя, а на смерть, — каже він своїй дружині, — без попереджень. Моя голова або їхня. Вайтголлівська бійка на ножах, лицем до лиця». «Якщо ти впевнений, коханий», — сказала вона. Кожен його рух був ретельно продуманий. Жодного поспіху, жодного молодецтва, жодних хитрощів. Він посилає чіткі сигнали своїм таємним ворогам у відділі чистої розвідки. Нехай вони мене чують, нехай вони мене бачать, каже він. Нехай тремтять. Ґудгью грає відкрито. Більш-менш.

Ґудгью підштовхнула до дій не лише ганебна пропозиція Ніла Марджорема. Тиждень тому, коли він їхав велосипедом на роботу, його мало що не роздавили, як жабу, їдучи своїм улюбленим мальовничим маршрутом — спочатку на захід через Гемпстед-Гез, виключно дозволеними велосипедними доріжками, потім через Сент-Джонс-Вуд і Ріджентс-парк до Вайтголлу — Ґудгью раптом помітив, що його з обох боків затиснули два високі фургони, один з яких був брудно-білий з затертим написом, який він не міг розібрати, а інший — зелений і без напису. Якщо він гальмував, вони також гальмували. Якщо швидше крутив педалями, вони також прискорювалися. Його спантели-чення переросло у злість. Чому ці два водії так зиркають на нього своїми холодними поглядами через бокові дзеркала? А потім ще й переглядаються один з одним і зближаються все більше і більше, затискаючи його всередині? А що це виробляє третій фургон позаду, блокує йому шлях відступу?

Він почав кричати:

— Обережно! Дайте проїхати! — але вони його наче і не чули. Фургон, який їхав позаду, тримався бампер у бампер з фургонами обабіч Ґудгью. Крізь брудне вітрове скло неможливо було роздивитися обличчя водія. Фургони з обох боків затиснули його настільки, що варто було йому легенько повернути кермо, і він би зачепив когось з них.

Припіднявшись з сідла, Ґудгью загримав кулаком у рукавичці по боковій панелі лівого фургону, а потім відштовхнувся від нього, щоб відновити рівновагу. Байдужі очі в бокових дзеркалах дивилися на нього без будь-якої зацікавленості. Він так само атакував і фургон справа. Той у відповідь лише під’їхав ще ближче.

Він наглої смерті його врятувало червоне світло світлофора. Фургони зупинилися, але Ґудгью, уперше в житті, проїхав на червоне світло, заледве розминаючись зі смертю, яка виглядала як відполірований передній бампер «Мерседеса».

Того ж дня Реке Ґудгью переписав свій заповіт. Наступного дня він вдався до лише йому відомих хитрощів і зумів обійти бюрократичну машинерію свого власного міністерства — і приватного офісу свого шефа — й конфіскував частину верхнього поверху — хаотично розкидані мансардні приміщення, переповнені застарілим електронним обладнанням, якому вже давно місце в музеї, і яке тут тримали на випадок захоплення Британії більшовиками, що було не за горами. Хоча ймовірність такого розвитку подій уже канула в далеке минуле, проте чиновникам з адміністративно-господарського відділу ще поки про це не повідомили, тому коли Ґудгью попросив доступ до мансарди для виконання секретного завдання, вони радо пішли назустріч. За одну ніч застаріле обладнання вартістю кілька мільйонів фунтів стерлінгів відправили на стоянку для вантажівок у Олдершот — доживати віку й іржавіти.

Наступного дня Беррова маленька команда мала у своєму розпорядженні дванадцять затхлих мансардних кімнаток, два несправних туалети розміром з тенісний корт, сигнальну комірку з обірваними дротами, окремі сходи з мармуровою балюстрадою і протертими дірками в лінолеумі, а ще сталеві двері з тюремним вічком. А ще через день Ґудгью ретельно перевірив кожен куток і повідрізав усі телефонні лінії, які потенційно могли б прослуховува-тися Рівер-гаузом.

Що стосувалося викачування грошей з міністерства, то тут чвертьстолітній досвід Ґудгью у ролі простого смертного працівника Вайтголлу не минув даремно. Він став Робін Гудом-бюрократом, який запускав руку в урядові рахунки, щоб урешті піймати на гачок державних службовців, які збилися з шляху істинного.

Берру потрібно ще троє працівників і він навіть знає, де їх знайти? Найми їх, Леонарде, найми їх.

Інформатору є що розповісти, але він хоче декілька тисяч завдатку? Заплати йому, Леонарде, дай стільки, скільки він схоче.

Роб Рук просить двох охоронців, щоб поїхати на Кюрасао? Робе, хіба двох вистачить? Може, краще чотирьох, це задля його ж безпеки.

Усі дріб’язкові заперечення, насмішки і причіпки Ґуд-гью як вітром здуло. Варто було йому ввійти крізь сталеві двері нового Беррового мансардного гніздечка, і він скидав свою ущипливість, мов маску, чим вона насправді весь час і була. Щовечора, коли офіційні робочі справи добігали кінця, Ґудгью ішов на свою, як він її скромно називав, нічну зміну, і Берру доводилося братися за роботу з не меншим ентузіазмом. Ґудгью наполіг, щоб йому виділили найбільш занехаяну кімнату в кінці порожнього коридору, з вікнами на парапет, загарбаний голубами. їхнє воркування звело б з розуму кого завгодно, але Ґудгью їх ніби й не чув. Твердо вирішивши не заходити на Беррову операційну територію, він з’являвся лише для того, щоб прихопити черговий стос звітів, чи заварити собі шипшинового чаю, чи обмінятися слівцем з працівниками нічної зміни. А потім знову повертався до свого робочого столу і продовжував стежити за останніми диспозиціями ворога.

— Леонарде, я планую потопити їхнього «Флагмана» з усіма на борту, — сказав він Берру і голова його при цьому несподівано засіпалася. Такого за ним Берр ще не спостерігав. — У Морока опісля не залишиться жодного «моряка». А твій Діккі Бомж Роупер надійно сидітиме за ґратами, згадаєш мої слова.

Берр не проти їх згадати, але все ж сумнівається в їхній правдивості. І справа не в тому, що він сумнівався у твердості намірів Ґудгью. Як і не сумнівався у тому, що люди

Морока навмисно зроблять усе, щоб вимотати, налякати чи навіть госпіталізувати свого противника. Довгими місяцями Берр і сам уважно стежив за всіма своїми діями. Він завжди старався зранку самотужки відвозити дітей до школи і домовлявся, щоб хтось їх забирав увечері. Берр переймався лише тим, що Ґудгью досі не усвідомлював масштабів цього восьминога. Лише минулого тижня Берру тричі відмовили у доступі до документів, які, як він знав, ходили по руках. Він тричі протестував і все даремно. Востаннє він особисто пішов у міністерство закордонних справ, щоб поговорити зі співробітником архіву у його ж лігві.

— Містере Берр, боюся, вас дезінформували, — сказав архіваріус у чорній краватці працівника похоронного бюро і чорних нарукавниках поверх чорного піджака. — Досьє, про яке йдеться, наказали знищити ще декілька місяців тому.

— Ви хочете сказати, що до нього мають доступ лише «флагмани». Чому б вам не називати речі своїми іменами?

— Хто до нього має доступ, сер? Здається, я вас неправильно зрозумів. Не могли б ви пояснити більш зрозуміло?

— Містере Аткінс, моя справа — це «П’явка». Я особисто відкривав досьє, на яке зараз даю запит. Це одне з шести досьє по «П’явці», які відкривали і паралельно наповнювали люди з мого відділу: два по суті справи, два по організації, два особисті. Жодне з них не проіснувало більше, ніж півтора року. Хто коли-небудь чув про архіваріуса, який би дав дозвіл на знищення досьє через вісімнадцять місяців після того, як його завели?

— Містере Берр, мені дуже шкода. Може, «П’явка» і ваша справа, я не маю підстав не вірити вашим словам, сер. Але, як кажуть у нас в архіві, навіть якщо вам належить справа, це ще не означає, що вам належить і досьє.

Попри все, інформація продовжувала надходити вражаючими темпами. І у Берра, і у Стрельскі були свої джерела: Угода набирає розмахів... Панама на лінії... шість панамських вантажних кораблів, зафрахтованих компанією «Айронбренд» з Нассау, пливуть через Південну Атлантику у напрямку до Кюрасао, приблизний час прибуття — чоти-ри-вісім днів. На їхньому борту близько п’ятиста контейнерів, які зараз по дорозі до Панамського каналу... Інформація щодо вантажу різниться: це і запчастини для тракторів, і сільськогосподарська техніка, і устаткування для шахт, і різноманітні предмети розкоші...

Ретельно вибрані військові інструктори, серед яких четверо французьких десантників, двоє ізраїльських полковників-спецпризначенців у відставці і шість колишніх радянських спецназівців, збиралися минулого тижня в Амстердамі на чудовий прощальний rijsttafel[86] у найкращому в місті індонезійському ресторані. Опісля їх доставили літаком у Панаму...

Уже кілька місяців у колах продавців зброєю ходять чутки про величезні замовлення військової техніки, які зробив Роупер через своїх посередників, але з’явилася нова інформація, яка підтверджує припущення Полфрі щодо змін у Роуперовому списку покупок. Брат Майкл, він же Апостол, розмовляв з одним з адвокатів картелів на ім’я Моранті. Цей Моранті працював у Каракасі і вважався опорою хиткого альянсу між картелями.

— Ваш містер Роупер стає патріотом, — повідомив Стрельскі Берру по захищеній телефонній лінії. — Купує в американців.

Беррове серце стиснулося, але він вдав повну байдужість:

— Джо, який же це патріотизм? Британець повинен купувати у британців.

— Він пропагує картелям нову ідею, — незворушно продовжував Стрельскі. — Якщо їхній вірогідний ворог — Дядечко Сем, то їм варто користуватися його іграшками. Таким чином, вони ознайомляться зі зброєю супротивника, освоять його техніку і матимуть прямий доступ до запчастин. Британські переносні зенітно-ракетні комплекси «Старстрік», британські осколкові гранати, британська техніка — це все вони отримають також. Безсумнівно. Але основні іграшки мусять бути дзеркальним відображенням озброєння їхнього вірогідного ворога. Щось британське, решта американське.

— І що на це сказали картелі? — спитав Берр.

— Вони в захваті. Вони обожнюють американську техніку. Британську також. Вони в захваті від Роупера. І хочуть лише найкраще.

— А хтось пояснив, звідки ноги ростуть у такої різкої зміни намірів?

У голосі Стрельскі Берр розпізнав таку ж тривогу, яка раніше охопила його.

— Ні, Леонарде. Ніхто ні фіга не пояснює. Принаймні нам тут, у Маямі. Мабуть, і в Лондоні не пояснюють.

Наступного дня цю інформацію підтвердив ділок Берро-вого знайомого в Белграді. Сер Ентоні Джойстон Бредшоу, добре знаний у ролі Роуперового підписанта на сумнівних ринках, напередодні саме відмовився від тримільйонного пробного замовлення чеських «калашнікових» заради подібного замовлення, але виробництва американської компанії «Армалайт», яке нібито було призначене для Тунісу.

Зброя мала загубитися у дорозі, а потім під виглядом сільськогосподарської техніки її мали переправити у Гданськ, де вже існувала домовленість про зберігання і подальше транспортування на вантажному судні у Панаму. Джойстон Бредшоу також виявив зацікавлення у британських зенітних ракетах, але нібито захотів для себе непомірно високої комісійної плати на стороні.

Поки Берр понуро записував нові дані, Ґудгью, здавалося, так і не зрозумів, до яких ускладнень може призвести такий поворот подій:

— Леонарде, мені байдуже, що вони купують — американську зброю чи китайські водяні пістолети. Мені все одно, чи вони розкуплять у британських виробників усе до останнього гвинтика. Як не крути, наркотики обмінюють на зброю, і жоден суд на світі такого не виправдає.

Берр помітив, що під час цих слів Ґудгью весь залився рум’янцем, і, здавалося, йому от-от увірветься терпець.

Інформація продовжувала надходити:

Місце для обміну товаром поки не визначено. Фінальні угоди будуть відомі заздалегідь лише двом головним учасникам угоди...

Картелі приберегли порт Буанавентури на західному узбережжі Колумбії для відправки товару і, як свідчить попередній досвід, найімовірніше, пунктом прийому військової техніки буде той самий порт...

Озброєні до зубів, хоча і погано підготовлені підрозділи колумбійської армії, яких фінансують картелі, перекинули в район Буанавентури, щоб забезпечити прикриття операції...

Сто порожніх військових вантажівок чекають на портових складах. Проте коли Стрельскі просить показати йому фотографії, зроблені з супутника, що могли б спростувати чи підтвердити цю інформацію, то, як він сказав Берру, натикається на глуху стіну. Шпигунократи з Ленглі вирішили, що у нього немає необхідного допуску до таємних матеріалів.

— Леонарде, поясни мені, будь ласка, ось що: де у цьому всьому сліди цього чортового «Флагмана»?

У Берра голова йшла обертом. Наскільки він розумів, у Вайтголлі кодова назва «Флагман» була під подвійною забороною. Про неї знали лише ті, хто отримав допуск до таємних матеріалів, більше того, «Флагман» був забороненою зоною, куди не можна було підпускати американців. То що, чорт забирай, відбувається, якщо американцю Стрельскі, барони з «чистої розвідки» з Ленглі, штату Вірджинія, відмовляють у доступі до матеріалів по «Флагману»?

— «Флагман» це лише огорожа, за яку нам не можна заходити, — кілька хвилин по тому гарячково казав Берр Ґуд-гью. — Якщо в Ленглі можуть про нього знати, то чому нам не можна? А тому, що «Флагман» — це і є Морок та його заокеанські друзі.

Але Беррові слова обурення були для Ґудгью як горох об стіну. Він задумливо розглядав карти поставок, креслив кольоровими олівцями маршрути, вивіряв їх по компасу, прораховував час на стоянки і формальності в порту. Він обклав себе працями з морського права і зв’язався з солідним юристом, з яким вони разом вчилися:

— Браяне, що ти знаєш про перехоплення у морі? — долинав до Берра голос Ґудгью, відлунюючи у порожньому коридорі. — Звичайно, я не платитиму за вашими дурнуватими тарифами! Я запрошу тебе на геть кепський обід у моєму клубі і вкраду дві години твого надзвичайно цінного робочого часу, а все в ім’я інтересів країни. Як твоя дружина терпить тебе після того, як ти став лордом? Передавай їй мої співчуття і до зустрічі в четвер рівно о першій.

«Рексе, надто вже ти поспішаєш поперед батька в пекло, — думав Берр. — Повільніше. Перед нами ще довга дорога».

Імена, казав Рук, імена і цифри. Джонатан надавав їх десятками. Необізнаним його інформація могла б видатися дріб’язковою: прізвиська, підхоплені з розсадки за столом під час вечері, репліки підслуханих розмов, побачений мимохідь лист, який лежав у Роупера на столі, уривчасті Ро-уперові записи: хто, скільки, як і коли. Якщо розглядати ці фрагментарні дані окремо, то вони дуже програвали фотографіям Пата Флінна, зробленим прихованою камерою, на яких у минулому спецназівці, а тепер військові найманці прибувають у аеропорт Боготи; чи звіти Амато про таємні Коркоранові неподобства в борделях Нассау, від яких волосся ставало дибки; чи перехоплені банківські чеки з респектабельних фінансових установ, на яких було видно, як десятки мільйонів доларів переводять у пов’язані з Роупером офшорні компанії в Кюрасао.

Проте якщо поглянути на них цілісно, надана Джонатаном інформація вказувала на надзвичайно сенсаційні викриття. Берр, просидівши над ними цілу ніч, сказав, що у нього почалася морська хвороба. Ґудгью, просидівши дві ночі, зазначив, що не здивувався би, якби прочитав, що його особистий успішний менеджер банку з’явився на Кристалі з саквояжиком, набитим готівкою клієнтів.

Їх жахали не так щупальця восьминога, а його уміння проникати у найнедоторканніші святая святих. Задіяни-ми виявилися такі установи, які навіть Берр досі вважав поза підозрою, і такі люди, яким, як він раніше думав, гріх було дорікати.

Ґудгью ж здавалося, що весь блиск Англії тьмянів просто у нього на очах. Коли він насилу волік додому ноги, часом зупинявся і гарячково вдивлявся у припарковану поліцейську машину, роздумуючи, чи щоденні репортажі про надмірне застосування сили поліцейськими або корупцію були правдою, а не вигадками журналістів чи недоброзичливців. Зайшовши в клуб і помітивши знайомого банкіра чи біржового брокера, замість того, щоб привітно махнути їм рукою, як він зробив би ще три місяці тому, Ґудгью спідлоба на них дивився і подумки питав: «Ти з ними заодно? Ти теж один з них? Так?»

— Я піду на демарш, — заявив одного разу Ґудгью під час їхніх пізніх посиденьок утрьох. — Я вирішив. Скличу комітет. Для початку мобілізую міністерство закордонних справ, вони завжди готові долучитися до боротьби проти Морокістів. Меррідью мене підтримає, на нього можна покластися, не сумніваюся.

— А чому ти такий упевнений?

— А чому б і ні?

— Якщо мені не зраджує пам’ять, брат Меррідью — велике цабе у «Джейсон-Воргоул». А «Джейсон» минулого тижня придбала п’ятсот неіменних облігацій компанії з Кюрасао вартістю півмільйона.

— Вибач, друже, мені дуже прикро, — прошепотів Полфрі з темряви, яка, здавалося, завжди його зусібіч огортала.

— За що, Гаррі? — лагідно спитав Ґудгью.

Безумні очі Полфрі дивилися повз Рекса на двері. Вони сиділи у пабі в північній частині Лондона, який сам Полфрі і обрав, недалеко від будинку Ґудгью у Кентіш-Таун.

— За те, що запанікував. Що зателефонував тобі в офіс. Сполохав. Як ти так швидко сюди дістався?

— На велосипеді, звичайно. Гаррі, у чому справа? Ти виглядаєш так, ніби побачив привида. Сподіваюсь, вони не погрожували вбити і тебе¹.

— На велосипеді, — повторив Полфрі, ковтнувши віскі і одразу ж витерши рот носовичком, ніби хотів знищити сліди злочину. — їздити на ровері — це чи не найкраще, що можна придумати. Пішоходи не доженуть, а водії мусять повно всього об’їжджати. Ти не проти перейти в іншу кімнату? Де більше шуму.

Вони сіли в ігровій кімнаті, де музичний автомат глушив їхню розмову.

Двоє м’язистих хлопців з солдатськими зачісками грали в більярд. Полфрі і Ґудгью сиділи пліч-о-пліч на дерев’яній лавці.

Полфрі черкнув сірником і з неабияким зусиллям прикурив.

— Ситуація загострюється, — прошепотів він. — Берр підібрався надто близько. Я їх попереджав, але вони не слухали. Прийшов час скинути маски.

— Гаррі, ти попереджав їх? — перепитав Ґудгью, як завжди вражений складністю систем зрадництва Полфрі. — Попереджав кого? Не Морока часом? Ти ж не хочеш сказати, що попереджав Морока, правда?

— Друже, доводиться служити і нашим, і вашим, — сказав Полфрі, зморщуючи носа і знову обводячи бар нервовим поглядом. — Єдиний спосіб вижити. Доводиться підтримувати довіру. З обох сторін. — Він посміхнувся, як божевільний. — Прослуховують мій телефон, — пояснив він, показуючи на вухо.

— Хто?

— Джеффрі. І його люди. «Моряки». «Флагманці».

— Звідки ти знаєш?

— О, дізнатися напевно неможливо. Це нікому не під силу. Принаймні у наш час. Хіба що для прослушки використовується якийсь допотопний прилад. Чи це робить поліція своїми недоладними методами. Інакше ніяк. — Він випив, хитаючи головою. — Це вже занадто, Рексе. Виходить з усіх рамок. — Він знову випив великими ковтками. Пробурмотів «будьмо», хоча щойно вже це казав. — Вони натякають. Секретарі. Старі приятелі з юридичного відділу. Прямо вони не кажуть, розумієш. Та їм і не треба. Ніхто не скаже: «Перепрошую, Гаррі, мій бос прослуховує твій телефон». Лише натяки. Двоє чоловіків у шкіряних штанах, як у мотоциклістів, почали грати у настільну гру з монеткою. — Може, ходімо деінде?

Навпроти кінотеатру була порожня тратторія. На годиннику була шоста тридцять. Офіціант-італієць зиркнув на них з презирством.

— Хлопці ще й побували у моїй квартирі, — зі смішком сказав Полфрі, так ніби розповідав вульгарний анекдот. — Нічого не поцупили. Мені господиня розповіла. Два мої товариші. Сказали, я їм дав ключ.

— А ти давав?

— Ні!

— А комусь іншому ключ давав?

— Ну, ти сам розумієш. Дівчата і все таке. Більшість вертали назад.

— То я мав рацію, вони таки тобі погрожували. — Ґуд-гью замовив дві порції спагеті і пляшку «К’янті». Офіціант скривився, як середа на п’ятницю, і крикнув замовлення крізь двері на кухню. Страх Полфрі взяв над ним гору. Він був немов холодний вітер, який хапав за коліна і забивав дихання перед розмовою.

— Рексе, насправді нелегко отак вивертати душу, — сказав Полфрі, немов хотів перепросити. — Звичка — друга натура. Коли вже сів на тюбик з зубною пастою, то назад її не запхаєш. Проблема. — Він похапцем підніс рот до краю келиха, щоб зловити вино, перш ніж воно розіллється. — Потрібна допомога. Ти вже вибач.

Як це часто бувало під час розмов з Полфрі, Ґудгью здавалося, що він слухає зіпсований запис, суть якого передавалася лише окремими спотвореними уривками.

— Гаррі, я не можу тобі нічого пообіцяти, і ти це знаєш. У житті не буває подачок. Усе потрібно заробити. Я так вважаю. Гадаю, ти також.

— Так, але твій козир — рішучість, — заперечив Полфрі.

— А твій — знання, — сказав Ґудгью.

Полфрі широко розкрив очі від здивування.

— Морок точно те саме сказав! Слово в слово! Я аж надто багато знаю. Це небезпечні знання. І в цьому моя біда! Рексе, оце ти мене здивував. Ясновидець чортів.

— Отже, ти розмовляв з Джеффрі Мороком. Про що?

— Ну, швидше це він зі мною розмовляв. Я лише слухав.

— Коли?

— Вчора. Ні, у п’ятницю. Прийшов до мене в кабінет. За десять перша. Я саме одягав дощовик. «Які в тебе плани на обід?» Подумав, він хоче мене запросити. «Та мене просто чекають у клубі, але це нічого такого, можна скасувати». Він сказав: «Добре. Скасуй». Я так і зробив. Потім ми говорили. Під час обідньої перерви. У моєму офісі. Навколо ні душі. Ні тобі скляночки води, ні шматочка сухарика. Але хороші методи роботи розвідки. Джеффрі завжди цим славився. — Він знову посміхнувся.

— І що він сказав? — наполягав Ґудгью.

— Він сказав, — Полфрі глибоко вдихнув, так ніби збирався глибоко пірнути, — він сказав, що час добрим людям прийти на допомогу партії. Сказав, що американські колеги хочуть прибрати до рук «П’явку». Вони самі розберуться зі своїми правоохоронними органами, які беруть участь в операції, але розраховують, що ми своїх притримаємо самі. Хотів переконатися, що я з ними заодно.

— І ти на це сказав..?

— Так, заодно. На сто відсотків. Бо так воно і є, правда? — Він обурено відвернув голову. — Ти ж не хочеш сказати, що я мав його послати, правда? Боже правий!

— Гаррі, звичайно ні. Ти повинен робити, як краще для тебе. Я це розумію. Отож ти сказав, що ти з ними заодно. Як він на це відреагував?

Полфрі знову став агресивно-понурим.

— Йому потрібна юридична оцінка договору про розподіл сфер впливу між Рівер-гаузом і Берровим агентством, у середу до п’ятої по полудні. Того договору, який я для вас підготував. Я пообіцяв, що принесу його.

— І?

— І все. Мій дедлайн — у п’ятницю о п’ятій. Команда «Флагмана» збереться на засідання наступного ранку. Йому потрібен час, щоб спочатку вивчити мій звіт. Я сказав, без проблем.

Він різко замовк, на високій ноті, припіднявши брови. Ґудгью задумався: коли так робив його син, це означало, що він щось приховував. Ґудгью запідозрив Полфрі у тому ж самому.

— Це все?

— А що має бути ще щось?

— Морок залишився тобою задоволений?

— Якщо чесно, то дуже.

— Чому, Гаррі? Ти ж всього-на-всього погодився виконувати вказівки? Чому він має бути тобою задоволений? Ти погодився ще щось для нього зробити? — У Ґудгью було дивне відчуття, ніби Полфрі хоче, щоб на нього натиснули сильніше. — Може, ти ще щось йому сказав? — припустив він з усмішкою, щоб співрозмовник охочіше зізнався.

Полфрі зболено посміхнувся.

— Але Гаррі, що такого ти міг сказати Мороку, про що він не знав раніше?

Полфрі старався з усіх сил. Здавалося, він знову і знову намагається здолати якусь перешкоду, твердо вирішивши рано чи пізно її таки перемогти.

— Ти сказав йому про мене? — допустив Ґудгью. — Ти не міг цього зробити. Це було б самогубство. То ти сказав?

Полфрі захитав головою.

— Ніколи, — прошепотів він. — Рексе, слово честі. Мені б таке навіть у голову не прийшло.

— Тоді що?

— Рексе, просто теорії. Припущення, от і все. Гіпотези. Теорія ймовірності. Жодних таємниць, нічого поганого. Теорії. Сухі теорії. Пустослівні балачки. Щоб час минув швидше. Хлопака стоїть у моєму кабінеті. Обід. Витріщається на мене. Мусив же я йому хоч щось сказати.

— Теорії, які ґрунтуються на чому?

— На основі клопотання, яке я для тебе підготував. Про те, як притягнути Роупера до кримінальної відповідальності згідно з британськими законами. Я працював над ним у твоєму офісі, пам’ятаєш?

— Звісно, пам’ятаю. Якою була твоя теорія?

— Все закрутилося завдяки секретному додатку, який підготували правоохоронці з Маямі. Огляд наявних доказів. Як там його, Стрельскі? Перша партія товару, яку Роупер надіслав картелям. Угода лише в загальних рисах, усе дуже приховано, все надсекретно. Лише для твоїх і Беррових очей.

— І твоїх також, звичайно, — сказав Ґудгью, відсовуючись від нього у передчутті огидного зізнання.

— Розумієш, я трохи погрався у гру, від якої неможливо стриматися, коли читаєш подібний звіт. Ми всі цим грішимо, правда? По-іншому ніяк. Природна цікавість. Мозок сам тобі говорить: «вияви шпигуна». Всі ці записи довгих розмов, коли в кімнаті їх лише троє. А іноді й двоє. Де б вони не були, завжди з ними був той, хто на них доносив. Звісно, я розумію, що сучасні технології можуть творити дива, але ж не настільки.

— Отож ти виявив шпигуна.

У Полфрі був дуже гордий вигляд, як у людини, яка нарешті наважилася і виконала своє завдання на цей день.

— І ти розповів Мороку, на кого вийшов, — допустив Ґуд-гью.

— Отой грек. Поплічник картелів у їхніх темних оборуд-ках, але варто їм обернутися, як він уже видає їх американським правоохоронцям. Апостол. Адвокат, як і я.

Дізнавшись тієї ж ночі від Ґудгью про нерозважливий вчинок Полфрі, Берр опинився перед дилемою, якої найбільше боїться кожен керівник агента розвідки.

Його перша реакція була, як завжди, імпульсивна. Він накидав термінове особисте донесення Стрельскі у Маямі, у якому повідомив, що у нього є підстави думати, що «ворожі сили в «чистій розвідці» викрили твого брата Майкла». Він виправив «викрили» на «демаскували» через повагу до лексикону американських шпигунократів і відправив донесення. Він не написав, що витік інформації іде з британської сторони: Стрельскі і сам міг про це здогадатися. Виконавши свій обов’язок перед Стрельскі, нащадок йоркширських ткачів стоїчно сидів у своєму мансардному офісі і розглядав жовтогаряче небо над Вайтголлом крізь засклений дах. Минули ті часи, коли Берр місця собі не знаходив, чекаючи на звістку, будь-яку звістку, про свого агента. Тепер він мусив вирішити, чи витягувати агента, чи наплювати на ризик і продовжувати операцію. Усе ще в роздумах, він поплентався довгим коридором і влаштувався, тримаючи руки в кишенях, на батареї в офісі Ґудгью, з якого було чутно туркотання голубів на парапеті.

— Прикинемо найгірший сценарій? — запропонував Ґудгью.

— Найгірше — це якщо вони притиснуть Апо до стінки і він їм розповість, що це ми наказали йому дискредитувати Коркорана як підписанта документів, — сказав Берр. — А тоді їхньою наступною мішенню стане новий підпи-сант — мій хлопчина.

— Леонарде, хто такі «вони» у цьому сценарії?

Берр знизав плечима.

— Клієнти Апо. Або працівники «чистої розвідки».

— Але ж, Боже милостивий, Леонарде, відділ «чистої розвідки» на нашому боці! Наші думки не в усьому збігаються, але вони не нехтуватимуть безпекою нашого інформатора лише через війну за розподіл сфер впливу між...

— О, Рексе, ще й як нехтуватимуть, — лагідно сказав Берр. — Розумієш, вони такі. І саме цим вони й займаються.

Берр знову сидів у своєму офісі, обдумуючи рішення наодинці. Біля зеленої настільної лампи гравця в азартні ігри. Під заскленим дахом йоркширського ткача, крізь який мерехтіло зоряне небо.

«Роупере, ще два тижні і я до тебе доберуся. Я знатиму, який корабель, я знатиму імена, і числа, і маршрути. У мене будуть такі докази проти тебе, що ні твої привілеї, ні твої розумні друзі, які знають цю кухню зсередини, ні вся юридична казуїстика у бізнесі — ніщо тебе не врятує».

«Джонатане, ти найкращий завербований агент, якого я мав. І єдиний, кого я так і не зміг розкусити. Спочатку ти для мене був непроникним обличчям, а тепер ще й став непроникним голосом: «Так, добре, дякую, Леонарде... ну, Коркоран і справді мене підозрює, але, бідолаха, ніяк не може з’ясувати, у чому саме... Джед? Ну, вона все ще в фаворі, наскільки можна судити зі сторони, але вони з Роупером так уміло прикидаються, що дуже важко сказати, що відбувається у них усередині...»

«Прикидаються», — понуро подумав Берр. Боже правий, якщо ти не прикидаєшся, то хто тоді? Згадай хоча б свій несподіваний вияв темпераменту у Мама Лоу?

Американці нічого не робитимуть, вирішив він у припливі оптимізму. Виявлений агент — лише їм на користь. Навіть якщо їм вдасться вийти на Джонатана, вони сидітимуть і вичікуватимуть, які плоди він принесе.

Американці точно почнуть діяти, — сказав він собі, коли маятник хитнувся в інший бік. Апостол — їхній розхідний матеріал. Якщо вони захочуть підлеститися до картелів, вони піднесуть їм подарунок у вигляді Апостола. Якщо подумають, що ми підібралися надто близько, то приберуть Апостола і залишать нас без інформатора...

Поклавши руку на підборіддя, Берр дивився на засклений дах, на осінній світанок, що зароджувався між пошматованими хмаринами.

«Дати задню, — вирішив він. — Забрати Джонатана у безпечне місце, змінити його зовнішність, знову дати йому нове ім’я, погасити світло і піти додому».

І все життя потім мучитися питанням, який з шести кораблів, наразі зафрахтованих компанією «Айронбренд», перевозить цю унікальну поставку зброї?

І де відбувся обмін товаром?

І як неіменні облігації вартістю сотні, а то й тисячі мільйонів фунтів стерлінгів, безслідно зникли у гарно пошитих кишенях анонімних власників?

І як десятки тонн очищеного кокаїну вищої якості, купленого за сміховинною ціною, доречно загубилися десь між західним узбережжям Колумбії і вільною зоною Колон, щоб потім з’явитися у раціонально контрольованих кількостях — у жодному випадку не забагато відразу — на безрадісних вулицях Центральної Європи?

А Джо Стрельскі, а Пат Флінн, а Амато та їхня команда? Уся пророблена ними робота? Усе коту під хвіст? Подати на блюдечку «чистій розвідці»? Навіть не розвідці, а якомусь підлому братству всередині них?

Задзвонив захищений телефон. Берр схопив слухавку. Рук доповідав просто з Кюрасао.

— Його літак приземлився тут годину тому, — заявив він, дотримуючись закоренілого правила не називати імен. — Наш друг був серед них.

— Як він виглядав? — схвильовано запитав Берр.

— У формі. Шрамів я не помітив. Гарний костюм. Елегантні черевики. Обабіч нього були охоронці, але це не позначилося на його стилі. Я б сказав, цвіте і пахне. Леонарде, ти просив тобі подзвонити.

Берр обвів поглядом карти і схеми морських шляхів. Аерофотографії цілих клаптів джунглів, обведених червоним. Гори тек, якими був завалений його старий стіл. Він пригадав довгі місяці роботи, які тепер повисли на волосині.

— Продовжуємо операцію, — сказав він.

Наступного дня він вилетів у Маямі.

21

Дружба між Джонатаном і Роупером, яка, як тепер усвідомлював Джонатан, пускала паростки під час кількох тижнів його перебування на Кристалі, зацвіла буйним цвітом щойно Роуперовий літак вилетів з міжнародного аеропорту Нассау. Можна було б подумати, що ці двоє тільки й чекали на цю мить вивільнення, щоб урешті зізнатися у почуттях один до одного.

— Боже, — закричав Роупер, радісно відстібаючи ремінь безпеки. — Жінки! Запитання! Діти! Томасе, як добре, що ти тут. Меґс, люба, принеси нам кавусі. Ще зарано для шампанського. Томасе, кави?

— Із задоволенням, — відповів готельєр. І з чарівною усмішкою додав: — Після того коника, який учора викинув Коркі, мені не завадить випити багато кави.

— Що за чортівню він патякав, нібито ти маєш «Роллс-Ройс»?

— Уявлення не маю. Гадаю, він вирішив, що я збираюся привласнити ваш.

— От йолоп. Сідай сюди. Нащо тобі сидіти по той бік проходу. Меґс, а круасани? А червоне варення?

Меґ — стюардеса з Теннессі.

— Містере Роупер, коли це я забувала про круасани?

— Каву, гарячі круасани, булочки, варення, все неси. Томасе, буває у тебе іноді таке відчуття? Свободи? Ні дітей, ні звірів, ні слуг, ні інвесторів, ні гостей, ні аж надто допитливих жінок? Знову у своєму середовищі? Свобода дій? Жінки накидають таке ярмо на шию, але лише якщо їм дозволити. Меґс, як у тебе сьогодні настрій?

— Чудово, містере Роупер.

— Де сік? Ти забула про сік. Як завжди. У відставку, Меґс. Тебе звільнено. Раджу тобі вже вшиватись. Стрибай.

Меґс незворушно поклала дві таці зі сніданком, а потім принесла свіжовичавлений апельсиновий сік, і каву, і гарячі круасани, і червоне варення. На вигляд їй було близько сорока років, а на обличчі виднівся слід від заячої губи. У ній відчувалася приглушена сексуальність зрілої жінки.

— Знаєте що, Томасе, — спитала вона. — Він завжди так зі мною поводиться. Так ніби йому треба розігрітися, перш ніж він вирушить заробити свій черговий мільйон. Ви знали, що я маю робити червоне варення? Я сиджу вдома і роблю йому варення. Це все, чим я займаюся, коли ми нікуди не летимо. Містер Роупер не визнає жодне інше варення, їсть виключно моє.

Роупер засміявся.

— Черговий мільйоні Що ти в біса верзеш, жінко? Мільйона не вистачить, навіть щоб заплатити за мило на цьому літаку! Найкраще червоне варення у світі. Єдина причина, чому вона все ще тут. — Він роздушив булочку у кула-ці, зім’явши її всіма пальцями одразу. — Хороше життя це обов’язок. У ньому вся суть. Хороше життя — найкраща помста. Хто це сказав?

— Хто б це не був, він має рацію на всі сто, — віддано сказав Джонатан.

— Постав планку високо, нехай усі до неї тягнуться. Це єдиний спосіб. Дай гроші не тим — і світ перевернеться догори дриґом. Ти працював у хороших готелях. Ти знаєш, що й до чого. Меґс, варення скисло. Уже забродило. Правда, Томасе?

— Навпаки, воно просто божественне, — твердо відповів Джонатан, підморгнувши Меґ.

Усі сміялися. Шеф був у настрої, як і Джонатан. Несподівано вони поводилися так, немов мали дуже багато спільного, включно з Джед. Золотисте мереживо обрамляло хмаринки, сонячне світло заливало літак. Вони отак могли б летіти в рай. Таббі сидів ззаду. Фріскі всівся спереду біля кабіни пілота, прикриваючи двері. Двоє Макданбі сиділи посередині салону і постукували по клавішах ноутбуків.

— Жінки ставлять надто багато запитань, правда, Меґс?

— Тільки не я, містере Роупер, ніколи.

— Меґс, пригадуєш ту мою хвойдочку. Мені шістнадцять, їй — тридцять, пам’ятаєш?

— Звісно, пам’ятаю, містере Роупер. Вона дала вам перший життєвий урок.

— Нерви, розумієш. Цнотливість. — Вони їли, сидячи пліч-о-пліч, і могли виливати душу, не ризикуючи дивитися один одному в вічі. — Не її. Моя. — Знову вибухнув сміх. — Не знав, як до неї підступитися, тому вдавав наївного студента. Вирішив, що у неї обов’язково мали бути якісь проблеми. «Бідненька, як ж ти докотилася до такого життя?» Думав, вона мені розповість, як її любого татка скосив рак, а мама накивала п’ятами з сантехніком, коли їхній донечці було лише дванадцять. Вона глянула на мене. Погляд цей був зовсім не привітний. «Як тебе звати?» — спитала вона. Маленький стаффордширський тер’єр. Широко-дупа. Метр з кепкою. «Я Діккі», — сказав я. «А тепер, Діккі, послухай мене, — сказала вона. — Ти можеш трахнути моє тіло і це коштуватиме тобі п’ятачок. Але ти не можеш тра-хати мені мозок, бо це приватна територія». Ніколи не забував цих слів, правда, Меґс? Чудова жінка! Треба було з нею одружитися. Не з Меґс. З тією хвойдою. — Його плече знову тернулося об Джонатанове. — Хочеш знати, як воно працює?

— Якщо це не державна таємниця.

— Операція «фіговий листок». Ти фіговий листок. Підставна особа. Солом’яне опудало, як називають це німці. Але іронія в тому, що ти навіть не солом’яний. Тебе взагалі не існує. Тим краще. Дерек Томас, підприємець, займається морськими перевезеннями торговельних вантажів, звичайний хлопець, проворний, представницький, розважливий. Хороша репутація у торговельному світі, ніяких скелетів у шафі, позитивні відгуки. Це Діккі і Дерек. Може, ми вже й співпрацювали раніше. Це нікого не стосується, крім нас. Я йду до клоунів — брокерів, спекулянтів, поступливих банків — і кажу: «Маю для вас толкового хлопця. Геніальний план, швидкий прибуток, потрібна підтримка, але про це нічичирк. Трактори, турбіни, деталі до машин, мінерали, земля, всяка всячина. Я вам пізніше його представлю, якщо будете добре поводитися. Він молодий, має зв’язки, не питайте де, дуже винахідливий, підкований у політиці, запанібрата з потрібними людьми, така можливість випадає раз на життя. Не хочу, щоб ви її проґавили. Подвоїмо ваші гроші через чотири місяці максимум. Ви купуватимете папір. Якщо паперу ви не хочете — не марнуйте мій час. Я маю на увазі неіменні облігації, жодних прізвищ, жодних репетицій, жодних зв’язків з іншими фірмами, навіть з моєю. Це ще одна угода, яка базується на довірі до Діккі. Я беру участь, але мене нема. Компанія створюється на території, де не потрібно вести бухгалтерію, ніякого стосунку до Британії, не наша колонія, зовсім чужа заморока. Коли справу зроблено, компанія перестає торгувати, згортає всю діяльність, закриває всі рахунки, і арівідерчі. Дуже тісне коло, якомога менше народу, без дурних запитань, погоджуйся або вимітайся. Хочете бути у цьому тісному колі?» Ну як поки, нормально?

— І вони вам вірять?

Роупер засміявся.

— Неправильне запитання. Чи спрацює ця схема? Чи купляться на неї їхні клієнти? Чи припадеш ти їм до вподоби? Чи твоє миле обличчя буде на обкладинці каталогу? Правильно зіграй свою роль, і відповідь на кожне питання буде «так».

— Ви хочете сказати, що існує каталог?

Роупер знову розреготався.

— Гірший клятої жінки, оцей хлопака! — задоволено сказав він Меґ, коли та доливала їм кави. — Чому? Чому? Чому? Як? Де? Коли?

— Я ніколи такого не роблю, містере Роупер, — суворо сказала Меґ.

— Так, Меґс, ти й справді ніколи. Ти хороший солдат.

— Містере Роупер, ви знову гладите мене по задниці.

— Вибач, Меґс, мені, мабуть, здалося, що я вдома. — І, звертаючись до Джонатана: — Ні, немає ніякого каталогу. Це просто метафора. До того часу, як ми надрукуємо каталог, якщо нам хоч трохи поталанить, компанії вже не буде.

Роупер знову взявся проводити інструктаж, а Джонатан слухав його і відповідав з кокона своїх роздумів, що були зовсім про інше. Він думав про Джед та її образ в його уяві був настільки живим, що навіть дивувало, як Роупер, який сидів зовсім поруч, не вловив якоїсь телепатичної підозри про них. Він відчував її руки на своєму обличчі, коли вона розглядала його, і задумувався, що ж вона там бачила. Він згадував настанови Берра і Рука у Лондоні і, слухаючи, як Роупер розхвалює молодого енергійного керівника Томаса, зрозумів, що вкотре піддався на маніпуляції. Він почув, як Роупер сказав, що Ленгборн вирушив раніше, щоб розчистити дорогу, і у Джонатана промайнула думка, може, зараз вдалий час попередити його, що Керолайн зраджує інтересам справи за його спиною, а відтак заслужити ще більше Роуперової довіри. Потім він вирішив, що шеф і так уже про це знав: інакше як Джед могла б закидати йому стільки гріхів? Він розмірковував знову і знову над тим, що було для нього незбагненною таємницею, — над Роуперо-вим розумінням понять добра і зла, і він згадав слова Софі про те, що найгірша людина на землі — мораліст, який завойовував авторитет у власних очах, нехтуючи своїми же переконаннями. «Він знищує, він заробляє мільйони, а відтак вважає себе божеством», — розлючено і спантеличено говорила вона йому.

— Апо, звісно, тебе впізнає, — говорив Роупер. — Того хлопчину, з яким ми познайомилися на Кристалі, — він ще колись працював у «Майстерсі», — друга Діккі. Не бачу тут жодної проблеми. У будь-якому разі, Апо по той бік.

Джонатан рвучко повернувся до нього, так ніби Роупер про щось йому нагадав.

— Власне, я хотів запитати, а хто по той бік? Тобто продавати це, звісно, чудово, але хто покупець?

Роупер удавано закричав від болю.

— Меґс, оце кадр нам попався! Сумнівається в мені! Все йому цікаво!

— Містере Роупер, я його анітрохи не звинувачую. Ви коли в гарному настрої, то буваєте дуже підлий. Мені вже не раз доводилося таке бачити. Підлий і хитрий, а ще дуже і дуже чарівний.

Роупер задрімав, і Джонатан слухняно задрімав також, прислухаючись до стрекотання ноутбуків Макденбі на фоні ревіння двигунів. Він прокинувся, Меґ принесла шампанського і канапе з копченим лососем, і вони знову розмовляли, знову сміялися, і знову задрімали. Коли він прокинувся знову, то помітив, що літак робить кола над немов іграшковим голландським містечком, закутаним у біле марево спеки. Крізь сухий туман він помітив повільні залпи артилерійського вогню — у вишках Віллемстад-ського нафтопереробного заводу згоряв надлишковий газ.

— Томмі, твій паспорт на якийсь час побуде в мене, якщо ти не проти, — тихо сказав Фріскі, коли вони переходили мерехтливу злітну смугу. — Лише тимчасово, гаразд? Як у тебе з готівкою?

— У мене її нема, — сказав Джонатан.

— Тоді добре. Значить, не варто цим перейматися. Щоправда, Томмі, ті кредитні картки, які дав тобі старий Кор-кі, вони, розумієш, більше про людське око. Приємно це не буде, ними користуватися, розумієш, про що я?

Роупер уже прошмигнув крізь митницю і вітався за руку з поважними людьми.

Рук сидів на помаранчевій лавці і читав середину газети «Файненшиал Таймз», на ньому були окуляри у роговій оправі, які він одягав лише для відстані. Група місіонерок, які кудись мандрували, співала дитячими голосами «Ісусе, любов душі моєї», за диригента у них був одноногий чоловік. Побачивши Рука, Джонатан майже опустився на землю.

Їхній готель був розташований на околиці міста: будиночки з червоними дахами скупчилися у формі підкови, біля них було два пляжі і ресторан просто неба, звідки відкривався вигляд на неспокійне вітряне море. У центральному найбундючнішому будиночку, у цілій низці просторих кімнат на верхньому поверсі, влаштувалося Роуперове товариство. Апартаменти шефа — в одному кінці, апартаменти Дерека С. Томаса, керівника, в іншому. Джонатанова вітальня мала вихід на балкон, де стояв столик і крісла, ліжко у спальні було таке велике, що на ньому могло б поміститися четверо людей, а подушки не пахли деревним димом. На столі його чекала пляшка подарункового шампанського repa Майстера і грона зеленого винограду, який наминав Фріскі, поки Джонатан влаштовувався. А ще він мав телефон, який не був закопаний глибоко під землею, і який задзвонив, ще коли Джонатан розкладав речі. Фріскі не спускав з нього погляду, коли він підняв слухавку.

Це був Рук, він хотів поговорити з Томасом.

— Томас слухає, — сказав Джонатан своїм найкращим голосом керівника.

— Повідомлення від Менді, вона вже в дорозі.

— Не знаю ніякої Менді. Хто це?

Пауза. Рук на іншому кінці вдає розгубленість.

— Це містер Пітер Томас?

— Ні, я Дерек. Ви не до того Томаса потрапили.

— Перепрошую, той, мабуть, у двадцять другому.

Джонатан кинув трубку і пробурмотів «ідіот». Він прийняв душ, одягнувся і повернувся у вітальню, де застав Фріскі, який згорбився у кріслі, вишукуючи у готельному журналі потенційні джерела еротичного збудження. Він зателефонував у двадцять другий номер і почув, як Руковий голос сказав «алло».

— Це містер Томас з 319-го. У мене назбиралося прання, заберіть його, будь ласка. Я залишу за дверима.

— Вже йду, — сказав Рук.

Джонатан пішов у ванну, витягнув стос списаних листків, які він заховав за баком, замотав їх у брудну сорочку, поклав сорочку у пакет для прання, кинув туди ж шкарпетки, носовичок і труси, написав список речей, поклав список у пакет і повісив його на дверну ручку з зовнішнього боку. Закриваючи двері, він помітив Міллі з лондонської навчальної групи Рука, яка йшла коридором у строгій ситцевій сукні, до якої був прикріплений бейджик з написом «Мілдред».

Шеф сказав вбивати час, поки не надійдуть подальші накази, повідомив Фріскі.

Отож, на Джонатанове щастя, вони вбивали час — Фріскі озброївся телефоном, а Таббі понуро волочився за ним, так ніби разом вони могли б убити більше часу. Проте Джонатану, попри всі його тривоги, було легше на душі, ніж у будь-який інший час, відколи він вирушив з Леньйону у свою одіссею. Неймовірна краса старих будівель наповнила його радісною ностальгією. Плавучий ринок і плавучий міст неабияк зачарували його, як і мало статися. Немов в’язень, якого випустили на волю, він любовно розглядав шумні юрби засмаглих туристів, і з захватом слухав тутешнє пап’яменто[87], яке перепліталося з голландською говіркою. Він знову був серед справжніх людей. Людей, які сміялися, розглядалися, скуповувалися, штовхалися і поїдали солодкі булочки на вулиці. І нічого, абсолютно нічого не знали про те, чим він займається.

Якось він помітив Рука і Міллі, які пили каву в одному з вуличних ресторанчиків, і у своєму новому настрої легковажності мало що їм не моргнув. Ще якось він упізнав чоловіка, на ім’я Джек, який ще в Лондоні, у Ліссон-Ґроув, вчив його користуватися копіювальним папером для тайнопису. Джеку, як справи? Він озирнувся і виявилося, що образ, який вимальовувала його уява, це не Таббі і не Фріс-кі, що йдуть за ним слідом, а капітанове волосся Джед, яке розвівається на вітрі.

«Томасе, я не розумію. Хіба людину люблять за те, чим вона заробляє на життя? Це не для мене».

«А якщо він грабує банки?»

«Всі грабують банки. Банки грабують усіх».

«А якщо він убив твою сестру?»

«Томасе, ради Бога».

«Називай мене просто Джонатан», — сказав він.

«Чому?»

«Так мене звуть. Джонатан Пайн».

«Джонатан, — сказала вона. — Джонатан. О чорт! Так ніби тебе відправили назад на манеж і змусили почати все спочатку. Джонатан...Мені навіть не подобається... Джонатан... Джонатан».

«Може, ти звикнеш», — сказав він.

Повернувшись у готель, у вестибюлі вони наткнулися на Ленгборна, оточеного групою грошовитих чоловіків у темних костюмах. Він виглядав розлюченим — так він міг виглядати, коли його машина запізнювалася чи хтось відмовлявся з ним спати. Хороший настрій Джонатана лише роздратував його ще більше.

— Ти ніде тут Апостола не бачив? — запитав він, навіть не привітавшись. — Чортовий карлик як у воду канув.

— Ні сном ні духом, — сказав Фріскі.

З Джонатанової вітальні винесли меблі. На пересувному столику серед льоду охолоджувалися пляшки шампанського

«Дом Периньйон». Кілька дуже повільних офіціантів перекладали з візка тарілки з канапе.

«Ти вестимеш світські бесіди, — говорив йому Роупер, — усміхатимешся до діток, виглядатимеш у розквіті сил.

«А якщо вони почнуть говорити зі мною про справу?»

«Ці клоуни будуть надто зайняті підрахунком ще не отриманих грошей».

— Ви не могли б принести декілька попільничок, — попросив Джонатан одного з офіціантів. — І, будь ласка, відкрийте вікна. Хто у вас старший?

— Я, сер, — відповів офіціант, на якому був бейджик з іменем «Артур».

— Фріскі, дай Артуру двадцять доларів, будь ласка.

Фріскі неохоче простягнув гроші.

Це був Кристал без дилетантів. Це був Кристал без погляду Джед, який можна було перехопити з протилежного краю кімнати. Це був Кристал, відкритий для відвідувачів і завалений всемогутнім «неминучим злом». Щоправда, сьогодні зіркою вечора був Дерек Томас. Під ласкавим Роуперовим наглядом, бездоганний колишній нічний адміністратор обмінювався рукостисканнями, сяяв усмішками, пам’ятав імена, вів світські розмови, сипав дотепами, був надзвичайно ввічливий з гостями.

— Вітаю, містере Ґупта, як теніс? О, сер Гектор, який я радий знову вас бачити! Місіс Дель Оро, як поживаєте? Як справи у вашого геніального сина у Єльському університеті?

Улесливий англійський банкір з Рікмансворта відвів Джонатана в бік, щоб прочитати йому лекцію про цінність комерції у країнах, що розвиваються. Двоє продавців облігацій з Нью-Йорка з пористими обличчями байдуже слухали.

— Я вам прямо скажу, я не соромлюся цього, я вже це говорив раніше цим джентльменам, і повторюю свої слова. Тепер у країнах третього світу важливо те, як вони витрачають гроші, а не як вони їх заробляють. Перетвори прибуток у капітал. Це єдине правило цієї гри. Покращуй інфраструктуру, підіймай рівень життя. Крім цього, все решта не має значення. Серйозно. Бред згоден зі мною. І Сол також.

Бред розмовляв, майже не розтискаючи губ, Джонатан навіть спочатку і не зрозумів, що він уже почав говорити.

— У вас, а-а, Дереку, є якийсь у цьому досвід? Може ви, а-а, інженер, сер? Інспектор? Щось, а-а, на кшталт цього?

— Чесно, яхти — це моє, — радісно сказав Джонатан. — Не такі, як у Діккі. Вітрильники. Так щоб не більші шістдесяти футів.

— Яхти, так? Я їх обожнюю. Він, а-а, любить яхти.

— Я теж, — сказав Сол.

Вечірка закінчилася ще однією оргією рукостискань. «Дереку, все минуло чудово. Аякже. Дереку, бувай здоровий. Аякже. Дереку, щойно захочеш, для тебе завжди знайдеться робота в Філадельфії... Дереку, наступного разу, коли будеш в Детройті... Аякже...» У захваті від своєї гри у цій виставі, Джонатан стояв на балконі, усміхаючись до зірок і вдихаючи морський запах нафти. «Що ти зараз робиш? Вечеряєш з Коркораном і зі всією свитою у Нассау — з Синтією, яка розводить тер’єрів, чи зі Стефані, яка передбачає майбутнє? Знову обговорюєш меню для зимового круїзу з Делією, зірковою шеф-кухаркою «Сталевого паша», яку ви ледве-ледве змогли собі дозволити? Чи ти лежиш, сперши голову на білу шовкову подушку своєї руки, і шепочеш: «Джонатане, що ж мені робити?»

— Томмі, час йти хавати. Не можна змушувати шановне панство чекати.

— Фріскі, ти знаєш, я не голодний.

— Томмі, думаю, ніхто не голодний. Це як ходити до церкви, мусиш. Ходи.

Вечерю подавали у старовинному форті на вершині пагорба з виглядом на гавань. Звідси нічний маленький Віллемстад виглядав величезним, як Сан-Франциско, і навіть синьо-сірі циліндри нафтопереробного заводу здавалися величними і магічними. Макденбі замовили столик на двадцятьох, але прийшло лише чотирнадцять. Джонатан розкидався жартами про вечірку, яка щойно закінчилася, і Меґ та англійський банкір з дружиною аж за животи бралися від сміху. Проте Роуперові думки блукали деінде. Він втупився поглядом у гавань, де величезний підсвічений круїзний лайнер рухався до мосту, пропливаючи між двома вантажними суднами, які стояли на якорі. Невже Роуперу його захотілося? Продати «Пашу» і прикупити щось соліднішого розміру?

— Адвокат-заступник уже в дорозі, сто чортів їм в печінку, — повідомляє Ленгборн, повернувшись після чергового телефонного дзвінка. — Присягається, що прибуде вчасно.

— Кого вони послали? — питає Роупер.

— Моранті з Каракасу.

— А, того головоріза. Що в біса трапилося з Апо?

— Сказали спитати в Ісуса. Це в них такі жарти.

— Ще комусь заманулося не приїхати? — питає Роупер, не відводячи погляду він круїзного лайнера.

— Решта на місці, — небагатослівно відповідає Ленгборн.

Джонатан чує їхню розмову, як і Рук, який сидить з Міллі і Амато за столиком біля загородження. Вони всі зосереджено вивчають путівник по острову, вдаючи, ніби намагаються вирішити, куди їм податися завтра.

Джед пливла за течією, як і щоразу, коли в її житті траплявся збій. Вона завжди пливла за течією, поки черговий чоловік, чи чергова божевільна вечірка, чи чергова біда в сім’ї не скеровували її в інше русло, що потім вона називала то знаком долі, то бажанням сховатися в укриття, то дорослішанням, то отриманням насолоди від життя, то — що зараз робити було вже не так просто — рух своєю дорогою. Коли вона пливла за течією, то хапалася за все одразу, точнісінько як гончак, який був у неї в дитинстві і якому здавалося, що якщо дуже швидко добігти до повороту, то там точно побачиш щось таке, за чим можна погнатися. Проте в той час, як гончак був задоволений розміреним життям, яке складалося з низки хаотичних епізодів, Джед уже дуже давно розмірковувала над тим, до чого приведуть кадри її власного життя.

Отож у Нассау відразу після від’їзду Роупера і Джонатана Джед взялася за всі справи водночас: вона сходила до перукаря і до шевця, запросила додому повно гостей, зареєструвалася у жіночому турнірі з тенісу у Віндермір-Кей, приймала всі запрошення, які їй надходили, купила теки для зберігання господарських документів, пов’язаних з підготовкою до зимового круїзу, подзвонила шеф-кухарю і економу «Паші», склала меню і підготувала розсадку, хоча і знала, що Роупер зведе нанівець усі її старання та вказівки, бо врешті-решт він усе любив робити сам.

Проте час все одно застиг.

Вона підготувала Деніела до його повернення в Англію, зводила його за покупками, запросила друзів-ровесників, хоча Деніел на дух їх не зносив і не приховував цього; вона організувала для них пікнік на пляжі і весь час вдавала, що з Коркі майже так само весело, як з Джонатаном, — чесно, Денс, ну хіба він не чудої — і робила абсолютно все, щоб не помічати, що відколи вони покинули Кристал, Коркоран тільки й робив, що хандрив, курив, і кидав на неї зневажливі погляди, точнісінько як її старший брат Вільям, який трахав кожну зустрічну дівчину, включно з її подругами, але вважав, що його молодша сестра повинна берегти цнотливість до могили.

Але Коркоран був навіть гірший за Вільяма. Він вирішив, що повсякчас наглядати за нею — його святий обов’язок, що він її сторожовий пес і її тюремщик. Він зиркав на її листи ще до того, як вона встигала їх відкривати, підслуховував її телефонні розмови і намагався запхати свого носа у всі без винятку її справи.

— Корке, любий, ти поводишся, як останній зануда, ти ж знаєш. Через тебе я починаю почуватися як Марія Стюарт. Знаю, що Роупер наказав тобі приглянути за мною, але чи можна тебе попросити, щоб ти хоча б трошки погрався наодинці?

Проте Коркоран уперто не відступав від неї ні на крок: сидів у вітальні в своїй панамці і читав газету, коли вона розмовляла телефоном; ошивався на кухні, коли вона з Де-ніелем готувала помадку; підписував ярлики на Деніеле-вий багаж, який мав відправитися у Лондон.

Допоки врешті-решт Джед, як і Джонатан, занурилася глибоко в себе. Вона перестала весело щебетати, перестала — за відсутності Деніела — з усіх сил вдавати, що життя прекрасне, вона перестала рахувати години і натомість дозволила собі бродити ландшафтами свого внутрішнього світу. Вона думала про свого батька і про його почуття честі, яке завжди вважала непотрібним і застарілим, і усвідомила, що насправді ця честь означала для неї більше, ніж усі погані її наслідки: наприклад, продаж сімейного дому, через який у них було повно боргів, і продаж коней, переїзд батьків у їхню теперішню жахливу тісну халупу в старому маєтку, і постійний гнів дядечка Генрі і всіх інших опікунів.

Вона думала про Джонатана і намагалася осмислити своє ставлення до того, що він працював заради знищення Роупера. Вона зважувала, як і вчинив би її батько, плюси і мінуси цього нелегкого вибору, але вона змогла дійти лише до одного висновку: Роупер був катастрофічно неправильним поворотом у її житті, а Джонатан поставився до неї по-братськи, як раніше ще ніхто до неї не ставився; і їй навіть подобалося те, що він бачив її наскрізь, щоправда, за умови, що він бачив у ній і хороше, бо саме те хороше вона хотіла витягнути назовні, стерти з нього порох і знову пустити в діло. Наприклад, вона хотіла знову бути з батьком. Вона хотіла знову бути католичкою, навіть попри те, що кожного разу, коли вона про це думала, у ній прокидалася зірвиголова. Вона хотіла мати твердий ґрунт під ногами, але цього разу була готова заради нього працювати. Вона навіть погодилась би мило слухати моралі своєї нестерпної матусі.

Нарешті настав день Деніелевого від’їзду, якого, як Джед тепер здавалося, вона чекала все життя. Отож Джед з Коркораном разом відвезли Деніела і його багаж в аеропорт на «Роллс-ройсі», і щойно вони приїхали, як Деніелу заманулося походити самому біля стійок з пресою, щоб купити чогось солодкого і щось почитати, чи просто поробити те, що зазвичай роблять маленькі хлопчики, коли їх от-от відправлять назад до нестерпних матерів. Тому Джед і Коркоран чекали на нього в центрі зали, обоє раптом дуже нещасні від думки про Деніелевий від’їзд, тим більше, що і сам хлопчик був готовий от-от розплакатися. І тут Джед, на своє здивування, почула змовницький шепіт Коркорана:

— Люба, маєш паспорт?

— Корке, дорогенький, Деніел відлітає, а не я. Ти забув?

— Маєш чи ні? Швидко!

— Я завжди його маю з собою.

— Тоді, люба, їдь з ним, — попросив він, витягаючи свій носовичок, і витираючи ним носа, щоб з боку не було помітно, ніби він щось говорить. — Заскакуй у літак. Корке тобі нічого не казав. Це все твоїх рук справа. Вільних місць повно, я вже питав.

Але Джед нікуди не заскочила. їй таке навіть у голову не приходило, і усвідомлення цього у ту мить дуже її втішило. У минулому вона зазвичай спершу заскакувала, і лише потім ставила запитання. Проте того ранку вона зрозуміла, що вже знайшла відповіді на всі запитання, і не збиралася робити жодних стрибків, якщо це означало, що вони віддалятимуть її від Джонатана.

Джонатану снився дуже солодкий сон, коли задзвенів телефон, і він підняв слухавку все ще уві сні. Тим не менше у професійного спостерігача була блискавична реакція, усе ще лунав перший дзвінок, як він уже ввімкнув світло, схопив записник і олівець та почав чекати на інструкції від Рука.

— Джонатане, — гордо сказала вона.

Він закрив очі. Притиснув слухавку до вуха, намагаючись приглушити її голос. Здоровий глузд підказував йому відповісти: «Який Джонатан? Ви не туди потрапили», — і покласти слухавку. «Дурненька! — хотілося закричати йому. — Я ж сказав тобі, не дзвони, не намагайся вийти на зв’язок, просто чекай. А ти дзвониш, виходиш на зв’язок і бурмочеш моє справжнє ім’я прямісінько в вуха тих, хто нас прослуховує».

— Ради Бога, — прошепотів він. — Поклади слухавку. Лягай спати.

Але голос його звучав не надто переконливо, і вже пізно було казати, що «Ви набрали неправильний номер». Тому він лежав, притиснувши телефон до вуха, і слухав, як вона повторювала його ім’я: «Джонатан, Джонатан», вправляю-чись його вимовляти, відчуваючи це ім’я в усіх його відтінках, щоб ніхто не міг повернути її на початкову точку і змусити почати все спочатку.

Вони прийшли по мене.

Минула година і Джонатан почув за своїми дверима скрадливі кроки. Він сів. Він почув один крок, його глухий звук відбився від керамічного кахлю, і зрозумів, що нога була боса. Він почув другий крок — нога ступила на м’який килим посередині коридору. У замковій щілині згасло і знову загорілося світло, коли хтось пройшов попри його двері, як йому здавалося, зліва направо. Може, це Фріскі підкрадається, щоб напасти на нього? Може, він пішов по Таббі, щоб взятися за справу разом? Може, Міллі принесла випраний одяг? Чи босоногий хлопчина збирав взуття, щоб почистити? У цьому готелі не чистили взуття. Він почув, як клацнув замок в спальні навпроти, і зрозумів, що це Меґ босоніж поверталася з Роуперових апартаментів.

Він нічого не відчув. Ні осуду, ні заспокоєння совісті, ні полегшення на душі. «Я трахаю», — говорив Роупер. Отож він так і зробив. А Джед просто була першою у списку.

Він спостерігав, як за вікном світлішає небо, і уявляв її голову, яка ніжно притискається до його вуха. Потім набрав номер двадцять другої кімнати, пустив чотири гудки, а потім набрав знову, але нічого не сказав у слухавку.

— Ти саме вчасно, — тихо сказав Рук. — А тепер послухай.

«Джонатане, — думав він, поки слухав інструктаж Рука. — Джонатане, Джонатане, Джонатане... Коли це все нарешті вилізе тобі боком?»

22

У нотаріальній конторі Молдера були меблі з трояндового дерева, штучні квіти і сірі жалюзі. Безліч щасливих облич голландської королівської сім’ї радісно усміхалися з панельних стін, і нотаріус Молдер усміхався разом з ними. Ленгборн і заступник Апостола Моранті сиділи за столом: Ленгборн, як завжди понурий, гортав документи, проте Моранті був насторожений, немов старий собака пойнтер, і своїми карими очима стежив за кожним Джонатановим рухом. Моранті був італійцем приблизно шістдесяти років, з великою головою, сивим волоссям, смуглою шкірою і ямками на обличчі. Навіть зовсім не рухаючись, він викликав у присутніх почуття тривоги: від нього віяло духом народного правосуддя, духом боротьби селян за виживання. Одного разу він розлючено забурчав і вдарив своєю гігантською лапою по столу. Але це було лише для того, щоб притягнути до себе через стіл документи, і, оглянувши їх, швиргонути назад. Іншого разу він відкинув голову назад і вп’явся поглядом у Джонатанові очі, так ніби хотів розгледіти у них чи він прибічник колоніалізму, чи ні.

— Містере Томас, ви англієць?

— Я новозеландець.

— Ласкаво просимо у Кюрасао.

Молдер, навпаки, був опасистий, простий, життєрадісний чоловік. Коли він усміхався, його щічки виблискували, як червоні яблука, а коли він переставав усміхатися, вам кортіло якомога швидше лагідно поцікавитися у нього, що ж ви зробили не так.

Проте рука його тремтіла.

Чому вона тремтіла, хто нею трусив, від чого вона тремтіла, від розпусти чи від хвороби, від пиятики чи від страху, Джонатан міг лише здогадуватися. Але вона тремтіла так, ніби належала не Молдеру, а комусь зовсім іншому. Вона тремтіла, коли приймала Джонатанів паспорт від Ленгбор-на, тремтіла, коли старанно переписувала у бланк фальшиві дані. Тремтіла, коли віддавала паспорт назад Джонатану, а не Ленгборну. І знову затремтіла, коли розкладала документи на столі. Навіть його пухкий вказівний палець тремтів, коли він показував Джонатану місце, де той мав поставити підпис під відмовою від власного життя, і місце, де для цього було достатньо й ініціалів.

І коли Молдер дав на підпис Джонатану всі відомі і невідомі йому документи, тремтяча рука дістала і самі безіменні облігації — важку тремтячу пачку блакитних документів, виданих Джонатановою власною компанією «Трейдпезс лімітед», на кожній з яких був номер і рельєфна герцогська печатка, і кожна — із тисненням, ніби це й насправді були банкноти, хоча теоретично так і було, бо їхнім призначенням було збагатити власника документа, не розголошуючи його імені. І Джонатан одразу здогадався, йому не потрібне було підтвердження, що дизайн облігацій розробив Роупер: щоб напустити туману, як би він сказав, щоб підняти планку, щоб вразити клоунів.

Потім Молдер по-ангельськи кивнув Джонатану і той відразу ж підписав і самі облігації як єдина сторона, яка представляла інтереси компанії.

За одним махом він тут же підписав і надрукований любовний лист нотаріусу Молдеру, в якому призначав його як жителя Кюрасао менеджером «Трейдпезс Лімітед», згідно з місцевими законами.

Раптом процедура закінчилася і їм залишилося лише потиснути руку, яка так сьогодні напрацювалася. Що вони належним чином і зробили, навіть Ленгборн, а Молдер, рум’яний п’ятдесятилітній школяр, уже махав їм зі сходів своєю пухкенькою ручкою, і мало що не обіцяв щотижня їм писати.

— Томмі, якщо ти не проти, я заберу паспорт назад, — сказав Таббі і підморгнув.

— Але, Діккі, ми з Дереком уже знайомі, якщо я не помиляюся! — голландський банкір виспівував Роуперу, який стояв там, де мав би бути мармуровий камін, якби банки в Кюрасао мали каміни. — І, гадаю, не лише зі вчора! Я б сказав, ми старі друзі з Кристалу. Нетті, принеси, будь ласка, містеру Томасу чаю!

На якусь мить професійному спостерігачеві відібрало пам’ять. Потім він пригадав ніч на Кристалі, і Джед, яка сиділа на протилежному кінці столу, до її шкіри торкалися перлові прикраси і синя сатинова сукня з декольте, і там же був і цей пустоголовий банкір, який зараз стояв перед ним і нудотно розповідав усім про його зв’язки з нинішніми впливовими державними чиновниками.

— Звісно, Піте, радий знову вас бачити, — з невеликим запізненням вигукнув готельєр, простягаючи свою руку підписанта. І відразу ж Джонатан уже вдруге за останніх двадцять хвилин обмінювався рукостисканнями з Мол-дером і Моранті, так ніби бачив їх уперше в житті. Проте Джонатан навіть і оком не моргнув, як і вони, тому що він починав розуміти, що у цьому театрі один актор може грати декілька ролей протягом одного робочого дня.

Вони сіли за стіл з усіх його сторін, Моранті спостерігав і слухав, немов арбітр, а говорив переважно банкір, який, вочевидь, вважав своїм обов’язком ознайомити Джонатана з горою непотрібної інформації.

Акціонерний капітал офшорної компанії в Кюрасао може бути у будь-якій валюті, сказав голландський банкір. Немає жодних обмежень на переведення акцій у власність іноземців.

— Чудово, — сказав Джонатан.

Ленгборн ліниво підвів на нього погляд. Моранті не поворухнувся. Роупер, який відкинув голову назад і розглядав старовинну голландську ліпнину на стелі, загадково посміхнувся.

Компанія звільняється від сплати податків на прибуток від приросту капіталу, на прибуток нерезидента, на дарування чи на нерухомість, сказав банкір. Передача акцій необмежена. Вона не обкладається адвалерним податком і гербовий збір також сплачувати не потрібно.

— Ну, як гора з плеч упала, — з неменшим ентузіазмом, як раніше, сказав Джонатан.

Містер Дерек Томас не зобов’язаний перед законом призначати зовнішніх аудиторів, сказав банкір так серйозно, ніби ці слова піднімали його до вищого чернечого сану. Містер Томас може вільно у будь-який момент перевести компанію під іншу юрисдикцію на свій вибір.

— Я матиму це на увазі, — сказав Джонатан, і цього разу, на його здивування, байдужий Моранті розплився в усмішці і сказав: «У Нову Зеландію», так ніби вирішив, що врешті-решт це місце цілком доречне.

Потрібно оплатити частину акціонерного капіталу сумою не менше шести тисяч доларів, але цій нормі ви цілком відповідаєте, продовжував банкір. Залишається лише «нашому дорогому другу Дереку» для проформи написати своє ім’я на деяких документах.

Банкір посміхнувся, розтягнувши губи, як еластичну стрічку, і вказав на чорну ручку, яка стояла на столі на дерев’яній підставці.

— Піте, я перепрошую, — сказав Джонатан стурбовано, але з усмішкою. — Я не зовсім зрозумів, що саме ви мали на увазі. Якій саме нормі ми цілком відповідаємо?

— На щастя, ваша компанія, Дереку, перебуває у відмінному стані ліквідності, — сказав голландський банкір якомога неформальніше.

— О, чудово. Я не знав про це. Тоді, може, ви дозволите мені глянути на рахунки?

Банкір не відвів погляду від Джонатана. Лише майже непомітним поворотом голови він переадресував запитання Роуперу, який нарешті перестав розглядати стелю.

— Піте, звісно він може подивитися на рахунки. Ради Бога, це ж Дерекова компанія, його прізвище на документі, його угода. Нехай подивиться на рахунки, якщо хоче, чому б і ні?

Банкір дістав з шухлядки у столі тонкий незаклеєний оранжевий конверт і простягнув його через стіл Джонатану. Той відкрив його і дістав щомісячну виписку, на якій було сказано, що на поточному рахунку компанії «Трейдпезс лімітед» у Кюрасао лежить сто мільйонів доларів США.

— Ще хтось хоче подивитися? — спитав Роупер.

Моранті простягнув руку. Джонатан передав йому виписку. Моранті прочитав і передав Ленгборну, який скорчив знуджену міну і, не читаючи, передав її назад банкіру.

— Дай йому той клятий чек і давай уже нарешті змотувати вудки, — сказав Ленгборн, кивнувши своєю білявою головою у напрямку Джонатана, але так і залишившись сидіти поверненим спиною до нього.

Дівчина, яка весь цей час стояла позаду з текою під пахвою і чекала свого часу, урочисто пройшлася навколо стола і підійшла до Джонатана.

Тека з натуральної шкіри була прикрашена недоладним тисненням у виконанні місцевих майстрів. Всередині лежав чек для пред’явлення у банк, виписаний від імені компанії «Трейдпезс лімітед» на суму двадцять п’ять мільйонів доларів США.

— Нумо, Дереку, підписуй, — сказав Роупер, якого дуже веселила Джонатанова нерішучість. — Воно не кусається. Це щось на кшталт чайових, правда, Піте?

Усі, окрім Ленгборна, засміялися.

Джонатан підписав чек. Дівчина поклала його назад у теку і заради пристойності закрила її. Дівчина була змішаної крові, дуже красива, з великими збентеженими очима і вдаваною церковною скромністю.

Роупер і Джонатан сиділи окремо від усіх на дивані у віконній ніші, поки голландський банкір і троє адвокатів займалися своїми справами.

— Готель влаштовує? — спитав Роупер.

— Цілком, дякую. Непоганий сервіс. Зупинятися в готелі — справжнє пекло, коли знаєш усю кухню зсередини.

— Меґ молодець.

— Меґ просто чудо.

— Вся ця правова ахінея — темний ліс.

— Боюсь, так воно і є.

— Джедс передає вітання. Денс вчора переміг у дитячій регаті. Він на сьомому небі від щастя. Привіз нагороду своїй матері. Хотів, щоб ти знав.

— Це чудово.

— Він думав, ти будеш ним задоволений.

— Так і є. Це тріумф.

— Ну, прибережи емоції. Сьогодні велика ніч.

— Ще одна вечірка?

— Можна і так сказати.

Залишилася остання формальність і для неї був потрібен звукозаписувальний пристрій і наперед заготовлена промова. Дівчина увімкнула пристрій, а голландський банкір пояснював Джонатану його роль.

— Дереку, будь ласка, звичайним голосом. Гадаю, от так, як ви сьогодні говорили, було б якраз добре. Це лише для нашої звітності. Якщо ваша ласка.

Джонатан спочатку прочитав перших два рядки подум-ки, а потім уголос: «З тобою розмовляє твій друг Джордж. Дякую, що не спав з нами всю ніч».

— Дереку, будь ласка, спробуйте ще раз. Може, ви трохи нервуєтесь. Просто розслабтесь, будь ласка.

Він прочитав текст ще раз.

— Ще один раз, Дереку. Ви дещо напружені, так мені здається. Можливо, це на вас так повпливали великі суми.

Джонатан усміхнувся своєю найлюб’язнішою усмішкою. Він був їхньою зіркою, а зіркам дозволено показувати характер.

— Піте, ви знаєте, мені здається, я вже достатньо постарався. Дякую.

Роупер погодився.

— Піте, ти поводишся, як якась старушенція. Вимкни цю чортову штуковину. Сеньйоре Моранті, ходімо. Пора вже нам добре попоїсти.

Знову рукостискання: всі один з одним по черзі, як добрі друзі під Новий рік.

— Ну і що ти про все це думаєш? — запитав Роупер крізь свою дельфінячу усмішку, розкинувшись у пластмасовому кріслі на балконі Джонатанових апартаментів. — Ти вже все збагнув? Чи все ще не можеш докумекати?

Момент був напружений. Як тоді, коли із зафарбованим у чорний колір обличчям чекаєш у вантажівці і перекидаєшся слівцем з товаришами, щоб не піддаватися впливу адреналіну. Роупер виставив ноги на балюстраду. Джонатан схилився над своїм келихом і вдивлявся у море, яке все більше темніло. Місяця на небі не було. Рівний вітер підганяв хвилі. Перші зорі прорізалися крізь скупчення темно-синіх хмар. В освітленій вітальні позаду них тихо розмовляли Фріскі, Ґас і Таббі. Лише Ленгборн, який розлігся на дивані і читав «Private Eye», немов не помічав загальної напруги.

— У Кюрасао є компанія, називається «Трейдпезс», яка володіє ста мільйонами доларів США, мінус двадцять п’ять, — сказав Джонатан.

— Але, — підказав Роупер, розпливаючись у ще ширшій усмішці.

— Але насправді немає ні чорта, тому що «Трейдпезс» — на сто відсотків дочірня компанія «Айронбренду».

— Ні, це не так, — заперечив Роупер.

— Офіційно «Трейдпезс» — незалежна компанія, не пов’язана з іншими фірмами. В дійсності ж це ваше творіння, яке не може і пальцем без вас поворушити. «Айрон-бренд» не може відкрито інвестувати в «Трейдпезс». Тому

«Айронбренд» позичає гроші інвесторів ручному банку, а той волею випадку вкладає гроші у «Трейдпезс». Банк тут виконує функції зв’язкового. Коли справу зроблено, «Трейдпезс» винагороджує інвесторів хорошим прибутком, всі радісно розходяться, а все решта залишається вам.

— Хто від цього постраждає?

— Я. Якщо щось піде не так.

— Не піде. Ще хтось?

Джонатан збагнув, що Роупер вимагав, щоб на його совісті не залишилося ніяких гріхів.

— Хтось, напевно, таки постраждає.

— Подивись на це з іншого боку. Чи хтось постраждає, хто без цього б не постраждав?

— Ми продаємо зброю, правда?

— І що?

— Ну, вочевидь, її купують для того, щоб нею користуватися. І оскільки все відбувається таємно, є підстави припустити, що зброя потрапляє до людей, які не мали б її мати.

Роупер знизав плечима.

— Це хто сказав? Хто вирішує, хто в кого має стріляти на цьому світі? Хто видає ці кляті закони? Впливові уряди? Господи! — Він незвично пожвавішав і махнув рукою у напрямку темного моря. — Не можна поміняти колір неба. Я вже це казав Джед. Вона не хоче слухати. Але я її не звинувачую. Вона ще така молода, як і ти. Через десять років усе в її голові стане на місця.

Осмілівши, Джонатан перейшов до атаки.

— Отож хто покупець? — знову повторив він запитання, яке він уже ставив Роуперу в літаку.

— Моранті.

— Ні, не він. Він не заплатив вам ні цента. Ви вклали сто мільйонів доларів — ну, нехай інвестори це зробили.

А що вкладає Моранті? Ви продаєте йому зброю. Він її купує. А де ж його гроші? Чи він розплачується чимось кращим за гроші? Чимось, що ви зможете продати за значно, значно більше, ніж сто лимонів?

У темряві Роуперове обличчя стало схожим на мармурову маску, але довга іронічна посмішка не сходила з його вуст.

— Ти і сам з таким мав справу, правда? Ти і той кенгу-рушник, якого ти вбив. Гаразд, ти це заперечуєш. Не звернув на це належної уваги, то це вже твої проблеми. Як на мене, то або звертай належну увагу, або взагалі залишайся байдужим. Але все одно ти розумний хлопець. Шкода, що наші стежки раніше не перетнулися. Ти б мені став у пригоді у кількох інших місцинах.

У кімнаті позаду них задзвонив телефон. Роупер рвучко обернувся і Джонатан перехопив його погляд, спрямований на Ленгборна, який під час розмови, тримаючи слухавку біля вуха, дивився на годинник. Він поклав слухавку, заперечно похитав головою до Роупера і повернувся на диван до свого журналу. Роупер знову вмостився у пластмасовому кріслі.

— Пригадуєш, як колись Китай торгував зі Штатами? — з ностальгією в голосі запитав Роупер.

— Я думав, це відбувалося у тридцятих роках дев’ятнадцятого століття.

— Але ж ти про це читав, правда? Усе решту, як я уже помітив, ти читав.

— Так.

— Пам’ятаєш, що ті гонконгські британці переправляли річкою в Кантон? Обходячи китайську митницю, фінансуючи Імперію, заробляючи собі гори грошей?

— Опіум, — сказав Джонатан.

— За чай. Опіум за чай. Бартер. Повернулися в Англію — капітани промисловості. Рицарські звання, ордени і все таке. Яка в біса різниця? Візьми і зроби! — тільки це має значення. Американці це знають. А чим ми гірші? Закостенілі вікарії з їхніми щонедільними воланнями з кафедри, старпери з їхнім вічним попиванням чаю з печивом і балачками про те, що бідолашна місіс така-то померла від того і цього. Та до дідька таке життя! Гірше сраної в’язниці. Знаєш, що Джед мене спитала?

— Що?

— «Наскільки ти поганий? Розкажи мені про все найгірше!» Боже правий!

— Що ви відповіли?

— «До найбільшого засранця на світі мені ще як до неба рачки! — сказав я їй. — Є я, а є джунглі, — сказав я їй. — Нема поліцейських за кожним поворотом. Правосуддя не роздають направо і наліво хлопці в перуках, які хоч щось трохи знають про закон. Немає нічого. Я думав, тобі таке подобається». Це її трохи струсонуло. Нічого, піде їй на користь.

Ленгборн постукав по склі.

— Чому ви ходите на ці зустрічі? — спитав Джонатан. Вони вже піднімались на ноги. — Для чого, маючи собаку, гавкати самому?

Роупер голосно засміявся і поплескав Джонатана по спині.

— Друже, не вірю я собаці, ось чому. Жодному. Ти, Коркі, Сенді — не довірився би жодному з вас у порожньому курнику. Нічого особистого. Такий уже я є.

Дві автівки чекали між підсвіченими кущами гібіскусу у готельному дворику. Перша — «Вольво», за кермом якої був Ґас. Ленгборн сів спереду, Роупер і Джонатан — ззаду.

Таббі і Фріскі їхали за ними у «Тойоті». Ленгборн тримав у руках портфель.

Вони проїхали високим мостом та побачили знизу вогні міста і голландські водні шляхи, які чорніли між вогнями. Вони спустилися з крутого схилу. Старовинні будинки змінилися старими халупами. Раптом темрява здалася небезпечною. Вони їхали рівною дорогою, вода була від них справа, підсвічені контейнери з підписами на кшталт «Сі-ленд», «Недлойд» і «Тіппгук» — зліва. Вони повернули ліворуч і Джонатан побачив низький білий дах і сині стовбці й здогадався, що це митниця. Там був інший асфальт, від нього гуділи колеса.

— Зупинись біля воріт і вимкни фари, — наказав Ленгборн. — Усі.

Ґас зупинився біля воріт і вимкнув усі фари. Позаду них те ж саме зробив Фріскі у «Тойоті». Перед ними стояли білі заґратовані ворота з попереджувальними написами голландською і англійською. А потім ліхтарі навколо воріт також згасли і з темрявою запала й тиша. У далині Джонатан бачив сюрреалістичний пейзаж з кранів і автонавантажувачів, освітлених дуговими лампами, і бліді контури великих кораблів.

— Нікому не рухатися. Вони мають бачити ваші руки, — наказав Ленгборн.

Його голос став владним. Це була його вистава, хоча ще й не було зрозуміло, про що. Він привідкрив дверцята ав-тівки і порухав ними туди-сюди, щоб освітлення салону мигнуло двічі. Ленгборн закрив дверцята і вони знову опинилися у повній темряві. Він опустив вікно. Джонатан побачив, як у салон простягнулася рука — біла, чоловіча і сильна. Далі виднілося оголене передпліччя і біла сорочка на короткий рукав.

— Одна година, — сказав Ленгборн, звертаючись угору кудись у темряву.

— Це задовго, — заперечив грубий голос з акцентом.

— Ми домовилися про годину. Або одна година, або нічого.

— Окей, окей.

Лише тоді Ленгборн простягнув у вікно конверт. Загорівся ліхтарик і вміст конверта було швидко перераховано. Білі ворота відчинилися. Не вмикаючи фар, вони поїхали вперед, «Тойота» позаду них не відставала. Вони проїхали повз старовинний якір, вмурований в бетон, і опинилися на алеї різнокольорових контейнерів, кожен з яких був позначений комбінацією з літер і семи цифр.

— Тут ліворуч, — сказав Ленгборн. Вони повернули ліворуч і «Тойота» зробила так само. Джонатан рвучко пригнувся, коли на них раптом почала опускатися стріла помаранчевого крану.

— Тепер праворуч. Отут, — сказав Ленгборн.

Вони повернули праворуч і перед ними з моря показався чорний корпус танкера. Знову праворуч, і вони обгинали ряд з шести пришвартованих кораблів: два величезних, свіжопофарбованих лайнери і чотири обшарпаних вантажних судна, кожне з яких мало освітлений трап до води.

— Зупинись, — наказав Ленгборн.

Усе ще в темряві, вони зупинилися. «Тойота» позаду також. Цього разу минуло всього декілька секунд, поки на лобовому склі показалося світло ліхтарика: спочатку червоне, потім біле, і далі знову червоне.

— Відкрий усі вікна, — сказав Ґасу Ленгборн. Він знову переймався руками. — Поклади руки на панель, що вони їх бачили. Шефе, поклади руки на сидіння перед собою. Томасе, ти також.

З незвичним смиренням Роупер зробив так, як йому наказали. Було прохолодно. Запах нафти змішався з запахами моря і металу. Джонатан знову опинився в Ірландії. Хоча ні, у паґвошських доках, у комірці брудного вантажного судна, чекаючи миті, коли під покровом ночі можна буде проскочити на берег. Обабіч автівки засвітилося два ліхтарики. Промені сканували руки і обличчя, а потім і підлогу автівки.

— Містер Томас і компанія, — оголосив Ленгборн. — Приїхали перевірити кілька тракторів і заплатити другу половину.

— Хто з вас Томас? — почувся чоловічий голос.

— Я.

Пауза.

— Окей.

— Всі повільно виходьте, — наказав Ленгборн. — Томас — позаду мене. Всі в рядок.

Їхній провідник був худий і високий, він здавався надто юним, щоб уже носити «Геклер», який звисав з його правого плеча. Трап був короткий. Діставшись палуби, Джонатан знову побачив за темною водою вогні міста і спалахи нафтопереробного заводу.

Корабель був старий і маленький. Джонатан припустив, що важив він чотири тисячі тонн максимум, і його вже не раз воскрешали. Дерев’яні двері люка були відчинені. Лампочка під стелею освітлювала звивистий сталевий трап. Знову провідник пішов попереду. Відлуння їхніх кроків нагадувало тупіт групи в’язнів, скованих одними кайданами. У поганенькому світлі Джонатану все ж вдалося краще розгледіти чоловіка, який їх вів. На ньому були джинси і кросівки. Лівою рукою він час від часу відкидав назад світлий чуб, коли той йому заважав. А правою все ще тримав «Геклер», не забираючи вказівного пальця зі спускового гачка. Корабель також по-трохи вимальовувався. Пристосований для змішаного вантажу. Місткість — приблизно шістдесят контейнерів. Це була звичайнісінька консервна бляшанка, заїжджена робоча конячка, яка вже от-от стане нікому не потрібною. Якщо щось піде не так, корабля просто позбудуться.

Усі зупинилися. Перед ними виросли троє чоловіків, усі біляві, усі красиві, усі молоді. Позаду них були зачинені металеві двері. Джонатан без належних для цього доказів здогадався, що вони — шведи. У них також були «Геклери». Стало очевидно, що провідник — їхній начальник. Надто вже невимушено він поводився, коли приєднався до них, надто прямо тримав спину. З його вуст не сходила крива небезпечна посмішка.

— Сенді, як тепер поживає аристократія? — спитав він. Джонатан усе ще не міг визначити його акценту.

— Піп, привіт, — сказав Ленгборн. — Краще за всіх, дякую. А ти як?

— Ви всі вивчаєте в університеті сільське господарство? Полюбляєте трактори? Деталі до автомобілів? Хочете виростити добрий урожай і нагодувати голодних?

— Перейдімо нарешті до справи, — сказав Ленгборн. — Де чорти носять Моранті?

Піп відчинив металеві двері і у ту ж хвилю з темряви з’явився Моранті.

«Наш лорд Ленгборн схиблений на зброї, — говорив Берр. — Грався у джентльмена-солдата у півдюжині брудних воєн... пишається своїми навичками вбивати... у вільний час колекціонує, як і Роупер... їм приємно почуватися частиною історії».

Трюм займав більшу частину «живота» корабля. Піп зображав з себе господаря, Ленгборн і Моранті йшли поруч з ним, Джонатан і Роупер позаду, а за ними підмога: Фріскі,

Таббі і троє молодиків з «Геклерами». Двадцять контейнерів були прикріплені ланцюгами до палуби. На кріпильних ременях Джонатан прочитав назви проміжних пунктів: Лісабон, Азори, Антверпен, Гданськ.

— Оце ми називаємо Саудівською коробкою, — гордо заявив Піп. — Її конструюють так, щоб вона відкривалася збоку, і Саудівські митники могли залізти всередину й рознюхати, чи нема там часом алкоголю.

На контейнерах були митні пломби — сталеві штирі, загнані один в одного. Люди Піпа розрізали їх гострозубцями.

— Не хвилюйся, у нас є запасні, — запевнив Піп Джонатана. — Завтра вранці знову все буде виглядати гарно. Митниці все до сраки.

Контейнер повільно відкривався. Зброя має свою власну тишу. Це тиша прийдешніх мерців.

— «Вулкани», — сказав Ленгборн, намагаючись просвітити Моранті. — Високотехнологічна версія «Ґатлінга»[88]. Шість двадцятиміліметрових стволів — три тисячі пострілів на хвилину. Найсучаснішого технічного рівня. Відразу з набоями, потім підвеземо ще. Кожна куля завбільшки з твій палець. Кожен постріл звучить, як рій бджіл-убивць. У гелікоптерів і легкої авіації немає шансів. Новесенькі. Десять таких. Окей?

Моранті взагалі нічого не сказав. Лише ледь помітний кивок означав його згоду. Вони перейшли до іншого контейнера. Він був завантажений по вінця, тому вони могли оглянути вміст лише ззовні. Проте того, що вони побачили, виявилося цілком достатньо.

— Четверні зенітки, — оголосив Ленгборн. — Чотири кулемети з калібром п’ять-кома-нуль, які мають спільну вісь і які спроектовані так, щоб одночасно стріляти в одну мішень. Одним пострілом рознесуть на шматки будь-яке повітряне судно. Вантажівки, бронетранспортери, легка броня — ці іграшки впораються з усім. Встановлюються на двотонні шасі, мобільні і можуть наробити біди на раз-два. Також новесенькі.

Піп повів їх до правого борту, де двоє чоловіків обережно діставали ракету у формі сигари зі склопластикового циліндра. Цього разу Джонатану не потрібні були пояснення Ленгборна. Він бачив демонстраційні ролики. Він наслухався легенд. «Якщо в ірландців колись дотягнуться до них руки, то вважай, що ти мертвий, — обіцяв йому войовничий старший сержант, — а вони обов’язково дотягнуться, — радісно додав він. — Вони поцуплять їх з військових складів янкі у Німеччині, куплять їх утридорога в афганців, ізраїльтян чи палестинців, чи ще в когось, кому янкі вирішать їх передати. Ультразвукові, переносні, по три в упаковці, називаються «Стінгерами»[89] і недарма, бо вони таки справді жалять...»

Екскурсія продовжувалася. Легка протитанкова зброя. Польові рації. Медичне спорядження. Уніформа. Боєкомплекти. Сухпайки. Переносні зенітно-ракетні комплекси «Старстрік» британського виробництва. Коробки, виготовлені у Бірмінгемі. Сталеві каністри, виготовлені у Манчестері. Все оглянути було неможливо. Надто багато товару, надто мало часу.

— Подобається? — тихо спитав Роупер Джонатана.

Їхні обличчя були зовсім поруч. Роупер виглядав напружено і переможно, так ніби його твердження якимось чином підтвердилися.

— Хороший товар, — сказав Джонатан, не знаючи, як він мав відреагувати.

— Всього потрохи в кожній партії. У цьому й хитрість. Корабель збивається з маршруту, і ви втрачаєте всього по трохи, а не щось одне, але все. Здоровий глузд.

— Гадаю, так воно і є.

Роупер його не слухав. Він з головою пірнув у смакування своєї перемоги. Він був на сьомому небі від щастя.

— Томас? — Ленгборн кликав його з кормової частини трюму. — Ходи сюди. Пора підписуватися.

Роупер пішов з ним. Ленгборн поклав на військовий планшет з тримачем для документів рахунок на турбіни, деталі до тракторів і важкого устаткування згідно з переліком, який був у додатку, перевірено і затверджено, що товар у належному стані, Дереком С. Томасом, виконавчим директором, від імені і за дорученням «Трейдпезс лімітед». Джонатан підписав рахунок і поставив свої ініціали під переліком. Він передав планшет Роуперу, який показав його Моранті, потім повернув Ленгборну, а той передав Піпу. На полиці біля дверей лежав бездротовий телефон. Піп узяв його і набрав номер, який був написаний на папірці, який простягнув йому Роупер. Моранті тримався від них на відстані — руки в боки, живіт уперед, схожий на російський пам’ятник невідомому солдату. Піп передав телефон Роуперу. Вони почули «алло» голландського банкіра.

— Піте? — сказав Роупер. — Мій друг хоче повідомити тобі щось важливе.

Роупер передав телефон Джонатану разом з іншим папірцем, який він витягнув з кишені.

Джонатан глянув на написане і прочитав уголос:

— 3 тобою говорить твій друг Джордж, — сказав він. — Дякую, що не спав з нами всю ніч.

— Дереку, передайте, будь ласка, телефон Шпу, — сказав банкір. — Я хотів би повідомити йому хорошу новину.

Джонатан передав слухавку Піпу, той послухав, засміявся, поклав слухавку і поплескав Джонатана по плечу.

— Ти щедрий хлопчина!

Він перестав сміятися, коли Ленгборн витягнув з портфеля надрукований листок паперу.

— Розписка, — коротко сказав він.

Піп схопив Джонатанову ручку і, під пильним поглядом їх усіх, написав своє ім’я під розпискою про отримання від компанії «Трейдпезс лімітед» двадцяти п’яти мільйонів доларів США — третього і передостаннього внеску за домовлену партію турбін, запчастин до тракторів і важкого устаткування, які, згідно з контрактом, доставлено в Кюрасао для подальшого перевезення на пароплаві «Ломбардія».

Була четверта ранку, коли вона зателефонувала.

— Завтра ми відправляємося на «Пашу», — сказала вона. — Я і Коркі.

Джонатан нічого не відповів.

— Він каже, мені треба тікати. Забути про круїз і накивати п’ятами, поки ще не пізно.

— Він правий, — прошепотів Джонатан.

— Джонатане, втеча нічого не вирішить. Вона нічого не дасть. І ми обоє це знаємо. Від себе не втечеш.

— Просто лишай це місце. Поїдь куди завгодно. Будь ласка.

Вони знову непорушно лежали одне біля одного, кожен у своєму ліжку, і прислухалися до дихання у слухавці.

— Джонатане, — шепотіла вона. — Джонатане.

23

З операцією «П’явка» все йшло гладко. Так говорив Берр зі свого понурого сірого робочого столу в Маямі. Так говорив Стрельскі з сусіднього офісу. У цьому не сумнівався Ґудгью, який телефонував їм з Лондона захищеною від прослухо-вування лінією двічі на день.

— Леонарде, всі сили задіяні. Нам потрібно лише підбити підсумки.

— Які такі сили? — спитав Берр, який не втрачав своєї підозріливості.

— По-перше, мій покровитель.

— Твій покровитель?

— Леонарде, він змінюється. Так він сказав і я маю до нього кредит довіри. Як я можу стрибнути у нього над головою, якщо він пропонує мені свою повну підтримку? Він учора взяв мої слова дуже близько до серця.

— Радий чути, що у нього є серце.

Але в теперішні часи Ґудгью зазвичай був не в настрої для таких дотепів.

— Він сказав, ми повинні працювати як одна команда. І я з ним згоден. Навколо забагато людей з корисливими інтересами. Він сказав, що у повітрі пахне гниллю. По-моєму, краще і не скажеш. Він хоче ввійти в історію як той, хто не забоявся вивести цю гнилятину на чисту воду. І я вірю, що йому це під силу. Про «Флагман» він не згадував ні разу, як і я. Інколи краще змовчати. Але, Леонарде, твій перелік справив на нього неабияке враження. Саме він зіграв вирішальну роль. Там усе видно, як на долоні, і тепер не може бути жодних компромісів чи обхідних шляхів.

— Мій перелік?

— Ну той перелік, Леонарде. Той, який сфотографував наш друг. Кредиторів. Інвесторів. Ініціаторів й ініціанутих, як ти їх назвав. — У голосі Ґудгью звучали благальні нотки, яких Берр волів би не розпізнавати. — Та Боже правий, той перелік беззаперечних доказів. Ту штуку, до якої, як ти сказав, ніхто ніколи не докопався б, але це вдалося нашому другу. Леонарде, ти навмисно граєш дурника.

Проте Ґудгью неправильно зрозумів причину Беррово-го спантеличення. Берр відразу ж знав, про який перелік ідеться. Він ніяк не міг зрозуміти, чому Ґудгью вирішив саме так ним скористатися.

— Ти ж не хочеш сказати, що показав список кредиторів своєму міністру, правда?

— Господи, ну звісно ж, не сирий матеріал, мені б таке навіть не спало на думку. Лише імена і цифри. Належним чином оброблені, звичайно ж. Ці дані могли з’явитися від прослуховування телефону, офісу, чого завгодно. Ми могли б поцупити цей перелік з пошти.

— Рексе, Роупер не диктував цей перелік уголос і не перечитував його телефоном. І не надсилав його нікому поштою. Він написав його у своєму жовтому блокноті і він існує в єдиному екземплярі, й лише одна людина могла його сфотографувати.

— Леонарде, не вдаваймося в тонкощі! Мій покровитель вражений, це все, що я намагаюся тобі сказати. Він визнає, що підбиття підсумків уже не за горами і що винних потрібно покарати. Він відчуває — так він каже, і я маю йому вірити, аж поки не переконаюся у протилежному — що у нього є власна гордість, Леонарде, як і у всіх нас, усі ми по-своєму уникаємо гіркої правди, поки вона не звалиться на нас, — він відчуває, що настав час йому зістрибнути з паркану і зіграти вирішальну роль. — Ґудгью наважився пожартувати. — Ти ж знаєш, як він полюбляє розкидатися метафорами. Дивуюсь, як він нічого не ляпнув про нові мітли, які підводяться з попелу.

Якщо Ґудгью сподівався почути у відповідь вибух сміху, то Берр не виправдав його очікувань.

Ґудгью починав нервуватися:

— Леонарде, я не бачу іншого виходу. Я служу королеві. Я служу міністру королеви. Мій обов’язок — повідомляти мого покровителя про перебіг твоєї справи. Якщо він говорить мені, що бачить світло в кінці тунелю, я не уповноважений звинувачувати його у брехні. Леонарде, я віддана людина. Віддана своїм принципам, віддана йому і віддана тобі. Ми обідаємо разом у четвер після його зустрічі з секретарем кабінету міністрів. Я чекаю важливої новини. І сподівався, що ти зрадієш, а не насупишся.

— Рексе, хто ще бачив той список?

— Окрім мого покровителя, більше ніхто. Звісно, я наголосив йому на секретності документа. Не можна постійно казати людям тримати язика за зубами, це те саме, що постійно кричати «вовк!». Очевидно, що він переповість суть переліку секретареві кабінету міністрів у четвер, але можеш бути певен, що далі ця інформація не піде.

Мовчанка Берра стала нестерпною.

Леонарде, ти забуваєш перші принципи. В останні місяці всі мої зусилля були спрямовані на досягнення більшої відкритості у новій ері. Секретність — це прокляття нашої британської системи. І я не заохочуватиму свого покровителя чи будь-якого іншого міністра королеви ховатися за спідницею секретності. Вони цим і так зловживають. Леонарде, я не вислуховуватиму тебе. І не дозволю тобі повернутися назад до тих застарілих методів, якими ти користувався у Рівер-гаузі.

Берр глибоко зітхнув.

— Ясно, Рексе. Я все зрозумів. Відтепер я дотримуватимуся перших принципів.

— Радий це чути, Леонарде.

Берр поклав слухавку і зателефонував Руку.

— Робе, Реке Ґудгью більше не отримуватиме від нас не-очищену інформацію по «П’явці». Це наказ і він набирає чинності в дію з цієї секунди. Завтра надішлю тобі письмове підтвердження.

Однак все решту йшло гладко, і хоча Берр й продовжував хвилюватися через необачність Ґудгью, ні він, ні Стрельскі не жили з відчуттям неминучого провалу. Те, що Ґудгью називав підбиттям підсумків, Берр і Стрельскі називали прямим попаданням, і тепер вони тільки про нього і мріяли: про ту мить, коли наркотики, зброя і гравці опиняться в одному місці, і вдасться відслідкувати, звідки беруться і куди діваються гроші, і (припускаючи, що об’єднана команда отримає всі необхідні права і дозволи) захисники правосуддя стрибнуть з дерев і закричать: «Руки вгору!» і погані хлопці жалісливо посміхнуться і скажуть: «Офіцере, ви мене заскочили на гарячому», чи, якщо вони американці: «Стрельскі, ну ти негідник, це тобі так з рук не зійде».

Принаймні так вони жартівливо описували цю сцену один одному.

— Нехай усе зайде якомога далі, — як і раніше наполягав Стрельскі — на зустрічах, телефоном, за кавою, під час прогулянок пляжем. — Чим далі вони зайдуть, тим важче буде їм заховатися, і тим ближче ми будемо до Бога.

Берр погоджувався. Ловити шахраїв — те саме, що ловити шпигунів, казав він: потрібен лише добре освітлений ріг вулиці, фотоапарати напоготові, один працівник — у пальті — з планом дій, а інший — у капелюсі — з портфелем, набитим різними рахунками. І, якщо дуже поталанить, справу зроблено. Проте з операцією «П’явка» все було не так просто, бо деякі запитання лишалися без відповіді: Чия вулиця? Чиє місто? Чиє море? Чия юрисдикція? Одне було очевидно: ні Річард Онслоу Роупер, ні його колумбійські партнери з торгівлі не мали ні найменшого наміру ставити крапку у своїй угоді на американській землі.

Іншим джерелом підтримки і радості став новий федеральний прокурор, якому доручили цю справу. Його прізвище було Прескотт і він був значно більше, ніж пересічний федеральний прокурор: він був заступником помічника міністра юстиції США, і всі, кого Стрельскі про нього розпитував, запевняли, що Ед Прескотт — найкращий заступник помічника міністра юстиції, який коли-небудь існував на світі, чесне слово, Джо. Усі Прескотти були випускниками Єлю, звичайно ж, і дехто з них мав виходи на дуже впливових людей — а як інакше? — і навіть ширилась чутка, яку Ед ніколи офіційно не спростовував, що старий Прескотт Буш, батько Джорджа Буша, його далекий родич. Проте Ед ніколи не переймався такими дурницями, і це одразу було зрозуміло. Він був серйозним вашингтонським гравцем з власними планами, і коли він ішов на роботу, то залишав свій родовід за дверима.

— Що сталося з тим хлопчиною, що працював тут ще позаминулого тижня? — запитав Берр.

— Мабуть, йому набридло чекати, — відповів Стрель-скі. — Такі люди не люблять тинятися без діла.

Як завжди, вражений американськими темпами заміни співробітників, Берр більше нічого не сказав. Лише коли було вже надто пізно, він усвідомив, що вони зі Стрельскі замовчували про одне і те ж саме, щоб захистити один одного. А тим часом Берр і Стрельскі, не перші і не останні, намагалися досягти неможливого — переконати Вашингтон санкціонувати акт затримання у відкритому морі пароплава «Ломбардія», зареєстрованого в Панамі, який плив з Кюрасао до вільної зони Колон, на підставі того, що, як стало відомо, він перевозив найсучасніше озброєння вартістю п’ятдесят мільйонів доларів, яке в декларації фігурувало як турбіни, запчастини до тракторів і сільськогосподарське устаткування. І тут знову Берр звинувачував себе — як він і звинувачував себе у майже всьому — що, піддавшись на простодушний шарм і хороші манери Еда Прескотта, він проводив надто багато часу в його величезному офісі у центрі міста і надто мало у командному пункті об’єднаної команди, виконуючи свої прямі обов’язки.

Але що ж йому залишалося робити? Лінії таємного зв’язку між Маямі і Вашингтоном працювали цілодобово. Зібралася ціла когорта юридичних і не зовсім юридичних експертів, серед яких почали з’являтися знайомі британські обличчя: Дарлінг Кейті з посольства Великобританії у США, Мендерсон з відділу зв’язку військово-морських сил, Гардейкр з радіо- і радіотехнічної розвідки і молодий юрист з Рівер-гаузу, якого, як подейкували, готували на заміну Полфрі на посаді юридичного консультанта групи вивчення постачання.

Іноді здавалося, що весь Вашингтон переїхав у Маямі; а іноді штат офісу прокурора скорочувався до двох друкарів і телефоніста, а тим часом заступник помічника міністра юстиції Прескотт зі своєю командою вирушав у битву на Капітолійський пагорб. І Берр, який свідомо не вникав у тонкощі американської внутрішньополітичної боротьби, знаходив утіху у гарячковій діяльності, вирішивши, як і гончак Джед, що там, де вирує метушня і біганина, неодмінно мусить бути і прогрес.

Отож підстав для серйозних побоювань поки не було, з’являлися лише незначні сигнали тривоги, без яких не обходилася жодна секретна операція: наприклад, постійні набридливі нагадування про те, що життєво важливі дані, на кшталт перехоплених телефонних дзвінків, зроблених розвідкою фотографій і описів місцевості, наданих розвідниками з Ленглі, немов застрягали десь по дорозі до Стрельскі, і ще моторошне передчуття, яке мав і Берр, і Стрельскі, але вони один одному про це не казали, що операція «П’явка» проводиться паралельно з якоюсь іншою операцією, існування якої вони відчували, але слідів якої не бачили.

Окрім цього, їхнім єдиним головним болем був Апостол, який, уже не вперше за свою непостійну кар’єру Флінново-го супердонощика, немов крізь землю провалився. Все ще більше ускладнював той факт, що Флінн полетів у Кюрасао спеціально, щоб з ним зустрітися, і тепер застряг у дорожез-ному готелі, де почувався мов дівчина, яку в останній момент киданув кавалер і не прийшов на бал.

Але навіть це, на думку Берра, не було підставою здіймати тривогу. Насправді, якщо вже зовсім чесно, то в Апо були свої причини накивати п’ятами. Його приборкувачі притиснули його до стінки. Аж надто притиснули. Апо вже давно висловлював своє незадоволення і погрожував більше і пальцем не ворухнути, поки його амністію не підпишуть і не завірять печаткою. Ситуація загострювалася, тому було б не дивно, якби він вирішив триматися на відстані, а не ризикувати заробити собі ще шість довічних ув’язнень через свою участь у найбільшій, як наразі виглядало, афері зі зброєю і наркотиками у сучасній історії.

— Пат щойно телефонував отцю Лукану, — звітував Стрельскі Берру. — Лукан про нього ні сном ні духом не відає. І Пат також.

— Напевно, Апо хоче його провчити, — запропонував Берр.

Того ж вечора вони почали перехоплення дзвінків, навмання прослуховуючи телефонні розмови з Кюрасао:

Лорд Ленгборн — в адвокатську контору «Менез і Ґарсія», Калі, Колумбія, партнерам доктора Апостола, і, як вдалося з’ясувати, головним представникам картелів з Калі. Доктор Хуан Менез підняв слухавку.

— Хуаніто? Сенді. Що трапилося з нашим другом доктором? Він не з’явився, як було домовлено.

Вісімнадцятисекундна пауза.

— Запитай Ісуса.

— Що це в біса означає?

— Сенді, наш друг релігійна людина. Може, він вирішив заховатися від земної марноти.

Домовлено, що оскільки Каракас розташований неподалік Кюрасао, у якості заступника прибуде доктор Моранті.

І знову ж таки, Берр і Стрельскі, як вони потім самі ж і зізналися, приховували один від одного свої справжні думки.

Інші перехоплення зафіксували відчайдушні спроби сера Ентоні Джойстона Бредшоу додзвонитися до Роупера з низки таксофонів розкиданих у районі Беркширу. Спочатку він намагався скористатися телефонною карткою компанії «AT&T», проте голос оператора повідомив йому, що картка вже не дійсна. Він почав вимагати, щоб його зв’язали з їхнім начальником, і коли це сталося, він представився, щось лепетав п’яним голосом, і тоді вони ввічливо, проте незворушно поклали слухавку. Офіси «Айронбренду» в Нассау також нічим не могли допомогти. Спочатку комутатор відмовився прийняти його дзвінок, бо Бредшоу його здійснював за рахунок абонента, якому телефонував, потім слухавку підняв один з Макденбі, проте швидко його відшив. Нарешті завдяки своєму нахабству він зміг додзвонитися до шкіпера «Сталевого паші», який у цей час перебував біля берегів Антиґуа:

— Ну, і де тоді він? Я вже телефонував на Кристал. Там його нема. Я телефонував у «Айронбренд» і там якийсь нахаба сказав мені, що Роупер продає ферми. А тепер ти кажеш, що він от-от має «прибути». Мені до сроки чи він має прибути, чи ні! Він мені потрібен еже\ Я сер Ентоні Джой-стон Бредшоу. І це терміново. Розумієш, що таке терміново?

Шкіпер запропонував, щоб Бредшоу спробував зателефонувати на особистий Коркоранів номер у Нассау. Але він уже туди дзвонив і все марно.

Попри це, якимось дивом Бредшоу таки знайшов того, кого шукав, і поговорив з ним захищеною від прослухову-вання лінією — як показали подальші події.

Дзвінок від чергового офіцера пролунав на світанку. Він розмовляв з абсолютним спокоєм людини, яка стоїть у пункті управління польотом і бачить, як всі прилади показують, що ракета ось-ось розлетиться на шматки.

— Містере Берр, сер? Сер, спустіться сюди якнайшвидше, будь ласка. Містер Стрельскі уже в дорозі. У нас проблема.

Стрельскі поїхав сам. Він би не відмовився взяти з собою Флінна, але Флінн усе ще побивався за Апостолом у Кюрасао, і в цьому йому допомагав Амато, тому Стрельскі довелося працювати за трьох. Берр запропонував супроводжувати його, проте у Стрельскі було передчуття, що краще британцям триматися подалі від цього. Не Берру — Леонард був його товаришем. Дружба дружбою, але цього було замало. Принаймні зараз.

Отож Стрельскі залишив Берра у штаб-квартирі з миготливими екранами, переляканим нічним персоналом і строгими вказівками, щоб ніхто не робив жодних рухів у жодному напрямку і нічого не казав ні Пату Флінну, ні прокурору, ні жодній живій душі, аж поки він усе сам не перевірить і не скаже «так» або «ні».

— Леонарде, домовились? Чуєш мене?

— Чую.

— Гаразд.

Водій чекав Стрельскі на стоянці — його звали Вілбер, досить милий хлопець, для якого кращої роботи годі було шукати, — і разом вони помчали через порожній центр міста з увімкненими проблисковими маячками і сиренами. Стрельскі подумав, що це так по-дурному, бо ж куди врешті-решт було поспішати і навіщо всіх будити? Але він не сказав нічого Вілберу, тому що глибоко в душі знав, що якби за кермом сидів він, то їхав би точнісінько так само. Іноді ми так чинимо з поваги. Іноді — через те, що нам більше нічого не залишається.

Крім цього, вони таки дійсно поспішали. Коли щось починає траплятися з ключовими свідками, то можна сміливо стверджувати, що потрібно поспішати. Коли все йде трохи не так, як треба, і триває трохи задовго, ніж треба; коли тебе все більше і більше відштовхують на маргінеси, а всі аж зі шкіри пнуться, щоб переконати тебе, що ти у самісінькому центрі подій і маєш неабиякий вплив — Боже, Джо, що б ми без тебе робили? — коли ти наслухався в коридорах трохи забагато дивного політичного теоретизування — розмов про «Флагман» не лише як про кодову назву, а й як про операцію — розмов про «переміщення футбольних воріт і наведення порядку на власному подвір’ї» — коли перед тобою трохи забагато усміхнених облич, як і забагато цінних звітів з розвідданими, і всі — й ламаного шеляга не варті; коли нічого навколо тебе не міняється, лише світ, у якому, як тобі здавалося, ти крутився, тихенько вислизає від тебе, і ти почуваєшся покинутим на човні посеред повільної ріки, у якій кишма кишить крокодилами, і ти знаєш, що пливеш у неправильному напрямку — і, Джо, чесно, Джо, ти найкращий офіцер у всіх правоохоронних органах — ну так, тоді можна впевнено сказати, що час поспішати, щоб нарешті дізнатися, хто, чорт забирай, робить що і з ким.

Іноді залишається лише спостерігати за власною поразкою. Він любив теніс, і йому особливо подобалося, коли по телевізору крупним планом показували гравців, які попивали «Колу» у перервах між геймами, і на їхніх обличчях було видно, як переможець готується перемогти, і як переможений готується програти. Оці переможені виглядали саме так, як і він зараз почувався. Вони грали свою гру і викладалися на всі сто, проте врешті-решт рахунок є рахунок, і на світанку цього нового дня він був зовсім не на користь Стрельскі, а радше на користь принців з «чистої розвідки» по обидва боки Атлантичного океану.

Вони проїхали повз готель «Ґренд-Бей», улюблене місце Стрельскі, коли йому хотілося переконатися, що світ — елегантна і спокійна місцина, піднялися на пагорб, віддаляючись від берега, пристані і парку, і проїхали крізь металеві ворота з електричним управлінням туди, де Стрельскі ще ніколи не бував, — у квартал Санґлейдс, що вражав несмаком, де розбагатілі на наркотиках товстосуми крутять свої оборудки, трахаються і насолоджуються життям, маючи чорношкіру охорону і чорношкірих швейцарів, але білі столи і білі ліфти. Варто лише проїхати ворота у квартал, як виникає відчуття, ніби ти потрапив у значно небезпечніше місце, ніж той світ, від якого тебе ці ворота захищають. Тому що бути таким багатим у такому місті настільки небезпечно, що дивує, як усіх тутешніх мешканців ще не знайшли мертвими у їхніх велетенських ліжках.

Щоправда, сьогодні рано-вранці внутрішнє подвір’я було переповнене поліцейськими автівками і фургонами телевізійників, і машинами «швидкої допомоги», і рештою елементів апарату контрольованої істерії, які мали б пом’якшити кризову ситуацію, але насправді лише упиваються нею. Шум і вогні ще більше посилювали відчуття нереальності, яке переслідувало Стрельскі ще з тієї миті, як поліцейський хриплим голосом повідомив йому новину, тому що «ми звернули увагу, що ви цікавитесь цим хлопчиною». «Мене насправді тут нема, — думав він. — Мені вже це колись снилося».

Він упізнав декількох працівників відділу вбивств. Короткі привітання. «Глібе, привіт. Вітаю, Рокеме. Радий тебе бачити. Господи, Джо, де тебе чорти носили? Хороше питання, Джеффе, може комусь було вигідно, щоб я не міг приїхати раніше». Він впізнав людей з власного агентства. Зокрема Мері Джо, з якою він якось переспав після офісної вечірки, на їхнє взаємне здивування, і серйозного хлопця на прізвище Метцґер, який виглядав так, ніби йому терміново потрібно було подихати свіжим повітрям, от тільки у Маямі свіжого повітря в принципі не було.

— Метцґер, хто там?

— Сер, поліція скликала сюди майже всіх, кого вони знають. Усе дуже погано, сер. П’ять днів без кондиціонера, так близько до сонця, це насправді огидно. Чому вони вимкнули кондиціонер? Серйозно, це ж просто варварство.

— Метцґер, хто сказав тобі приїхати сюди?

— Відділ вбивств, сер.

— Коли це сталося?

— Годину тому, сер.

— Метцґер, чому ти не зателефонував мені?

— Сер, вони сказали, що ви зайняті у контрольному пункті, але що ви в курсі.

«Вони, — подумав Стрельскі. — Вони надсилають ще один сигнал. Джо Стрельскі: хороший офіцер, але вже дещо застарий для цієї роботи. Джо Стрельскі: надто повільний, щоб працювати над справою «Флагмана».

На центральному ліфті, який обслуговував лише пент-хаузи на даху, Стрельскі без зупинок піднявся на останній поверх. Задумка архітектора була така: з ліфта потрапляєш у красиво підсвічену скляну галерею, яка була також і приміщенням для охорони, і, поки стоїш у цій галереї, намагаючись вгадати, чи тебе зараз згодують пітбулям, чи пригостять вишуканою вечерею і поведуть до пишногрудої повії, щоб трохи спалити калорії, можна насолоджуватися виглядом на басейн, джакузі, сад на даху, солярій, куточок для любовних ігор і решту незамінних елементів побуту скромного фахівця з наркоправа.

Молодий коп у білій масці попросив Стрельскі показати посвідчення. Стрельскі так і зробив, бо не любив дурних балачок. Молодий коп і йому запропонував маску, так ніби

Стрельскі щойно прийняли у якийсь закритий клуб. Після цього були спалахи фотоапаратів і люди у комбінезонах, яких треба було обминати, а ще стояв жахливий сморід, який крізь маску здавався ще різкішим. Далі було привітання зі Скрентоном з «чистої розвідки» і Руковські з офісу прокурора. А опісля знову і знову поставало те саме запитання: як, чорт забирай, «чиста розвідка» опинилася тут швидше за тебе? Далі знову був час казати «привіт» кожному, хто виглядав так, ніби може перегородити тобі дорогу, аж поки ти якимось дивом не проштовхуєшся до найбільш освітленого місця аукціону, на який зараз була схожа переповнена людьми квартира, якщо забути про запах: всі дивилися на «витвір мистецтва», робили записи, підраховували ціни і більше ні на що не звертали уваги.

І коли ти врешті дійшов до свого місця призначення, то перед тобою відкривався вигляд не на копію, не на воскову фігуру, а на автентичний оригінал доктора Пола Апостола і його теперішньої, чи то пак останньої, коханки: обоє повністю голі, як Апо і полюбляв проводити час на дозвіллі — завжди на колінах, як жартували ми, і зазвичай на ліктях, — шкіра обох дуже змінена, вони лежали на колінах обличчям один до одного, зі зв’язаними руками і ногами й перерізаним горлом, а крізь той проріз у горлі був протягнений язик — такий метод вбивства називається «колумбійська краватка».

Берр про все здогадався ще тієї миті, як Стрельскі отримав повідомлення, задовго до того, як дізнався його зміст. Йому достатньо було побачити, як раптово розм’якло тіло Стрельскі, коли повідомлення вразило його, мов постріл, і як він інстинктивно подивився Берру в очі і одразу ж відвів погляд, вирішивши дивитися на щось інше, поки йому переповідали решту інформації. Оцей погляд спочатку на Берра, а потім у бік, був красномовніший за тисячі слів. Цей погляд був одночасно і звинувачувальний, і прощальний. Він казав: це ти зробив, твої люди. І з сьогоднішнього дня мені дуже не хочеться сидіти з тобою в одному приміщенні.

Поки Стрельскі слухав, він швидко щось начеркав у своєму блокноті, потім запитав, хто впізнавав тіло, і байдуже записав ще щось. Потім він відірвав цей листок і поклав собі у кишеню, і Берр подумав, що це адреса, і по скам’янілому обличчю Стрельскі здогадався, що він їде туди і що йдеться про брудне вбивство. А потім Берру довелося спостерігати, як Стрельскі пристібає кобуру, і він подумав, що в старі добрі часи, за інших обставин, він запитав би Стрельскі, для чого їхати до трупа зі зброєю, а Стрельскі вигадав би якийсь англофобський дотеп і вони знову були б друзями.

Тому Берр назавжди запам’ятав мить, коли йому повідомили насправді не про одну, а про дві смерті: смерть Апостола і смерть дружби між двома колегами.

— Копи кажуть, знайдено мертвого чоловіка у квартирі брата Майкла на Коконат-Ґрув. Підозрілі обставини. Поїду з’ясую.

А потім попередження всім, крім Берра, хоча адресоване насамперед Беррові:

— Може бути хто завгодно. Може бути його кухар, водій, брат, чортзна-хто. Ніхто нічого не робить, поки я не повернуся. Всім зрозуміло?

Їм було зрозуміло, але вони, як і Берр, уже знали, що це не кухар, і не водій, і не брат. І щойно Стрельскі зателефонував з місця злочину і, так, це таки Апостол, Берр узявся робити те, що вже запланував робити, щойно надійде підтвердження, і у тому порядку, як він задумав. Спочатку він зателефонував Руку, щоб повідомити його, що операція «П’явка» від цієї миті вважається під загрозою зриву. І, відповідно, Джонатану потрібно подати сигнал тривоги і почати перший етап плану евакуації: він повинен втекти від Роупера і його свити і заховатися у найближчому британському консульстві, якщо буде така можливість, а якщо це не вдасться зробити, то здатися поліції як злочинець Пайн, який перебуває у розшуку, що і призведе до термінової репатріації.

Проте дзвінок запізнився. Коли Берр додзвонився до Рука, той уже сидів поруч з Амато в його спеціально обладнаному для розвідки фургоні, і вони обидва милувалися тим, як Роуперовий літак розчинявся у променях сонця, що саме сходило, взявши курс на Панаму. Як усім було добре відомо, шеф завжди вилітав на світанку.

— Робе, який аеропорт у Панамі? — спитав Берр, тримаючи напоготові олівець.

— Контрольна вишка отримала лише інформацію про пункт призначення — Панаму, більше жодних деталей. Краще спитай службу розвідки повітряних цілей.

Берр уже робив це по іншій лінії.

Після цього Берр зателефонував у британське посольство в Панамі і поговорив з секретарем з питань економіки, який також виявився представником Беррового агентства і мав вихід на панамську поліцію.

В останню чергу він поговорив з Ґудгью, пояснюючи йому, що докази на тілі Апостола вказували на те, що його спочатку катували, а вже потім убили, і що ймовірність того, що Джонатана видали, варто в інтересах операції вважати фактом.

— О, так, я розумію, — неуважно сказав Ґудгью. Ця новина його анітрохи не зачепила, чи це він шокований?

— Це не означає, що ми повинні забути про Роупера, — наполягав Берр, усвідомлюючи, що, підбадьорюючи Ґудгью, він намагався і сам набратися відваги.

— Я згоден. Тобі не варто його випускати зі свого кулака. Хватка — ось що нам потрібно. І у тебе вона є, я певен.

«Раніше він казав у нас», — подумав Берр.

— Рексе, Ano не міг втекти від своєї долі. Апо — стукач. Він і так довго протримався. Така гра. Якщо федерали до тебе не доберуться, то це зроблять братки. І він це знав з самого початку. Наше завдання — витягнути нашу людину. Нам це під силу. Це не проблема. Сам побачиш. Просто все відбувається одночасно. Рексе?

— Так, я тут.

Намагаючись побороти власне хвилювання, Берр усе ж був переповнений жалем до Ґудгью. Рекса не можна підпускати до таких справ! У нього зовсім немає ніякого захисного шару. Він бере все надто близько до серця! Берр пригадав, що у Лондоні зараз пообіддя. Ґудгью щойно пообідав зі своїм шефом.

— І як усе минуло? Що це була за важлива новина? — спитав Берр, все ще сподіваючись почути у відповідь хоча б щось обнадійливе. — Секретар кабінету міністрів нарешті вирішив перейти на наш бік?

— О, так, дякую, так, дуже добре, — сказав Ґудгью вкрай ввічливо. — Клубна їжа, але заради неї і вступають у клуб. — «Він прийняв знеболювальне, — подумав Берр. — Не може зібратися з думками». — Відкривається новий відділ, тебе це потішить. Комітет нагляду при Вайтголлі. Він такий перший, принаймні так мені сказали. Він підтримує все, за що ми боролися, і я буду його головою. Комітет буде підзвітний безпосередньо секретареві кабінету, що само собою вражаюче. Усі дали йому своє благословення, навіть Рівер-гауз запевнив у повній підтримці. Мені потрібно ґрунтовно дослідити всі аспекти секретної діяльності: вербування, раціоналізація, рентабельність, розділення обов’язків, підзвітність. У принципі все те, що я вже і так робив, як мені здавалося, проте потрібно робити заново і краще. Не можна гаяти ні хвилини. Це, вочевидь, означає, що я маю відмовитися від своїх теперішніх проектів. А ще він тонко натякнув, що ця моя кар’єра може увінчатися дворянським титулом, а моїй любій Тестер так би цього хотілося.

Служба розвідки повітряних цілей телефонувала по іншій лінії. Долетівши до Панами, Роуперовий літак опустився нижче зони, яку покривають радари. Найімовірніше, він повернув на північний захід, прямуючи до Москітового берега.

— То де його зараз чорти носять? — у відчаї закричав Берр.

— Містере Берр, сер, — сказав молодий спеціаліст на ім’я Генк. — Він зник.

Берр стояв наодинці у кімнаті радіоперехоплення в Маямі. Він простояв там так довго, що співробітники вже перестали його помічати. Вони були обернені до нього спинами і займалися своїми пультами й ще сотнею не менш важливих речей. Берр стояв у навушниках. А навушники — це така штука, що виключає будь-які компроміси, будь-які обміни інформацією чи її обговорення. Є лише ти і звук. Або його відсутність.

— Містере Берр, це для вас, — різко сказала йому одна з працівниць, вказуючи на перемикачі на апараті. — Схоже, у вас там проблема.

На цьому її співчуття закінчувалося. Вона зовсім не була безсердечною людиною, у жодному випадку. Просто вона була професіоналкою, і її чекали інші справи.

Берр прослухав запис один раз, але він був такий знервований і одурманений, що вирішив узагалі не розуміти, про що говориться в записі. Навіть надпис збив його з пантелику. «Від Маршалл у Нассау Томасу в Кюрасао». Що це в біса за Маршалл? І якого чорта він телефонує моєму агенту в Кюрасао посеред ночі, саме коли операція тільки починає набирати обертів?

Бо ж хто міг отак одразу ж здогадатися, особливо коли голова зайнята мільйонами інших думок, що Маршалл — насправді дівчина? І не просто дівчина, а Джемайма, вона ж Джед, вона ж Джедс, яка телефонувала з Роуперової резиденції у Нассау?

Чотирнадцять разів.

Між північчю і четвертою годиною ночі.

Інтервали між дзвінками — від десяти до вісімнадцяти хвилин.

Перші тринадцять разів — ввічливе прохання зв’язати її з містером Томасом, будь ласка, і відповідь, після спроб з’єднати її, що містер Томас не бере слухавку.

Проте на чотирнадцятий раз її старання були не даремні. Рівно о третій годині п’ятдесят сім хвилин Маршалл у Нассау з’єднали з Томасом у Кюрасао. На цілих двадцять сім хвилин Роуперового телефонного часу. Джонатан спочатку розлютився. І правильно. А потім він трохи заспокоївся. І врешті-решт якщо Берр правильно все зрозумів, від його люті і сліду не залишилося. Відтак під кінець їхніх двадцяти семи хвилин було чути лише: «Джонатане... Джонатане... Джонатане...» і тихі віддихи, поки вони прислухалися до дихання одне одного.

«Двадцять сім хвилин сраної мовчанки між коханцями. Між Джед, Роуперовою дівчиною, і Джонатаном, моїм завербованим агентом».

24

— Фаберже, — сказав Роупер, коли Джонатан запитав його, куди вони їдуть.

— Фаберже, — відповів Ленгборн, ледве розкриваючи вуста.

— Томасе, Фаберже, — підхопив Фріскі з противною посмішкою, коли вони пристібали ремені безпеки на своїх сидіннях. — Ти ж чув про Фаберже, відомого ювеліра, правда? Ну от власне туди ми і їдемо, щоб гарненько відпочити і розслабитися.

Отож Джонатан занурився у власні думки. Він уже давно усвідомив, що належить до тих нещасних людей, які думають паралельно, а не послідовно. Наприклад, він порівнював зелень джунглів з зеленню Ірландії і дійшов висновку, що джунглі стоять на десятки голів вище. Він згадував, як у військових гелікоптерах було заведено сидіти на залізній масці, на випадок, якщо поганим хлопцям захочеться відстрілити тобі яйця з землі. І як цього разу у нього не було з собою каски — лише джинси, кросівки і дуже неза-хищені яйця. І як тоді, варто було йому зайти в гелікоптер, коли він прощався з Ізабеллою й притискав свою гвинтівку до щоки, його тіло проймало поколювання, незмінне передчуття битви. Зараз він відчував те саме поколювання. І як гелікоптери, саме через те, що так лякали його, завжди були місцем, де він займався найбанальнішими філософськими роздумами, на кшталт: я у подорожі свого життя, я в утробі, але прямую у могилу. Або: Боже, якщо Ти допоможеш мені вибратися звідси живим, я Твій на... на все життя. Або: Мир — рабство, війна — свобода. Щоразу, коли Джонатан над цим замислювався, йому ставало соромно, і він починав шукати винного, наприклад, Діккі Роупера, його спокусника. «З якою метою я б не опинився тут, — думав Джонатан, — я вже до неї близько. І Джед не буде завойована, і не варта, щоб за неї воювали, і Софі не знайде спокою, поки я цієї мети не знайду, тому що цей пошук — як говоримо ми, підписанти, — від-імені-і-за-дорученням їх обох».

Він потай зиркнув на Ленгборна, який сидів позаду Роупера і читав довгий контракт, і його знову вразило, як Ленг-борн оживає, щойно почує запах пороху. Він не сказав би, що завдяки цьому Ленгборн раптом почав йому подобатися, просто приємно було усвідомлювати, що на світі існувало ще щось, окрім жінок, що могло вивести його зі звичного інертного стану, — навіть якщо це найсучасніші засоби масового знищення.

— Томасе, не дай містерові Роуперу потрапити у погане товариство, — попереджала Меґ з трапу її літака, коли вони перекладали вантаж у гелікоптер. — Ти ж знаєш, як говорять про Панаму, це Касабланка без героїв, правда, містере Роупер? Тому не бавтеся там у героїв. Ніхто цього не оцінить. Гарного вам дня, лорде Ленгборн. Томасе, приємно було вітати вас у нас на борту. Містере Роупер, це не були пристойні обійми.

Вони набирали висоту, і гори піднімалися разом з ними, аж поки вони не потрапили у турбулентну хмару. Ні висота, ні хмара не сподобалися гелікоптеру, і двигун заскрипів і заревів, як старий роздратований кінь. Джонатан вставив у вуха пластмасові затички, і тепер рев перетворився на завивання бормашини. Повітря в кабіні з крижаного стало нестерпно крижаним. Вони накренилися над гребенем снігових вершин і почали опускатися вниз, як кленове насіння, аж поки не опинилися над групкою маленьких острівців, на кожному з яких виднілося по декілька хиж і червоні доріжки. А потім знову море. Далі ще один острів, який наближався на них так швидко і був так низько, що зіткнення з лісом корабельних щогл, які або рознесуть гелікоптер на шматки, або перевернуть його догори дриґом, здавалося Джонатану невідворотним.

Але ось вони вже розрізають землю на дві частини, море з одного боку, джунглі — з іншого. Над джунглями — блакитні гори. Над горами — білі клубки диму від залпів зброї. А під ними, між язичками сліпучо зеленої суші, рівними рядами розмірено розкочувалися білі хвилі. Гелікоптер різко накреняється, так ніби ухиляється від ворожого вогню. Квадратики бананових насаджень, немов рисові поля, зливаються з просоченими вологою болотами Арми. Пілот летить уздовж жовтої піщаної дороги, яка веде до розваленої ферми, де передовий спостерігач розніс обличчя двох чоловіків на шматки і цим прославився на весь полк. Вони пірнули у долину в джунглях, зусібіч їх обступають зелені стіни, і Джонатана починає страшенно хилити на сон. Вони починають підніматися до верхівки пагорба, виступ за виступом, над фермами, конями, селами, живими людьми. Розвертайся, вже досить високо залетіли. Але вони не розвертаються. Вони продовжують набирати висоту, аж поки їх зусібіч не огортає хмара і стає нічогісінько не видно. Якщо розіб’єшся тут, навіть на більшому літаку, то тебе поховають джунглі ще до того, як встигнеш торкнутися землі.

«Схоже на те, що Тихоокеанське узбережжя їм більше до вподоби, — пояснював Рук у Кюрасао вісім годин і цілу вічність тому, по готельному телефону з кімнати 22. — Карибське узбережжя надто легко просканувати радарами. Хоча якщо ти в джунглях, то це вже не має жодного значення, тому що тебе немов не існує в природі. Головного інструктора звуть Еммануель».

«Це місце навіть на карті не позначене, — говорив Рук. — Воно називається Серро Фабреґа, але Роупер любить називати його Фаберже».

Роупер зняв свою маску для сну і дивився на годинник, немов перевіряв пунктуальність авіаліній. Вони швидко опускалися вниз. Червоні і білі стовпчики вертолітного майданчика засмоктували їх донизу в криницю темного лісу. Озброєні люди в бойовому споряджені дивилися на них.

«Якщо вони візьмуть тебе з собою, значить не ризикують залишити тебе без нагляду», — пророче сказав Рук.

«Саме це і пояснив мені Роупер, перш ніж вирушити на «Ломбардію». Він не довіриться мені і в порожньому курнику, поки я власноручно не підпишу свій вихід з гри».

Пілот вимкнув двигуни. Коренастий чоловік латиноамериканського походження в камуфляжній уніформі під колір джунглів кинувся вперед, щоб їх зустріти. Окрім нього, Джонатан ще помітив шість добре замаскованих бункерів, кожен з яких охороняло по дві людини, які, вочевидь, отримали наказ повсякчас залишатися у затінку дерев.

— Менні, привіт, — вигукнув Роупер, радісно вискакуючи на злітну смугу. — Голодний, як вовк. Пригадуєш Сенді? Що на обід?

Вони обережно пішли стежиною через джунглі. Роупер ішов попереду, і низенький полковник всю дорогу перемовлявся з ним, повертаючись до нього всім тілом і хапаючи за плече щоразу, коли намагався його у чомусь переконати. Одразу за ним марширував Ленгборн, не підіймаючи високо коліна, а далі — інструктори. Джонатан упізнав двох англійців, з хиткою ходою, які зупинялися у «Майстерсі» під іменами Форбс і Лаббак, а Роупер називав їх брюссельськими парубчиськами. За ними йшли двоє подібних, як дві краплі води, рудоволосих американців, зайнятих розмовою з русявим чоловіком на ім’я Олаф. За ними — Фріскі з двома французами, які, вочевидь, були знайомими Фріскі ще з попереднього життя. За ними йшли Джонатан, Таббі і хлопчина на ім’я Фернандес, з шрамами на обличчі і лише двома пальцями на одній руці. «Якби ми були в Ірландії, я б вирішив, що ти знешкоджуєш вибухові пристрої», — подумав Джонатан. Пташиний крик був оглушливий. Спека ошпарювала їх щоразу, як вони опинялися на сонці.

— Ми зараз у країні з найкрутіші схили, Панамі, — сказав Фернандес м’яким захопленим голосом. — Ніхто тут не може ходити. У нас тут висота три тисячі метрів, дуже круті схили, все джунглі, нема дорога, нема стежка. Фермери з Теребеньйо прийшли, палили дерева, вирощували банани один раз, пішли геть. Нема терору.

— Чудово, — ввічливо сказав Джонатан.

Хвилинне спантеличення, яке Таббі вперше зміг прояснити швидше, ніж Джонатан.

— Ґрунту, Ферді, — лагідно виправив він. — Це називається не «терра», а ґрунт. Тут надто тонкий шар ґрунту.

— Містере Томас, фермери з Теребеньйо — дуже сумні люди. Один раз вони боротися зі всіма. Тепер вони мають одружитися з племенем, яке їм не подобається.

Джонатан видав співчутливі звуки.

— Містере Томас, сер, ми говоримо, ми розвідники. Ми говоримо, ми шукати нафту. Ми шукати золото. Ми шукати уака, золоту жабу, золотого орла, золотого тигра. Містере Томас, ми тут мирні люди. — Всі засміялися і Джонатанові довелося слухняно приєднатися.

З-за стін джунглів до Джонатана долинали кулеметні черги і вибух гранати. На хвилину запала повна тиша, а потім знову відновився гомін джунглів. Саме так було в Ірландії, пригадував він: після вибуху всі звуки затихали, аж поки знову не ставало безпечно лунати. Рослинність сплелася у них над головою і Джонатан опинився в тунелі Кристалу. Лійкуваті білі квіти, коники і жовті метелики лоскотали його шкіру. Він згадав ранок, коли Джед була в жовтій блузці і торкнулася його своїм поглядом.

Джонатана опустив на землю загін солдатів, які пробігали повз них зі швидкістю легкої піхоти, стікаючи потом під вагою ручних протитанкових гранатометів, ракет і мачете, їхнім лідером був хлопець з мертвими блакитними очима і у типовому для тутешнього населення капелюсі. Проте злі і зболені очі його іспансько-індіанського загону були прикуті до дороги, що пролягала перед ними, отож єдине, що встиг помітити Джонатан, коли вони промчали повз, це благальне виснаження їхніх закамуфльованих облич, хрестики на шиях, запах поту і заляпану болотом уніформу.

З гір повіяло прохолодою і Джонатан перенісся у ліси над Мюрреном, звідки він вирушав до підніжжя гори Лоб-горн, щоб здійснити одноденне сходження. Його охопило відчуття неймовірного щастя. Джунглі стали ще одним поверненням додому. Стежка пролягала вздовж бурхливого потічка, небо затягнуло хмарами. Коли вони переходили висохлу річку, бувалий солдат, який у житті пройшов багато смуг перешкод, одразу помітив мотузки, розтяжки, гільзи від снарядів і маскувальні сітки, почорнілу пампу[90] і сліди вибухів на стовбурах дерев. Вони видряпалися на пагорб по межі між травою і скелею, дісталися вершини і глянули вниз. Табір, який розкинувся внизу, на перший погляд здавався безлюдним. З кухонного комина піднімався дим під звуки сумного іспанського співу. Усі сильні чоловіки — в джунглях. Мали дозвіл залишитися лише кухарі, кадровий склад і хворі.

— При Нор’єзі тут тренували багато членів озброєних угруповань, — як завжди методично розповідав Фернандес, коли Джонатан знову до нього обернувся. — Панама, Нікарагуа, Гватемала, Американо, Колумбія. Іспанці, індіанці — всіх тренувати тут дуже добре. Щоб бити Ортеґо. Щоб бити Кастро. Щоб бити багато поганих людей.

Лише коли вони спустилися зі схилу і зайшли у табір, Джонатан зрозумів, що Фаберже — це божевільня.

Вітальна база возвеличувалася над рештою табору і зусібіч була загороджена білою стіною, списаною слоганами. Під нею кільцем розкинулися шлакобетонні будиночки, кожен з яких мав свою функцію, яка була зображена за допомогою непристойних картинок на дверях: кухня позначалася на-півоголеною жінкою-кухарем, лазня — голими купальниками, медпункт — скривавленими тілами; ще була школа для технічного інструктажу і політичної просвіти, був будиночок тигра, будиночок змії, будиночок мавпи, пташник і, на маленькому підвищенні, стояла капличка, стіни якої прикрашало об’ємне зображення Діви Марії з Немовлям, яких охороняли бійці з джунглів, озброєні «Калашниковыми». Між будинками стояли розмальовані фігури завбільшки з половину людського зросту, впиваючись своїм злим поглядом у бетоновані стежки: череватий торговець у трикутному капелюсі, синьому фраку і з круглим плоєним коміром; нарум’янена сеньйора з Мадрида в мантильї; індіанська селянка з оголеними грудьми, з повернутою зі страху головою, широко розкритими очима і ротом, яка гарячково крутить ручку неіснуючої криниці. А з вікон і фальшивих коминів сторчаком виглядали рожеві гіпсові руки, ноги і біснуваті обличчя, заляпані кров’ю, немов обрубані кінцівки жертв, яких почетвертували, коли ті намагалися втекти.

Проте найбожевільнішою частиною Фаберже була не мазанина на стінах, не статуї-вуду, не магічні індіанські написи вперемішку з іспанськими слоганами, і навіть не бар «Скажений кінь» з очеретяним дахом, високими барними кріслами, автоматичним музичним програвачем і зображеннями голих дівчат на стінах, а те, що це був живий зоопарк. Божевіллям був одурілий гірський тигр, який ледве поміщався в затісній для нього клітці, а поруч з ним лежав шматок гнилого м’яса. Божевіллям були прив’язані олені і запаковані у кошики дикі кішки. Божевіллям були папуги, орли, журавлі, соколи, стерв’ятники — усі тіснилися у бруднющому пташнику, тріпотіли підрізаними крилами і лютували через настання сутінків. Божевіллям були мавпи, які з німим відчаєм дивилися з-за ґрат, і ряди зелених ящиків з-під боєприпасів, затягнених сіткою, в кожному з яких тримали змію одного виду, щоб бійці джунглів навчилися відрізняти друга і ворога.

— Полковник Еммануель любити дуже звірів, — пояснював Фернандес, проводжаючи гостей у кімнати. — Містере Томас, щоб боротися, ми повинні бути діти джунглів.

Вікна їхньої хатини також були заґратовані.

На Фаберже звана вечеря, усім прийти з орденами. Шановний гість полку — містер Річард Онслоу Роупер, наш патрон, наш почесний командир, наш друг по зброї і по любові. Всі голови повернуті до нього і до вже далеко не інертного лорда.

Тридцять здорових чоловіків їдять курку з рисом і п’ють «Кока-колу». їхні обличчя освічують свічки, щоправда, не в свічниках роботи Поля де Ламарі, а в банках. Складалося враження, що двадцяте століття витрусило всіх зниклих безвісти і безробітних солдат у табір під назвою Фаберже: тут були і американські ветерани, яким спочатку обридла війна, а потім мир; російські спецназівці, яких готували захищати країну, а вона зникла, коли вони повернулися спиною; французи, які досі ненавиділи де Ґолля за те, що він віддав Північну Африку; ізраїльський хлопчина, який не знає нічого, крім війни, і швейцарський юнак, який не знає нічого, крім миру; англійці у пошуках військової шляхетності деінде, бо їхнє покоління чомусь пропустило всі веселі часи (от би нам британський В’єтнам!), жменька задумливих німців, які розриваються між почуттям вини, що приносить війна, і які не можуть протистояти її спокусам. І полковник Еммануель, який, як розповідав Таббі, брав участь у всіх брудних війнах від Куби до Сальвадору, до Гватемали і до Нікарагуа і ще бозна-де, лише щоб догодити ненависним янкі: ну, принаймні Еммануель трохи зрівняє рахунок!

І Роупер власною персоною, який зібрав увесь цей примарний легіон на бенкет, і возвеличувався над ними немов багатоликий геній: то комендант, то імпресаріо, то скептик, то казковий хрещений батько.

— Моджи? — повторює Роупер крізь сміх, підхоплюючи щось, що сказав Ленгборн про успіхи американських «Стінгерів» у Афганістані. — Моджахеди? Відважні, як леви, розлючені, як чорти? — коли Роупер говорить про війну, його голос як ніколи спокійний, і він знову починає вживати займенники. — Вони вискакують з-під землі просто перед радянськими танками, луплять по них своїми пахкал-ками десятилітньої давності і спостерігають, як їхні кулі відскакують від броні, як горох від стінки. Вони можуть хоч іграшковими пістолетами проти лазерів воювати, їм начхати. Американці глянули на них і сказали: моджам потрібні «Стінгери». І Вашингтон підкидає їм «Стінгери». І вони як з прив’язі зірвалися. Підбивають радянські танки і їхні бойові гелікоптери. І що тепер? Я розповім вам, що! Совєти скрутили вудочки, нема більше совєтів, а от «Стінгери» залишилися і моджахедам кортить пустити їх у діло. І тепер усі решта також хочуть «Стінгери», бо їх мають моджи. Коли ми мали луки і стріли, ми були мавпами з луками і стрілами. Тепер ми мавпи з численними боєголовками. Знаєш, чому Буш пішов воювати проти Саддама?

Питання було адресоване його другу Менні, але відповідає американський ветеран.

— Господи, звичайно, заради нафти.

Така відповідь не задовольнила Роупера. Другу спробу ризикує зробити француз.

— Заради грошей! Заради суверенності кувейтського золота!

— Заради досвіду, — каже Роупер. — Буш хотів набратися досвіду. — Він показав пальцем на росіян: — В Афганістані у вас, хлопці, було вісімдесят тисяч загартованих у битвах офіцерів, які воювали у сучасній маневреній війні. Пілоти, які бомбардували справжні мішені. Війська, які побували під справжнім вогнем. А що у Буша? Пристаркуваті генерали з В’єтнаму і хлопчики-герої з тріумфальної кампанії проти Ґренади, його підтримувало троє людей і козел.

Тому Буш пішов на війну. Трохи замастив руки. Випробував своїх хлопців проти іграшок, які він віддав Саддаму у ті часи, коли іранці були ворогами. Електорат аплодує стоячи. Правда, Сенді?

— Правда, шефе.

— Уряди? Та вони ще гірші за нас. Оборудки роблять вони, а розгрібати потім нам. Вже не раз таке бачив. — Він замовкає, або вирішує, що пора дати слово комусь іншому. Проте ніхто не озивається.

— Шефе, розкажи їм про Уганду! Ти в Уганді був велике цабе. Ніхто тебе не міг і пальцем торкнутися. їді Амін їв з твоїх долонь, — це з іншого кінця столу кричить Фріскі, який сидить посеред своїх старих друзів.

Роупер вагається, немов музикант, який сумнівається, чи зіграти йому на біс, а потім вирішує зробити ласку.

— Ну, їді був трохи дикий хлопчина, не без того. Але він любив тверду руку. Будь-хто, крім мене, збив би їді з дороги праведної і сплавив би йому все, про що він мріяв, і більше. Але не я. Я підбираю взуття по нозі. їді би не погребував ядерною зброєю, якби міг. Макферсон, ти ж теж там був?

— їді був одиничним випадком, шефе, — озвався небагатослівний шотландець, який сидів поруч з Фріскі. — Без вас ми б пропали.

— Непроста місцина, ця Уганда, правда, Сенді?

— Єдине місце, де я бачив хлопця, який їв бутерброд під шибеницею, на якій хтось висів, — відповідає лорд Ленг-борн, і всі ще більше сміються.

Роупер перекривляє говірку найтемніших районів Африки:

— «Діккі, післи, подивисся, як твоя зблоя пахкає». — Не пішов. Відмовився. «Ні, містере президенте, щиро дякую. Можете робити зі мною все, що заманеться. Лише врахуйте, що такі добрі люди, як я, велика рідкість». Якби я був одним з його хлопців, він прикінчив би мене на місці. Очі залилися кров’ю. Кричить на мене: «Піти зі мною — твій обов’язок!» — каже він. «Ні, неправда, — кажу я. — Якби я продавав тобі сигарети замість іграшок, ти не тягнув би мене в лікарню, щоб я сидів біля ліжок хлопців, які помирають від раку легень, правда?» їді розсміявся так, що аж вікна затрусилися. Не те, щоб я колись довіряв його сміху. Сміх — це брехня, принаймні в великій кількості. Відхилення від істини. Я ніколи не довіряю тим, хто багато жартує. Сміюсь, але не вірю. От Міккі частенько жартував. Сендс, пригадуєш Міккі?

— О, я цього засранця повік не забуду, дякую, — протягує слова Ленгборн, і всі знову сміються: ці англійські лорди, треба віддати їм належне, такі дотепні!

Роупер чекає, поки сміх стихне.

— Пам’ятаєш його воєнні жарти, від яких усі животи надривали від сміху? Найманці в намистах з людських вух і все таке? Пригадуєш?

— Не дуже це йому допомогло, правда? — говорить лорд, знову потішаючи своїх шанувальників.

Роупер знову повертається до полковника Еммануеля.

— Я говорив йому: «Міккі, ти граєш з вогнем». Востаннє я його бачив у Дамаску. Сирійці аж надто його любили. Думали, що він шаман і дістане їм усе, що заманеться, і якщо вони забажають — місяць з неба, Міккі притягне їм необхідне устаткування, щоб його дістати. Вони дали йому розкішну квартиру в центрі, завісили її вельветовими гардинами, щоб ніде не проникало сонячне світло. Пригадуєш, Сенді?

— Та місцина виглядала, як притон марокканських пе-диків, — озвався Ленгборн і знову всі розреготалися. Роупер, як і раніше, чекає повної тиші, перш ніж почати говорити.

— Заходиш у цю контору з сонячної вулиці, і ти осліп. У передпокої завжди було шість чи вісім серйозних голомозих братчиків. — Він обвів рукою навколо столу. — Виглядали загрозливіше, ніж дехто з цих хлопців, якщо вірите, що таке буває.

Еммануель від душі сміється. Ленгборн, який вирішив зіграти на радість публіки роль злісного охоронця, піднімає брову. Роупер продовжує:

— І Міккі за своїм столом, три телефони, диктує дурненькій секретарці. «Міккі, не випробовуй долю, — попереджав я його. — Сьогодні ти почесний гість. Дай осічку — і ти мертвий почесний гість». Золоте правило у ті часи: ніколи не май офісу. Щойно у тебе з’являється контора, ти стаєш мішенню. Вони прослуховують тебе, читають твої документи, вивертають тебе навиворіт, а якщо розлюблять, то знають, де тебе шукати. Весь час, поки ми працювали на таких ринках, у нас не було офісу. Жили в дешевих готелях, пригадуєш, Сендс? Прага, Бейрут, Тріполі, Гавана, Сайгон, Тайбей, чортове Могадішо. Воллі, пам’ятаєш?

— Звісно, шефе.

— Єдиний раз, коли я міг витерпіти почитати книжку, і був загнаний в одне з таких місць. Терпіти не можу сидіти, склавши руки. Десять хвилин за книжкою, і мені вже кортить кудись іти і щось робити. Але там, вбиваючи час у смердючих містах, очікуючи на підписання угоди, не залишається нічого іншого, як займатися самоосвітою. Хтось недавно мене запитав, як я заробив свій перший мільйон. Сендс, ти тоді був зі мною. Ти знаєш, кого я маю на увазі. «Протирав штани в Задуп’ї, — відповів я. — Гроші платять не за угоду. їх платять за марнування часу».

— То що трапилося з Міккі? — питає Джонатан з протилежного кінця столу.

Роупер піднімає очі до стелі, немов хоче скати «він там, згори».

Розставити всі крапки над «і» доводиться Ленгборну.

— Ну, мені ніколи не доводилося бачити такого тіла, — каже він, і у його голосі вчуваються нотки безневинного зачудування. — Вони, мабуть, працювали над ним кілька днів поспіль. Він намагався служити і вашим, і нашим, звичайно. А ще аж надто припала йому до душі молода панянка з Тель-Авіва. Дехто каже, що він отримав по заслузі. Але я гадаю, що вони таки трохи переборщили.

Роупер стає з-за столу і потягується.

— Це як полювання на оленя, — задоволено підсумовує він. — Ти долаєш великі відстані, вибиваєшся з сил. Ти виснажуєшся, спотикаєшся, але продовжуєш робити своє. І одного дня ти нарешті бачиш те, що весь цей час шукав. І якщо тобі збіса пощастить, то ти можеш на це замахнутися. Чи це вдале місце, чи вдала жінка, чи вдала компанія. Інші брешуть, борсаються, хитрують, тринькають гроші, вертяться мов мухи в окропі. А ми просто беремо і робимо. І нехай йому чорт! Добраніч, товариство. Дякую, кухарю. А де кухар? Пішов спати. Мудрий чоловік.

— Томмі, розповісти тобі щось дуже смішне, — запитав Таб-бі, коли вони вкладалися спати. — Тобі дуже сподобається, обіцяю.

— Валяй, — по-дружньому сказав Джонатан.

— Ти знаєш, що янкі мають на Говардській повітряній базі біля Панама-Сіті свої літаки дальнього радіолокаційного стеження, «АВАКСи», щоб ловити наркалиг. То от вони підіймаються дуже-дуже високо і спостерігають за всіма маленькими літачками, які кружляють навколо плантацій коки в Колумбії. І от до чого додумалися хитрі колумбійці: у них завжди є напоготові хлопчина, який попиває каву у кав’ярні навпроти аеродрому. І варто хоч одному «АВАКСу» янкі піднятися у небо, як він тут же дзвонить у Колумбію і попереджає своїх хлопців. Отакий підхід мені подобається.

Вони приземлилися в іншій частині джунглів і наземний екіпаж скерував гелікоптер у місце посеред дерев, де під зеленою сіткою вже було припарковано декілька старих вантажних літаків. Злітно-посадкова смуга простягалася вздовж річки і була така вузенька, що до останньої миті Джонатану здавалося, що вони посадять літак на фюзеляж у воду, але виявилося, що на цій смузі з металевим покриттям могло безперешкодно приземлитися будь-яке повітряне судно. Вони пересіли у бронетранспортер. Вони проїхали контрольно-пропускний пункт і вивіску з написом англійською: «Вибухові роботи», хоча хто тут міг її прочитати і зрозуміти, залишалося загадкою. У променях вранішнього сонця кожен листочок переливався кольорами, мов дорогоцінний камінь. Вони минули інженерний місток і проїхали між валунами висотою шістдесят футів, аж поки не дісталися природного амфітеатру, наповненого відлунням звуків джунглів і шумом води. Вигин схилу пагорба утворив щось на кшталт трибуни. Звідти відкривався вигляд на порослу травою заглибину з поодинокими острівцями дерев і звивистою річкою. Посередині заглибини красувався майданчик з блочними будиночками і, як здавалося, новесенькими автівками, припаркованими уздовж бордюру: жовта «Альфа», зелений «Мерседес», білий «Кадилак». На пласких дахах майоріли прапори, і коли вітер розпрямив їх, Джонатан помітив, що це прапори країн, які формально оголосили про свій курс на придушення кокаїнової індустрії: американські зірки і смужки, британський «Юніон Джек», чорний, червоний і золотистий кольори Німеччини, і, досить несподівано, білий хрест Швейцарії. Інші прапори, вочевидь, були зроблені нашвидкуруч спеціально для цього випадку: на одному був напис «DELTA», на іншому — «Управління з боротьби з наркотиками», а на маленькій білій вишці майорів одинокий прапор з написом «Штаб-квартира армії США».

За півмилі від центру цього іграшкового містечка, посеред рівнин і недалеко від річки, розкинувся іграшковий військовий аеродром з недобудованою злітно-посадковою смугою, жовтим вітровим конусом і зеленою поплямованою фанерною спостережною вишкою. Каркаси списаних літаків захаращували злітно-посадкову смугу. Джонатан упізнав «DC-3s», «F-85s» і «F-94s». А уздовж берега стояла охорона аеродрому: старезні танки і древні бронетранспортери, пофарбовані у колір хакі і прикрашені американськими білими зірками.

Прикриваючи очі рукою, Джонатан подивився на гірський хребет, який здіймався над північною частиною підкови. Команда контролю вже збиралася. Постаті з білими нарукавними пов’язками і в сталевих шоломах перемовлялися по радіотелефонах, видивлялися щось крізь бінокль і вивчали карти. Серед них Джонатан упізнав Ленгборна з його хвостиком на потилиці, на ньому був бронежилет і джинси.

У напрямку до них летіло повітряне судно невеликої маси, воно пронеслося над самим хребтом і пішло на посадку. Без розпізнавальних знаків. Почали прибувати великі цабе.

«Це день передачі», — думав Джонатан.

«Це як церемонія закриття навчань на плацу, перш ніж Роупер підіб’є риску у цій оборудці».

«Томмі, хлопчику, це змагання зі стрільби», — говорив йому Фріскі аж надто фамільярно, останнім часом він тільки так і розмовляв.

«Це демонстрація вогневої потужності, — говорив Таб-бі, — щоб показати колумбійським хлопчикам, що вони отримують за свій товар».

Навіть рукостискання відрізнялися особливою завершеністю. Стоячи на краю підвищення, Джонатан добре бачив, як проходить церемонія. Персонал підготував стіл і газо-вані напої, поруч у контейнерах стояв лід, і коли прибули почесні гості, Роупер особисто провів їх до столу. Потім Ем-мануель і Роупер представили шановних гостей старшим інструкторам і, після додаткових рукостискань, провели їх у тінь, де стояли розкладні крісла кольору хакі. Господарі і гості сіли півколом і стримано бесідували один з одним, як державні чиновники, які обмінюються протокольними репліками перед об’єктивами фотоапаратів.

Проте увагу професійного спостерігача привернули інші чоловіки, ті, які сиділи поза кадром, у затінку. їхнім командиром був опасистий чоловік, що сидів з розставленими колінами, поклавши на товсті стегна свої руки фермера. Поруч з ним сидів жилавий старий тореадор, настільки худющий, наскільки товстим був його товариш, одна частина його обличчя була вся в шрамах, так ніби її проштрикнули рогами. А в другому ряду сиділи голодні хлопчаки, щосили намагаючись виглядати впевнено. їхнє волосся було дуже масне, а одягнуті вони були у шкіряні куртки від Ґуччі і шовкові сорочки, а на ногах мали вологі шкіряні чоботи. Надто багато на них висіло золота, надто великими були їхні туші під шкірянками, і надто багато вбивств прочитувалося на їхніх стривожених, напівінді-анських обличчях.

Але Джонатану ніколи було їх розглядати. Над північним хребтом з’явився двомоторний транспортний літак з чорним хрестом, і Джонатан одразу зрозумів, що сьогодні чорними хрестами позначені хороші хлопці, білими зірками — погані. Відкрилися бокові двері і зграя парашутистів заквітчує бліде небо. Джонатан закрутився і завертівся разом з ними, а у пам’яті промайнули живі спогади про армію, усі-усі, від дитинства і до цієї миті. Ось він у парашутному таборі в Абінг-доні здійснює свій перший стрибок з повітряної кулі і думає, що смерть і розлучення з Ізабелл не обов’язково одне й те саме. Ось він на першому бойовому патрулюванні, перетинає відкрите поле в Армі, притискаючи автомат до бронежилета і вірячи, що він нарешті став сином, достойним свого батька.

Наші парашутисти вдало приземляються. До них приєднуються друга і третя групи. Одна команда ходить від парашута до парашута і збирає спорядження, а інша прикриває вогнем. Тому що є противник. Один з танків скраю аеродрому вже по них стріляє — тобто його гармата викидає язики полум’я, і заглиблені у ґрунт заряди вибухають навколо парашутистів, коли вони чимдуж біжать у пампасну траву в пошуку укриття.

Раптом танк уже не стріляє і більше не стрілятиме ніколи. Парашутисти вивели його з ладу. Башта похилилася, зсередини виривається чорний дим, а одна з гусениць порвалася, як ремінчик від наручного годинника. Те саме швидко стається і з рештою танків. А після танків настає черга припаркованих літаків: їх заносить і крутить навсібіч злітно-посадковою смугою, аж поки, погнуті і без ознак життя, вони не завмирають назавжди.

«Легка протитанкова зброя, — думає Джонатан. — Ефективна зона ураження — двісті-триста метрів; улюблена зброя для смертоносних патрулювань».

Долина знову вибухає — з оборонних позицій у будівлях струменять кулеметні черги, настав час запізнілого контрудару. Водночас оживає жовта «Альфа» на дистанційному управлінні і жене вниз дорогою, намагаючись утекти. Боягузи! Легкодухи! Негідники! Чому ви не залишаєтесь і не б’єтеся до останнього?

Але чорні хрести вже готові дати відсіч. З низькорослих чагарників, чергами по десять і двадцять пострілів, кулемети «Вулкан» б’ють струменями великокаліберних трасуючих снарядів по ворожих позиціях, прошиваючи наскрізь бетонні блоки, продірявлюючи їх так, що вони нагадують гігантські тертки для сиру. Тут же четверні зенітки, чергами по п’ятдесят пострілів, повністю піднімають «Альфу» над дорогою і шпурляють у гай сухих дерев, де вона і вибухає, підпалюючи і ці дерева також.

Проте не встигла минути ця небезпека, як на наших героїв уже чатує наступна! Спочатку вибухає земля, а потім божеволіє небо. Але не панікуйте, наші хлопці знову напоготові! Безпілотники — повітряні мішені — ось хто нападник. Шість гармат «Вулкану» можуть піднятися на вісімдесят градусів. Саме так вони і роблять.

Радіолокаційний далекомір зброї має парне кріплення, у боєкомплекті — дві тисячі снарядів, і «Вулкан» випускає їх чергами по сто пострілів за раз, і вони стріляють так голосно, що Джонатан кривиться від болю і прикриває вуха руками.

Вивергаючи клубки диму, безпілотники розпадаються і, немов шматки палаючого паперу, повільно осідають у глибину джунглів. Настав час подавати глядачам чорну ікру в охолоджених посудинах, і холодний кокосовий сік, і панамський колекційний ром, і односолодове віскі з льодом. Але не шампусик — ще ні. Шеф не поспішає.

Перемир’я закінчилося. І обід також. Нарешті можна брати місто. З пампасної трави просто на будинки ненависних колоніалістів рухається відважний взвод, стріляючи і викликаючи вогонь на себе. Але тим часом деінде, користуючись тим, що увага прикута лише до однієї частини поля бою, відбуваються менш видимі атаки. Морські десантники з пофарбованими у чорний колір обличчями рухаються у невеликих надувних човнах униз річкою, майже невидимі посеред тростини. А інша група у спеціальному бойовому спорядженні крадькома видирається на зовнішні стіни «штаб-квартири армії США». Раптом за таємним сигналом обидві групи кидаються в атаку, жбурляючи через вікна гранати, стрибаючи за ними в полум’я, вистрілюючи боєкомплекти своїх автоматів. Всього через декілька секунд усі автівки, які залишилися, були або виведені з ладу, або захоплені противником. З дахів знімають ненависні прапори гнобителя і заміняють їх на чорні хрести. Перемога! Тріумф! Наші військові — супермени!

О ні, заждіть! Що це? Битву ще не виграно.

Почувши звук наближення літака, Джонатан знову подивився на гірський хребет, де над картами і раціями напружено сидить група контролю. Білий літак — цивільний, новесенький, без розпізнавальних знаків, двомоторний, у кабіні чітко видно обриси двох людей — пролітає над хребтом, різко пірнає вниз і летить низько над містом. Що він тут робить? Це частина сценарію? Чи це прибуло справжнє управління боротьби з наркотиками, щоб подивитися на цю виставу? Джонатан озирається, щоб когось запитати, але очі всіх так само прикуті до літака, і всі виглядають такими ж спантеличеними, як і він.

Літак зникає, місто мовчить, але контролери на хребті усе ще чогось чекають. У пампасній траві Джонатан помічає вогневу групу і впізнає серед них двох подібних між собою американських інструкторів.

Білий літак повертається. Він пролітає над хребтом, але цього разу не опускається до міста, а натомість починає якось дивно набирати висоту. З пампасової трави чується сердите довге шипіння і літак зникає.

Він не розпадається на сотні частин, у нього не відпадають крила, він не падає сторчаком у джунглі. Почулося шипіння, пролунав вибух, от і все, а ще з’явилася вогняна куля, але вона зникла так швидко, що Джонатан засумнівався, чи бачив її насправді. І від літака залишаються лише маленькі жевріючі вуглики, які іскрять мов золотисті краплі дощу, а потім падають і зникають. «Стінгер» зробив свою справу.

На якусь жахливу хвилю Джонатан дійсно повірив, що вистава закінчилася людськими жертвами. На трибуні Роупер і почесні гості обіймалися і вітали один одного. Роупер схопив пляшку шампанського «Дом Периньйон» і відкоркував її. Полковник Еммануель йому допомагав. Перевівши погляд на гірський хребет, Джонатан помітив задоволених членів групи контролю, які також вітали один одного, по-тискаючи руки, скуйовджуючи один одному волосся, поплескуючи один одного по спині, серед них був і Ленгборн. Лише глянувши вище, він помітив за півмилі два відкритих парашути, схожих на клубки диму, що рухалися траєкторією польоту літака.

— Подобається? — запитав Роупер просто йому у вухо.

Немов схвильований імпресаріо, Роупер ходив між глядачами, вислуховуючи враження і привітання.

— Що за одні — ці льотчики? — спитав Джонатан, усе ще не бажаючи заспокоїтися. — А що з літаком? Цей трюк потягне на мільйони доларів!

— Парочка росіян, спритних і навіжених. Прослизнули у Картахенський аеропорт, скомунячили літак, під час другого кола поставили його в режим «автопілот» і вистрибнули з парашутом. Сподіваюся, бідолашний власник не чекає, що хтось йому цей літак поверне!

— Але це в голові не вкладається! — сказав Джонатан, коли його обурення врешті перетворилося на сміх. — Це найганебніший вчинок, який мені коли-небудь доводилося бачити!

Він усе ще сміявся, коли піймав на собі погляд двох американських інструкторів, які щойно приїхали на своєму джипі з долини. Від їхньої схожості ставало аж моторошно: однакова усмішка на обличчі із ластовинням, однакове рудувате волосся і однакова манера тримати руки на стегнах, поки вони свердлили його поглядом.

— Сер, ви британець? — запитав один з них.

— Не зовсім, — приязно відповів Джонатан.

— Сер, ви Томас, правда? — запитав другий інструктор. — Томас — це ваше прізвище чи ім’я? Сер.

— Щось середнє, — відповів Джонатан не менш приязно, проте Таббі, який стояв поруч, вловив нотки в його голосі і непомітно поклав руку на Джонатанове передпліччя на знак того, що краще стриматися. Що було дуже немудро з його боку, оскільки таким чином Таббі дав можливість професійному спостерігачеві поцупити з бокової кишені його куртки пачку американських доларів.

Попри цю радісну мить, Джонатан усе ж стривожено зиркнув на двох американських інструкторів з Роуперо-вої свити. «Хто ви, розчаровані колишні військові? Це ви так квитаєтесь з Дядечком Семом? То хай це розчарування зчитується з вашої фізіономії, — подумки сказав він їм. — Перестаньте врешті виглядати так, ніби ви їздите першим класом і ще й здираєте гроші з компанії-перевізника за те, що вони забирають у вас час».

Перехоплений факс, який передали на Роуперовий літак, був написаний від руки і мав примітку «надзвичайно терміново»: від сера Ентоні Джойстона Бредшоу, Лондон, Англія — Діккі Роуперу через екіпаж яхти «Сталевий паша», Антиґуа, отриманий о 09:20, переданий на літак о 09:28 капітаном «Сталевого паші» із супровідним листом, в якому капітан просить вибачення, якщо він вчинив неправильно. Почерк сера Ентоні круглястий, а саме письмо неграмотне: текст ряснить помилками, підкресленнями, а подекуди і розчерками а-ля вісімнадцяте століття. Стиль телеграфний.

«Дорогий Діккі,

про нашу розмову два дні тому, годину тому обговорив питаня з владою Темзи і вияснив, що викревальна інформація пітверджена докуминтально і є неспростовна. Також є підстави вірети, що покійний Доктор Юрист використовувався ворожими елиментами, щоб витіснити попереднього підписанта на користь типерішньої особи. Темза обрала тактику уникання, раджу тобі зробити те саме.

Враховуючи цю надзвечайно важливу інформацію, сподіваюся, ти нигайно здійсниш ще один добровільний платіж через той самий банк, щоб покрити подальші необхідні витрати щодо твого невідкладного питаня.

Успіхів,

Тоні».

Цей перехоплений факс, прихований від правоохоронних органів, таємно отримав Флінн від інформатора з відділу чистої розвідки, який уболівав за цю справу. Флінн усе ще тужив через смерть Апостола, і йому було непросто перебороти свою вроджену недовіру до англійців. Проте випивши півпляшки ірландського односолодового віскі десятилітньої витримки, він відчув себе достатньо сильним, щоб кинути документ у кишеню і, майже інстинктивно доїхавши до командного пункту, офіційно передати його Берру.

Місяцями Джед не літала рейсами для простих смертних, тому спочатку вона відчувала певне вивільнення — це було як проїхатися на другому поверсі дабл-декера у Лондоні після нескінченних поїздок у похмурих таксі. «Я повернулася до життя, — думала вона. — Я вийшла зі скляної карети». Проте варто їй було жартівливо заїкнутися про це Коркорану, який сидів поруч з нею, коли вони вилітали до Маямі, як він лише поглузував з її зверхності. Це її і здивувало, і образило, тому що Коркоран ще ніколи так безцеремонно з нею не поводився.

В аеропорту Маямі він був такий же грубий: спочатку наполягав, щоб вона віддала йому свій паспорт на зберігання, поки він піде по візок для валіз, а потім повернувся до неї спиною, коли бесідував з двома золотоволосими молодиками, які ошивалися біля стійки відправлень, очікуючи на свій рейс до Антіґуа.

— Коркі, що це за одні? — запитала Джед, коли той повернувся.

— Друзі друзів, дорогенька. Вони приєднаються до нас на яхті «Паша».

— Друзі чиїх друзів?

— Шефа, ясна річ.

— Коркі, цього ніяк не може бути! Такі здоровили!

— Це додаткова охорона, якщо хочеш знати. Шеф вирішив збільшити кількість охоронців до п’яти осіб.

— Коркі, але з якого диваї Йому ж раніше цілком вистачало і трьох.

Тут вона подивилася йому в очі і злякалася, бо погляд його став мстивий і тріумфальний. Джед зрозуміла, що перед нею стояв Коркоран, яким вона його ще ніколи не бачила: знехтуваний придворний, який упевнено завойовував утрачену прихильність і прагнув нарешті сповна поквитатися за всі задавнені кривди.

У літаку він не пив. Нові охоронці сиділи позаду, Джед і Коркоран летіли першим класом, тому він міг напитися до непритомності, чого вона від нього й чекала. Проте натомість він замовив собі склянку мінералки з льодом і шматочком лайму, і усю дорогу попивав її, з захватом розглядаючи своє відображення у вікні.

25

Джонатан також був в’язнем.

Можливо, він ним був завжди, як колись сказала йому Софі. А може, він ним став тоді, коли потрапив на Кристал. Але ілюзія свободи все ж його не покидала. Дотепер.

Перше попередження він отримав на Фаберже, коли Роупер і компанія збиралися в дорогу. Гості роз’їхалися. Ленгборн і Моранті поїхали разом з ними. Полковник Ем-мануель і Роупер саме обіймалися на прощання, коли до них стежкою примчав молодий солдат, гукаючи і вимахуючи над головою аркушем паперу. Еммануель узяв папірець, глянув на нього і передав його Роуперу, той одягнув окуляри і відійшов на крок убік, щоб прочитати написане наодинці. І поки Роупер читав, Джонатан помітив, як його звична байдужість на очах змінюється на напруження; потім він методично склав папірець і запхав його у кишеню.

— Фріскі!

— Так, сер!

— На два слова.

Фріскі для сміху помарширував вибоїстою дорогою до свого господаря і став у стійку «струнко», немов на плацу. Проте коли Роупер схопив його за передпліччя і прошепотів йому на вухо наказ, Фріскі, вочевидь, пошкодував про щойно розіграну ним комедію. Вони зайшли в літак. Фріскі зумисно пішов уперед і безцеремонно кивнув Джонатану, щоб той сів поруч з ним.

— Фріскі, друже, знаєш, у мене тут проблеми з травленням, нічого усередині не затримується, — сказав Джонатан. — Це все від джунглів.

— Сідай, де тобі сказано, сучий син, — порадив Джонатану Таббі, який стояв одразу за ним.

Відтак на літаку Джонатан сидів між ними і щоразу, коли ходив у туалет, Таббі чекав його ззовні. Тим часом Роупер сидів наодинці біля перегородки до кабіни пілота, не визнаючи нікого, крім Меґ, яка принесла йому апельсиновий сік, а потім, коли вони вже пролетіли півдороги, вхідний факс, написаний, як встиг помітити Джонатан, від руки. Прочитавши його, Роупер склав аркуш і заховав у внутрішню кишеню. Потім натягнув на очі маску для сну і нібито заснув.

В аеропорту Колона, де на них уже чекав Ленгборн з двома «Вольво» з водіями, Джонатану ще раз беззаперечно дали зрозуміти, що його статус змінився.

— Шефе, мені потрібно негайно з вами поговорити. Тет-а-тет, — закричав Ленгборн ще зі злітно-посадкової смуги, майже перед тим, як Меґ встигла відкрити двері.

Отож поки Роупер і Ленгборн перешіптувалися біля підніжжя трапу, усі решта чекали на борту.

— Ви всі — у другу машину, — наказав Роупер, коли Меґ дозволила пасажирам вийти.

— У нього розлад шлунку, — упівголоса попередив Ленг-борна Фріскі.

— Не колише, — відрубав Ленгборн. — Скажи йому, хай терпить.

— Терпи, — сказав Фріскі.

Було пообіддя. Поліцейська будка і наглядова вишка стояли порожні. Спорожнілим був і аеродром, лиш уздовж широкої злітно-посадкової смуги рядами стояли білі приватні літаки, зареєстровані у Колумбії. Ленгборн і Роупер сіли у передню автівку, і поки вони це робили, Джонатан встиг помітити четвертого пасажира у капелюсі, який сидів біля водія. Фріскі відкрив задні дверцята другої машини. Джонатан заліз усередину, Фріскі — одразу ж за ним. Таб-бі сів з іншого боку. Місце біля водія так і залишилося порожнім. Усі мовчали.

На величезному рекламному щиті дівчина у потертих шортах спокусливо обхопила ногами логотип найновішого бренду сигарет. На іншому — вона звабливо лизала підняту антену транзистора. Вони заїхали в місто і машину наповнив сморід бідності. Джонатану згадався Каїр, і як він сидів поруч з Софі, поки знедолені світу цього копирсалися у смітті. На колись розкішних вулицях, між халупами, побудованими з дощок і листів хвилястої сталі, стояли старі трухляві дерев’яні будинки. На прогнилих балконах висів пістрявий випраний одяг. Діти гралися під почорнілими аркадами і запускали пластикові склянки у відкритих стічних канавах. Безробітні чоловіки великими компаніями стояли на ґанках у колоніальному стилі і байдуже дивилися на машини, які проїжджали повз. З вікон закинутої фабрики сотні нерухомих облич робили те саме.

Вони зупинилися на світлофорі. Ліва рука Фріскі, захована за водійським сидінням, прицілювалася уявним револьвером на чотирьох озброєних поліцейських, які рухалися від узбіччя дороги у напрямку до машини. Таббі одразу ж зрозумів його жест, і Джонатан відчув, як той відкинувся на спинку і розстебнув середні ґудзики куртки.

Поліцейські були вражаючих розмірів. На них була випрасувана світла форма кольору хакі, стропки і орденські стрічки, а при собі вони мали самозарядні пістолети «Вальтер» у відполірованій шкіряній кобурі. Автівка, в якій сидів Роупер, припаркувалася за сто ярдів від них. Загорілося зелене світло світлофора, але двоє поліцейських перегородили машині дорогу, у той час як третій поліцейський розмовляв з водієм, а четвертий сердито заглядав усередину авто. Один з поліцейських, які стояли спереду, розглядав шини «Вольво». Автівка захиталася, коли інший вирішив перевірити підвіску.

— Гадаю, джентльмени не відмовилися б від маленького подаруночка, правда, Педро? — запитав Фріскі водія.

Таббі поплескав по кишені своєї куртки. Поліцейські хотіли двадцять доларів. Фріскі дав водію десятку. Той передав гроші поліцейському.

— Якийсь засранець у таборі поцупив усю мою готівку, — сказав Таббі, коли вони знову рушили.

— Хочеш повернутися назад і знайти його? — запитав Фріскі.

— Мені потрібно в туалет, — сказав Джонатан.

— Тобі потрібно зафігарити собі в дупу затичку, — відрубав Таббі.

Тримаючись близько позаду Роуперової автівки, вони заїхали у північноамериканський анклав з газонами, білими церквами, боулінгом і армійськими нареченими у бі-гудях і з дитячими візочками. Вони виїхали на набережну, вздовж якої вишикувалися рожеві вілли двадцятих років з гігантськими телевізійними антенами, парканами з колючого дроту і високими воротами. Незнайомець у першій машині шукав очима потрібний номер будинку. Повернувши за ріг, вони продовжили шукати будинок. Авто опинилися у трав’янистій парковій зоні. У морі контейнерні судна, круїзні лайнери і танкери чекали своєї черги, щоб запливти у Панамський канал. Перша машина зупинилася біля старого котеджу, захованого між деревами. Водій посигналив. Двері будинку відчинилися і щуплявий чоловік у білому піджаку пішов стежкою до машини. Ленгборн опустив скло і крикнув, щоб той сів у задню автівку. Фріс-кі нахилився вперед і відкрив дверцята з пасажирського боку. Джонатан встиг вловити риси вченого молодого чоловіка арабської зовнішності в окулярах. Він мовчки сів на своє місце.

— Як там твій шлунок? — спитав Фріскі.

— Уже краще, — відповів Джонатан.

— Продовжуй у тому ж дусі, — сказав Таббі.

Вони виїхали на пряму ділянку дороги. Джонатану доводилося бувати в армійській школі, яка дуже нагадувала це місце. Справа простягалася висока кам’яна стіна, обвішана проводами і трьома рядами колючого дроту. Йому пригадалося Кюрасао і дорога до верфей. Зліва вигулькнули рекламні щити: «Тошиба», «Сітізен» і «Тойленд». У Джо-натановій голові промайнула безглузда здогадка: так ось де цей Роупер купує свої іграшки. Проте купував він їх не тут. Тут він лише забирав свою винагороду за важку працю і важку готівку, яку він інвестував. Арабський студент запалив сигарету. Фріскі навмисно зайшовся кашлем. Перша машина промчала під аркою і зупинилася. Вони зупинилися за нею. Біля вікна з боку водія з’явився поліцейський.

— Паспорти, — сказав водій.

У Фріскі був і свій паспорт, і Джонатановий. Арабський студент підняв голову достатньо високо, щоб поліцейський міг його розгледіти і впізнати. Той махнув їм, щоб проїжджали. Вони заїхали у вільну зону Колон.

Гламурні вітрини з дорогоцінними прикрасами і хутрами нагадували вестибюль repa Майстера. Лінія горизонту аж світилася від численних вивісок з назвами торгових фірм з усього світу та чистого блакитного скла банків. Уздовж вулиць вишикувалися блискучі автівки. Похмурі контейнеровози давали задню маневрували і випускали вихлопні гази на людні вулиці. Роздрібна торгівля у магазинах була заборонена, проте всі продавали у роздріб. Па-намцям було заборонено тут щось купувати, проте вулиці були переповнені панамцями всіх можливих рас, більшість з яких приїхала на таксі, бо таксисти мали особливий підхід до охорони на воротах.

Щодня, розповідав якось Джонатану Коркоран, у зону приїжджають чиновники з голими шиями, голими зап’ястями і голими пальцями. Проте ввечері вони вже виглядають так, немов збираються на весілля — у коштовних браслетах, намистах і перснях. Покупці зі всієї Центральної Америки, розповідав він, літають туди-сюди, а митниця й імміграційна служба дивляться на це крізь пальці. Деякі витрачають по мільйону доларів за день і ще кілька мільйонів залишають як завдаток на наступний раз.

Перша машина заїхала на темну вуличку з товарними складами, друга їхала одразу ж за нею. Краплі дощу стікали лобовим склом, немов великі сльозини. Незнайомець у капелюсі з першої автівки вивчав назви і номери: «Хане коместіблз», «Макдональдс аутомотор», «Гой Тін фуд енд бевередж компані», «Тель-Авів ґудвілл контейнер компа-ні», «Ель Ахбарс фентезіс», «Геллас аґрікалчерал», «Лє Барон оф Періс», «Тейст оф Коламбія лімітада, коффі енд коместіблз».

А потім сто ярдів чорної стіни з єдиним надписом: «Орел». Біля цієї стіни вони і вийшли.

— Ми йдемо всередину? Може, там буде туалет? — спитав Джонатан. — Мені знову припекло, — додав він, щоб навмисно подратувати Таббі.

Вони зупиняються посеред темної вулиці і їх сковує напруга. Спадають швидкі тропічні сутінки. Небо спалахує від барвистих неонових вогнів, проте у цій ущелині зі стін та пошарпаних вуличок темрява здається напрочуд справжньою. Погляди присутніх приковані до чоловіка у капелюсі. Фріскі і Таббі стоять обабіч Джонатана, Фріскі поклав руку на Джонатанове плече: мовляв, Томмі, я тебе не тримаю, просто не хочу, щоб хтось загубився. Арабський студент пішов уперед і приєднався до першої групи. Джонатан бачить, як чоловік у капелюсі заходить у темряву дверного прорізу. Ленгборн, Роупер і студент ідуть слідом за ним.

— Вйо, — тихо каже Фріскі і вони йдуть уперед.

— Може, тут усе-таки десь буде туалет, — каже Джонатан і рука Фріскі ще сильніше стискає його плече.

У кінці цегляного коридору, завішаного плакатами, які неможливо розгледіти через темряву, видно відблиски світла. Вони доходять до Т-подібної розвилки і повертають ліворуч. Світло стає яскравішим і приводить їх до засклених дверей, над якими прибито фанеру, щоб приховати якийсь напис. У густому повітрі вчувається виразний запах бакалії: мотузок, борошна, дьогтю, кави і лляної олії. Двері прочинені. Вони заходять у розкішний передпокій. Шкіряні крісла, шовкові квіти, великі скляні попільнички. На центральному столі — глянцеві журнали новин торгівлі у Колумбії, Венесуелі і Бразилії. А в кутку — непомітні зелені двері, оздоблені керамічними кахлями, на яких зображено прогулянку пастушки і пастуха.

— Давай бігом, — каже Фріскі, штовхаючи Джонатана вперед, і Джонатан цілих дві з половиною хвилини, за його годинником, випробовує терпіння своїх наглядачів, у той час як сам сидить на унітазі і гарячково списує клаптик паперу, який лежить у нього на колінах.

Вони проходять до головного офісу, великого і білого, без жодного вікна, з вмонтованою підсвіткою, стелею з перфорованих плит і столом для переговорів, біля якого стоять порожні крісла, а ручки, промокальний папір і склянки розставлені, немов столове приладдя. З одного кінця стоять Роупер, Ленгборн і той, хто їх сюди привів. Чоловіком у капелюсі — нарешті його можна роздивитися — виявився Моранті, але з ним щось трапилося, його тіло немов оживилося від невідкладного поклику природи або хвилі гніву, а обличчя виглядало жорстоко і зловісно. В іншому кінці кімнати, біля других дверей стоїть той самий фермер, якого Джонатан пам’ятає з вранішнього військового огляду, а поруч з ним — матадор з одним із багатих молодиків у шкіряній куртці. Хлопець сердито зиркає на присутніх. Попід стінами стоять ще шестеро таких же молодиків, усі в джинсах і кросівках, усі при доброму здоров’ї після тривалого перебування на Фаберже, усі обережно притискають до себе зменшену версію автомату «Узі».

Двері позаду них зачиняються, інші відчиняються і вони ведуть до самого складу: це не була обшита сталлю безодня, як трюм «Ломбарді», а приміщення, оформлене з певним натяком на добрий смак, з вимощеною кам’яною підлогою і металевими колонами, які ближче до стелі переходять у пальми, і запилюженими декоративними абажурами, які звисають з балок. На тому боці складу, який межує з вулицею, — закриті гаражні двері. Джонатан нараховує десять таких, кожні мають свій замок і номер, а також власний відсік для контейнера і крана. А в центрі — кубічні гори з тисяч коричневих картонних коробок, біля підніжжя яких уже чекають автонавантажувачі, щоб перевезти їх на шістдесят метрів до контейнерів біля гаражів. Лише де-не-де можна помітити відкритий товар: наприклад, комплект величезних керамічних ваз, які чекають на окреме пакування, піраміду відеомагнітофонів чи пляшки шотландського віскі, які, ймовірно, у попередньому житті мали значно простішу етикетку.

Проте автонавантажувачі, як і все у цьому місці, стоять бездіяльно: ні сторожів, ні собак, ні нічної зміни, яка запаковувала б товар чи мила б підлогу; лише приємний запах бакалії і звук їхніх власних кроків на кам’яних плитах.

Тут, як і на «Ломбарді», порядок дій диктував протокол. Попереду йшов фермер і Моранті. Матадор і його син ішли слідом за ними. Далі — Роупер, Ленгборн і араб, і врешті Фріскі і Таббі, між якими був затиснутий Джонатан.

І ось нарешті вона.

Їхня нагорода, їхній лавровий вінок. Найбільша кубічна гора з усіх, вона сягала аж до стелі на власній обгородженій ділянці, навколо якої тримали кругову оборону бійці з автоматами. Кожна коробка пронумерована, на кожній однакова барвиста етикетка: колумбійський хлопчик сміється і жонглює зернами кави над своїм великим солом’яним капелюхом, зразкова модель щасливої дитини в уявленні Третього світу — з ідеальними зубами і щасливим сяючим обличчям, без наркотичної залежності, він життєрадісно і впевнено дивиться у світле майбутнє. Джонатан швиденько порахував — зліва направо, згори вниз. Дві тисячі коробок. Три тисячі. Він втратив лік. Ленгборн і Роупер одночасно зробили крок уперед. У цю мить Роуперове обличчя опинилося на світлі і Джонатан побачив його таким, яким він був при першій їхній зустрічі, коли Роупер ступив у світло канделябра готелю «Майстерс»: високий і, на перший погляд, благородний, він струшував сніг з плечей і махав фрейлейн Ебергардт та виглядав достеменно як типовий ділок вісімдесятих, хоча вже були дев’яності. «Я Ді-ккі Роупер. Мої хлопці забронювали у вас кілька номерів. Чимало номерів...»

Що змінилося? Через стільки годин і стільки миль — що змінилося? Волосся на дрібку більше посивіло? Дельфіняча посмішка стала ледь жорсткіша у кутиках? Джонатан не бачив у ньому жодних змін. Усі типові Роуперові сигнали, які Джонатан навчився зчитувати, — і періодичне поклацування пальцями, і пригладжування завитків волосся над вухами, і схиляння голови, коли цей великий чоловік імітував глибоку задуму, — усе залишилося абсолютно незмінним.

— Фейсале, підійди до цього столу. Сенді, вибери коробку, двадцять коробок, з різних місць. Хлопці, у вас там усе добре, Фріскі?

— Так, сер.

— Де Моранті чорти носять? А, ось і він. Сеньйоре Мо-ранті, розпочнімо.

Господарі стояли збоку. Арабський студент сидів спиною до аудиторії, і поки чекав, витягував щось з внутрішніх кишень піджака і розкладав на столі. Четверо озброєних чоловіків пильнували за дверима. Один з них тримав біля вуха мобільний телефон. Усі решта швидко підійшли до кубічної гори, проходячи між охоронцями, які, немов група мисливців, і далі тримали кругову оборону, притискаючи до грудей автомати.

Ленгборн показав пальцем на коробку посередині купи. Двоє хлопців витягнули її, кинули її на землю поруч зі студентом і підняли незапломбовану кришку. Студент опустив руку в коробку і дістав прямокутний пакет, загорнутий у полотно і пластик і прикрашений тією самою щасливою колумбійською дитиною. Поклавши товар на стіл і закривши його своїм тілом, він низько над ним нагнувся. Час зупинився. Джонатану пригадалося, як священик під час таїнства святого причастя, повернувшись спиною до прихожан, спочатку сам приймає тіло Христове і кров Христову, і лиш потім приносить їх своїй пастві. Студент нагнувся ще нижче, немов ще більше заглиблювався у свої молитви. Потім він випростався і кивнув Роуперу на знак схвалення. Ленгборн вибрав ще одну коробку з другого боку. Хлопці витягнули її, гора почала зсуватися, але не розвалилася. Той самий ритуал відбувся вдруге. А потім втретє, знову і знову. Таким чином перевірили коробок з тридцять. Ніхто не мовив ні слова, ніхто не хапався за зброю. Хлопці біля дверей стояли, мов укопані. Єдиним звуком було шурхання коробок. Студент глянув на Роупера і кивнув.

— Сеньйоре Моранті, — сказав Роупер.

Моранті зробив маленький крок уперед, але нічого не відповів. Ненависть у його очах була немов прокляття. Але кого він ненавидів? Білих колоніалістів, які так довго ґвалтували його континент? Чи себе — за те, що впав настільки низько, щоб брати участь у цій оборудці?

— Гадаю, ми вже майже закінчили. З якістю все гаразд. Перейдімо до кількості.

Під наглядом Ленгборна бійці поскладали на автонавантажувач двадцять навмання вибраних коробок і повезли їх до мостових ваг. Ленгборн подивився на вагу, яка висвітилася на табло, зробив підрахунки на своєму кишеньковому калькуляторі і показав Роуперу, якого, вочевидь, задовольняли такі цифри, тому що він знову сказав Моранті щось стверджувальне, а той, у свою чергу, розвернувся на каблуках і пліч-о-пліч з фермером повів процесію назад в офіс. Проте Джонатан встиг помітити, як автонавантажувач підвозить товар до першого з двох контейнерів з відкритим верхом у відсіках номер вісім і дев’ять.

— Знову припікає, — сказав він Таббі.

— Я з тебе зараз усі кишки випущу, — відповів Таббі.

— Ні, не випустиш. Я це зроблю перший, — озвався Фріскі.

Залишалося лише зайнятися документацією, і це, як усім було добре відомо, було єдиним обов’язком уповноваженого директора фірми «Трейдпезс лімітед», Кюрасао, якому допомагав його юрисконсульт. Ленгборн сидів поруч з Джонатаном, а сторони договору під наглядом Моранті — навпроти. Джонатан підписав три документи, які, наскільки він зрозумів, підтверджували отримання п’ятдесяти тонн першосортних обсмажених колумбійських кавових зерен; завіряли правильність вантажних і транспортних накладних та митних декларацій щодо того ж вантажу, який відправляють на борту вантажного судна «Гораціо Енрікес», на цей момент зафрахтованого компанією «Трейдпезс лімітед», з вільної зони Колон у Гданськ, Польща, у контейнерах номер 179 і ї8о; і зобов’язували капітана вантажного судна «Ломбарді», яке на цей момент пришвартоване у Панама-Сіті, прийняти новий колумбійський екіпаж і негайно прямувати у порт Буенавентура на західному узбережжі Колумбії.

Коли Джонатан підписав документи необхідну кількість разів і у всіх відведених для цього місцях, він злегка шпурнув ручку на стіл і глянув на Роупера, немов говорячи: «Ось і все».

Проте Роупер, ще зовсім недавно такий прихильний, здавалося, навіть його не помічав, і коли вони поверталися до машин, ішов попереду всіх, тим самим немов натякаючи, що справжню роботу ще не зроблено, і Джонатан у ту мить мав такі ж передчуття, тому що професійний спостерігач перейшов у такий загострений стан готовності, у якому йому ще ніколи раніше не доводилося перебувати. Коли Джонатан сидів між своїми викрадачами і дивився на вогні, що пропливали повз, до нього раптом прийшло чітке розуміння цілі, і йому здалося, наче він відкрив у собі новий талант. При собі він мав готівку Таббі — сто чотирнадцять доларів. Також у нього було два конверти, які він завбачливо підготував у туалеті. У голові в нього були номери контейнерів, номери накладних і навіть номер кубічної гори коробок, бо над нею висіла пошарпана чорна дощечка, схожа на ту, на якій писали рахунок під час гри в крикет у кадетській школі: партія номер 54 на складі під вивіскою «Орел».

Вони доїхали до узбережжя. Автівка зупинилася, щоб міг вийти арабський студент. Він мовчки зник у темряві.

— Боюся, ми близькі до катастрофи, — спокійно повідомив присутніх Джонатан. — Секунд через тридцять я не зможу відповідати за наслідки.

— Йохарний бабай, — видихнув Фріскі.

Передня машина вже пришвидшувалася.

— Фріскі, почалося. Вибір за тобою.

— Скурвий ти засранець, — сказав Таббі.

Жестами і вигуками «Педро» Фріскі таки вдалося пояснити водію, щоб той мигнув фарами першій машині. Вона зупинилася. Ленгборн висунув голову з вікна і закричав: «Цього разу що за чорт?» На протилежному боці дороги блимала підсвічена заправка.

— Томмі знову припекло, — сказав Фріскі.

Ленгборн заховався назад у машину, щоб порадитися з Роупером, а потім знову вигулькнув.

— Фріскі, йди з ним. Не спускай з нього очей. Бігом.

Заправка була нова, але туалет суттєво поступався попереднім: лише одна малесенька смердюча кабінка з діркою в землі і без унітаза. Поки Фріскі чекав ззовні, Джонатан енергійно імітував стогін від болю в животі і, вкотре використовуючи свої голі коліна як опору, писав своє останнє послання.

Бар «Вурлітцер» у готелі «Ріанд континенталь» у Панама-Сіті був малесенький і темний-темнющий, а недільними вечорами там господарювала солідна круглолиця жінка, яка, коли Рук міг її розгледіти у темряві, була дивним чином подібна на його дружину. Збагнувши, що він не з тих, кому потрібно виговоритися, вона наповнила друге блюдце горішків і залишила його спокійно попивати мінералку, а сама повернулася до свого гороскопа.

У вестибюлі американські солдати у робочій формі тинялися похмурими групками посеред барвистої суєти нічної Панами. Декілька сходинок вели до дверей казино при готелі, ввічливе оголошення забороняло заходити туди зі зброєю. Рук міг розгледіти примарні обриси людей, які грали у бакара і шарпали одноруких бандитів. У барі, за якихось шість футів від того місця, де він сидів, у блаженному спокої стояв чудовий білий орган «Вурлітцер», який нагадав Рукові кінотеатри його дитинства, коли органіст у яскравому піджаку з’являвся на сцені, сідав за прегарний білий інструмент і награвав відомі всім мелодії.

Рука насправді все це анітрохи не цікавило, просто людина, яка перебуває у безнадійному очікуванні, повинна на щось відволікатися, інакше цей стан стає шкідливим для здоров’я.

Спочатку він сидів у своїй кімнаті і тримав телефон близько біля себе, так він боявся, що шум кондиціонера завадить почути дзвінок. Потім він вимкнув кондиціонер і спробував відкрити засклені двері на балкон, але з вулиці Віа-Еспанья долинав такий шум, що він хутко закрив двері і ліг на ліжко. Свіже повітря не надходило ні з балкону, ні з кондиціонера, і цілу годину він потерпав від спеки, аж поки настільки не розморився, що майже задрімав. Відтак він зателефонував на комутатор і сказав, що вже іде до басейну, тому нехай скажуть кожному, хто до нього телефонуватиме, поки він туди спускатиметься, щоб обов’язково зачекав на лінії. Щойно він дістався басейну, одразу ж дав метрдотелю десять доларів і попросив його повідомити консьєржа, телефоністку і швейцара, що містер Робінсон з номера 409 вечеряє біля басейну за шостим столиком, на випадок, якщо хтось про нього питатиме.

Потім він сів і дивився на підсвічену блакитну воду порожнього басейну, і на порожні столики, і вгору — на вікна багатоповерхівок навколо, і на телефон у барі з протилежного боку басейну, і на хлопців біля грилю, які готували йому стейк, і на музичний гурт, який грав румбу для нього одного.

І коли подали стейк, Рук запив його пляшкою мінералки, бо хоч він за будь-яких обставин і зберігав ясну голову, та пити алкоголь тоді, коли існує лише один шанс з тисячі, що їхній викритий агент таки якимось чудом вийде на зв’язок, здавалося йому рівнозначним сну на варті.

Десь біля десятої вечора, коли все більше відвідувачів почали сідати за столики, він злякався, що його десять доларів перестануть виконувати свою функцію. Тому, зателефонувавши по внутрішньому телефону на комутатор, він перейшов у бар. Там він і сидів, коли барменка, така схожа на його дружину, поклала слухавку і сумно посміхнулася до нього.

— Ви містер Робінсон, номер 409?

— Я.

— Любий, до вас гість. У дуже особистій і дуже невідкладній справі. Але чоловік.

Гість таки виявився чоловіком, це був панамець маленького зросту і азійської зовнішності, з шовковою шкірою і важкими повіками, він був одягнений у чорний костюм і його огортала аура безгрішності. Його костюм був начищений до полкового блиску, такі костюми зазвичай носять офісні кур’єри і працівники, які надають ритуальні послуги. Волосся було вкладене хвильками, а його біла сорочка була бездоганно чистою. На візитці у вигляді наклейки, яку зазвичай приклеюють біля телефону, було написано іспанською і англійською: Санчес Хесус-Марія Ромарес II, водій лімузинів, цілодобово, володіє англійською. Але, що вдієш, говорить він нею не так добре, як цього хотілося б, сеньйоре; його англійська, як би він її описав, від людей, а не від учителів — благальна усмішка до небес — освоєна здебільшого завдяки спілкуванню з його американськими і британськими клієнтами, але базу він отримав, цього не можна заперечувати, ще в школі в дитинстві, проте у школі йому доводилося бувати не так часто, як цього хотілося б, що вдієш, просто батько був небагатий чоловік, сеньйоре, і сам Санчес — також.

На цій сумній ноті Санчес благально впився поглядом у Рука і перейшов до справи.

— Сеньйор Робінсон. Мій друг. Будь ласка, сер. Пробачте. — Санчес запхав пухкеньку руку до внутрішньої кишені чорного костюма. — Я прийти забрати у вас п’ятсот доларів. Дякую, сер.

Рук уже почав побоюватися, що він став жертвою хитромудрої пастки для туристів, з якої йому не вибратися, поки він не накупить якихось доісторичних колумбійських артефактів чи не проведе ніч з сестрою цього знедоленого чоловіка. Але натомість Санчес простягнув йому товстий конверт з витисненим на ньому словом «Кристал» над емблемкою, яка була схожа на діамант. З нього Рук витягнув написаного іспанською від руки листа від Джонатана, в якому він бажав тому, хто знайде цей лист, радості від витрачання ста доларів, які лежали у цьому конверті, і обіцяв ще п’ятсот за доставку конверта, вкладеного всередину, особисто в руки сеньйорові Робінсону, який мешкає у готелі «Ріанд континенталь» у Панама-Сіті.

Рук затамував подих.

Його по вінця наповнювала радість, проте раптом з’явився новий страх — а раптом Санчес вигадав якийсь ідіотський план, як тримати його на гачку, щоб збільшити винагороду — наприклад, кинув лист на ніч у сейф чи довірив своїй chiquita[91], щоб вона заховала його під матрац на випадок, якщо цей ґрінґо[92] спробує відібрати його силою.

— То де другий конверт? — запитав Рук.

Водій схопився за серце.

— Сеньйоре, отутечки, у моїй кишені. Сер, я чесний водій, і коли побачив конверт на підлозі під задніми сидіннями мого «Вольво», моєю першою думкою було на всіх парах мчати на аеродром, наплювавши на всі правила, і віддати його тому з моїх благородних клієнтів, який так необережно загубив його там, сподіваючись, але не розраховуючи на винагороду, тому що клієнти в моїй машині були не того ґатунку, що клієнти мого колеги Домінґеса у першій машині. Мої клієнти, якщо я можу так висловитися, сер, щоб це не було неповагою до вашого доброго друга, були значно скромніші — один так розсипався образами, що називав мене «Педро», — але потім, сер, щойно я прочитав напис на конверті, то зрозумів, що моя відданість має міру...

Санчес Хесус-Марія ввічливо призупинив свою розповідь, щоб Рук міг спуститися до консьєрж-служби і перевести в готівку дорожні чеки на суму п’ятсот доларів.

26

В аеропорту Гітроу була восьма ранку, день видався типово вогким для англійської зими. Берр прилетів з Маямі й був одягнений відповідно. Ґудгью, який тинявся біля загорожі, де чекають на прибуття пасажирів, був у плащі і пласкому кашкеті, в якому він зазвичай їздив на велосипеді. Риси його обличчя були сповнені рішучості, проте очі занадто блищали. Праве око, помітив Берр, почало трохи сіпатися.

— Є якісь новини? — запитав Берр, щойно вони потиснули один одному руки.

— Про що? Про кого? Мені ніхто нічого не повідомляє.

— Про літак. Вони вже вийшли на його слід?

— Мені ніхто нічого не повідомляє. — Повторив Ґудгью. — Навіть якби твій агент заявився у британське посольство у Вашингтоні в блискучих обладунках, я б про це не дізнався. Уся інформація передається через канали. Міністерство іноземних справ. Міністерство оборони. Рівер-гауз. Навіть кабінет міністрів. Кожен комусь кум, сват, брат.

— Вони вже вдруге за два дні випустили літак з поля зору, — сказав Берр. Він ішов до стоянки таксі, штовхаючи візки й тягнучи свою важку валізу у руці. — Один раз це могло статися через неуважність, а вдруге — це вже точно

навмисно. Вони вилетіли з Колона о дев’ятій двадцять вечора. На борту — мій хлопець, і Роупер, і Ленгборн. Вони ж мають там і ДРЛС-и[93] в повітрі, і радари на кожному атолі[94], і чого там тільки нема. Як вони примудрилися загубити тринадцятимісний літак?

— Леонарде, я не в курсі. Я хотів тримати руку на пульсі, але вони і її забрали. Вони завантажили мене роботою, щоб я не мав часу і голову підвести. Знаєш, як вони мене тепер називають? Ревізор розвідки. Це ще хто кого розводить. Дивно, що у Морока, виявляється, є почуття гумору.

— Вони вішають усіх собак на Стрельскі, — сказав Берр. — Безвідповідальність у роботі з інформаторами. Перевищення повноважень. Надто хороше ставлення до британців. Вони мало що не звинувачують його у вбивстві Апостола.

— «Флагман», — пробурмотів собі під ніс Ґудгью, немов якусь інструкцію.

Інший колір обличчя, помітив Берр. На щоках червоні плями. А навколо очей загадкова білизна.

— Де Рук? — запитав він. — Де Роб? Він уже мав би повернутися.

— Наскільки мені відомо, він уже в дорозі. Усі вже в дорозі. Якось так.

Вони стали у чергу на таксі. Під’їхала чорна автівка і жін-ка-поліцейський сказала Ґудгью пройти вперед. Двоє ліванців намагалися пропхатися повз них. Берр заблокував їм прохід і відкрив двері. Ґудгью почав свій речитатив, щойно вони сіли. Голос його звучав відчужено. Можливо, він усе ще відходив від дорожньо-транспортної пригоди, якої йому дивом вдалося уникнути.

— Децентралізація, говорить мені мій покровитель за тарілкою копченого вугра, це вчорашній день. Приватні армії — це як собаки без повідця, повторює він мені за тарілкою печеного м’яса. Маленькі агентства повинні зберегти свою автономію, але в подальшому вони повинні приймати батьківські настанови з Рівер-гаузу. Народилася нова концепція Вайтголлу. А Об’єднаний координаційний комітет зник з лиця землі. Нехай живе Батьківський Контроль. За келихом портвейну ми говорили про те, як раціоналізо-вувати, і він привітав мене і сказав, що відтепер за раціоналізацію відповідатиму я. Тобто раціоналізувати маю я, але лише прислухаючись до батьківських настанов. А це означає — підкорятися забаганкам Морока. Але є одне але. — Раптом він нахилився вперед, а потім повернув голову і впритул подивився на Берра. — Але, Леонарде, я досі секретар Координаційного комітету і залишуся ним, поки на це воля мого покровителя. А коли він передумає тримати мене на цій посаді, я просто звільнюся. Там є тямущі люди. Я звертав на них увагу. Через ложку-другу дьогтю не варто ставити хрест на всій бочці меду. Мого покровителя можна переконати. Це все ще Англія і ми — порядні люди. Час від часу ми можемо збиватися з правильного курсу, але врешті-решт честь бере гору і сили добра перемагають. Я в це вірю.

— Згідно з прогнозами, зброя на борту «Ломбарді» — американського виробництва, — сказав Берр. — Вони купують найкраще на Заході і трошки у Великобританії, коли товар того вартий. І проводять з ним навчання. І демонструють його своїм клієнтам на Фаберже.

Ґудгью скуто повернувся назад до вікна. Його колишню розкутість рухів як вітром здуло.

— Країна-виробник нічого не означає, — відрубав він з перебільшеною впевненістю людини, яка відстоює малоймовірну теорію. — Гріх залишається виключно на совісті наркоторговців. І ти це чудово знаєш.

— Якщо вірити Джонатановим словам, у таборі було двоє американських інструкторів. Він має на увазі офіцерів. Він підозрює, що там був і американський сержантський склад. Двоє впливових братів-близнюків, яким їхнє нікудишнє виховання дозволяло запитати Джонатана, чим він займається. Стрельскі каже, що це можуть бути брати Йок з Лен-глі. Колись працювали в Маямі, вербували для роботи на сандиністів[95]. Три місяці тому Амато відслідкував їх в Ару-бі, коли вони попивали «Дом Периньйон» з Роупером, який у той час нібито продавав ферми. Рівно тиждень потому, сер Ентоні Джойстон Бредшоу, наш доблесний лицар, раптом почав купувати за Роуперові гроші не східноєвропейський чи російський товар, а американський. До цього Роупер ніколи не наймав американських інструкторів, він їм не довіряв. Чому він їх туди привіз? На кого вони працюють? Кому звітують? Чому раптом американська розвідка стала такою неповороткою? Повсюди почали з’являтися радарні діри. Чому їхні супутники не зафіксували нарощення воєнної активності на кордоні Коста-Ріки? Бойові гелікоптери, бронепоїзди, легкі танки? Хто контактував з картелями? Хто повідомив їм про Апостола? Хто сказав картелям, що вони можуть дати собі з ним волю, і цим позбавити правоохоронні органи їхнього першокласного інформатора?

Все ще дивлячись у вікно, Ґудгью відмовлявся слухати.

— Леонарде, не намагайся вирішити все й одразу, — сказав він здавленим голосом. — У тебе корабель зі зброєю, неважливо якого виробництва, що пливе до Колумбії. У тебе корабель з наркотиками, який пливе в Європу. Тобі потрібно впіймати негідника і врятувати свого агента. Став перед собою чіткі цілі. Не розпорошуйся на все. В мене через бажання захопити все й одразу справи пішли шкереберть. Морок... список інвесторів... зв’язки з Сіті... великі банки... великі фінансові фірми... знову Морок... «чистуни»... не дай цьому всьому збити тебе на манівці — все одно туди тобі не добратися, тобі ніколи не дозволять до них підібратися, ти збожеволієш. Зосередься на можливому. На подіях. На фактах. Вирішуй одну проблему за раз. Мені здається, я уже бачив цю машину.

— Рексе, зараз година пік, — м’яко сказав Берр. — Ти вже всіх їх бачив. — А потім так само м’яко, немов утішав побитого, додав: — Рексе, моєму хлопцю все вдалося. Він здобув найціннішу інформацію — імена і номери кораблів і контейнерів, адресу складу в Колоні, номери транспортних накладних, навіть опис коробок, у яких вони зберігають наркоту. — Він поплескав себе по нагрудній кишені. — Я про це нікому не повідомив. Ні душі. Навіть Стрельскі. Знають лише Рук, я, ти і мій хлопчина. Більше ніхто про це не знає. Рексе, це не «Флагман». Це все ще «П’явка».

— Вони забрали мої папки, — сказав Ґудгью, знову відмовляючись слухати. — Я тримав їх у сейфі в своїй кімнаті. Тепер їх там немає».

Берр глянув на годинник. «Поголюся в офісі. Ніколи заїжджати додому».

Берр робить візити. Пішки. Його маршрут — золотий трикутник лондонської таємної еліти — Вайтголл, Вестмін-стер, Вікторія-стріт. На ньому синій плащ, який він позичив у швейцара, і тонесенький бежевий костюм, який виглядає так, ніби Берр у ньому спав. Зрештою, так і було.

Деббі Маллен була його давньою знайомою з часів роботи у Рівер-гаузі. Вони разом ходили у гімназію і блискуче складали ті ж самі іспити. Її офіс був у напівпідвальному приміщенні за синіми металевими дверима з написом «Вхід заборонено». Крізь скляні стіни Берр міг спостерігати, як клерки обох статей працюють за своїми екранами і розмовляють телефоном.

— Ну-ну, здається, хтось побував у відпустці, — сказала Деббі, глянувши на його костюм. — Леонарде, як життя? Подейкують, з твоїх дверей знімають бронзову табличку і знову відправляють тебе за Темзу?

— Деббі, йдеться про контейнерне судно «Гораціо Ен-рікес», зареєстроване у Панамі, — сказав Берр, навмисно увиразнивши свій йоркширський акцент, щоб підкреслити тісний зв’язок між ними. — Сорок вісім годин тому воно стояло на якорі у вільній зоні Колон, а зараз прямує в Гданськ, Польща. Гадаю, судно вже в міжнародних водах і наближається до Атлантичного океану. У нас є інформація, що на борту підозрілий вантаж. Я хотів би, щоб ви від-слідкували судно і прослуховували його, але попередньо не давали пошукового запиту. — Він усміхнувся їй, як колись. — Деб, розумієш, це все через моє джерело. Справа дуже делікатна, дуже таємна. Усе виключно між нами. Ти змогла б по старій дружбі допомогти мені у цьому?

Деббі Маллен мала гарненьке обличчя і звичку під час інтенсивних роздумів прихиляти суглоб вказівного пальця на правій руці до зубів. Можливо, таким чином вона хотіла приховати свої почуття, але очі її все одно видавали. Спочатку повіки широко відкрилися, а потім погляд зупинився на верхньому ґудзику ганебного Беррового піджака.

— Леонарде, як-як ти сказав? Енріко що?

— «Гораціо Енрікес», Деббі. Я без зеленого поняття, хто він такий. Зареєстрований у Панамі.

— Значить, я правильно все розчула. — Відірвавши погляд від його піджака, вона почала копирсатися у горі папок у червону смужку, врешті знайшла потрібну і простягнула її Берру. У папці був усього один аркуш цупкого блакитного паперу з тисненням і гербом. На ньому був заголовок «Гораціо Енрікес» і один абзац тексту, надрукований крупним шрифтом:

«Судно, назва якого вказана вище, є об’єктом надзвичайно ризикованої операції, і, ймовірно, воно потрапить у зону вашої уваги, коли змінюватиме курс без очевидної на те причини чи виконуватиме необґрунтовані маневри у морі чи в порту. Уся інформація про пересування судна, отримана вашим відділом, і з відкритих, і з секретних джерел, повинна бути передана ВИКЛЮЧНО І НЕГАЙНО у відділ групи з вивчення постачання, Рівер-гауз».

На документі стояли печатки «Цілком таємно», «Флагман» і «Охорона». Берр повернув папку Деббі Маллен і розчаровано посміхнувся.

— Схоже, ми трохи перейшли один одному дорогу, — зізнався він. — Тим не менше, врешті-решт усе піде в загальну кишеню. Деббі, раз уже я тут, у тебе є щось по «Ломбарді»? Це судно також тиняється у тих же водах, найімовірніше на іншому кінці Панамського каналу.

Вона перевела погляд на його обличчя і уважно на нього дивилася.

— Леонарде, ти що, моряк?

— Що ти зробиш, якщо я відповім «так»?

— Тоді мені доведеться зателефонувати Джеффу Мороку і з’ясувати, чи ти мені тут вішав лапшу на вуха, чи говорив правду, еге ж?

Берру дуже непросто давалося тримати себе в руках.

— Деббі, ти ж мене знаєш. Я завжди кажу тільки правду і нічого крім правди. А як щодо палацу на воді під назвою «Сталевий паша», який належить англійському джентльмену? Чотири дні тому яхта вийшла з Антиґуа і прямує у західному напрямку. Її хтось прослуховує? Деббі, мені це дуже потрібно. Я у відчаї.

— Леонарде, ти вже мені казав такі слова, і я теж тоді була у відчаї, тому і дала тобі бажане. Тоді це не нашкодило жодному з нас, проте зараз усе інакше. Тому або я телефоную Джеффрі, або ти йдеш. Вибір за тобою.

Деббі все ще посміхалася. Берр також. Посмішка не сходила з його вуст, аж поки він не пройшов повз цілі ряди клерків і не вийшов на вулицю. Проте лондонська волога опустила на землю і перетворила його самоконтроль на лють.

«Три кораблі. І всі, чорт забирай, прямують у різних напрямках! Мій агент, моя зброя, моя наркота, моя справа — і все це мене не стосується!»

Проте до тієї миті, коли Берр дійшов до помпезного офісу Денема, він знову виглядав самим собою — суворим і понурим. Зрештою, саме таким Берр найбільше подобається Денему.

Денем був юристом і, як би дивно це не було, попередником Гаррі Полфрі на посаді юрисконсульта групи з вивчення постачання до того, як там почав царювати Морок. Коли Берр оголосив запеклу війну нелегалам, Денем заохочував його не здаватися, допомагав йому зализувати рани, коли щось не вдавалося, і відправляв його на поле бою, щоб спробувати ще раз. Після успішного путчу Морока, Полфрі зайняв місце Денема, а той одягнув капелюха і тихенько перейшов назад на інший берег Темзи. Проте він залишався улюбленцем Берра. Якщо Берру був потрібен надійний союзник серед братії юристів Вайтголлу, то він міг покладатися виключно на Денема.

— О, Леонарде, привіт. Радий тебе бачити. Тобі не холодно? На жаль, ми не видаємо покривал. Гадаю, час від часу така послуга дуже стала б в пригоді.

Денем був ще той фат. Високий і худий, з аурою загадковості і юнацькою, хоч і посрібленою, чуприною. Він носив костюми у широку смужку і ексцентричні жилетки поверх двоколірних сорочок. Проте глибоко в душі, як і Ґудгью, Денем був аскетом. Його ранг дозволяв мати розкішний кабінет. З високою стелею, гарною ліпниною і достойними меблями. Але атмосфера там була, як у класі, і різьблений камін був напханий запилюженим червоним целофаном. На минулорічній різдвяній листівці був зображений засніжений собор у Норвічі.

— Я Ґай Еклз. Ми вже перетиналися, — сказав приземкуватий чоловік з виразною щелепою, який читав за центральним столиком телеграми.

«Перетиналися, — погодився Берр, киваючи у відповідь. — Ти Еклз-зв’язківець, і ти мені ніколи не подобався. Ти граєш у гольф та їздиш на «Ягуарі». Що це ти в біса задумав, отак зриваючи мою зустріч?» Він сів. Хоча ніхто і не запропонував йому сісти. Денем намагався підкрутити батарею опалення часів Кримської війни, але чи ручку заклинило, чи він крутив не в той бік.

— Ніккі, мені потрібно скинути тягар з плечей, якщо тобі не все одно, — сказав Берр, навмисно ігноруючи Екл-за. — Час грає проти мене.

— Якщо справа стосується «П’явки», — сказав Денем, востаннє намагаючись покрутити ручку, — Ґай може стати нам у пригоді. — Він сів на бильце крісла. Здавалося, він не хотів сідати за свій робочий стіл. — Ґай за останні місяці вже незліченну кількість разів літав у Панаму і назад, — пояснив він. — Правда, Ґай?

— Для чого? — запитав Берр.

— Просто так, — сказав Еклз.

— Ніккі, я хочу обмеження дієздатності. Я хочу, щоб ти перевернув небо і землю. Ми для цього і бралися за цю роботу, пам’ятаєш? Ми не спали ночами, обговорюючи саме цю мить.

— Так-так, було таке, — погодився Денем, ніби Берр надав вагомий доказ.

Еклз читав телеграми і чомусь посміхався. Перед ним стояло три скриньки. Він брав телеграми з однієї, читав, а потім клав у одну з двох інших скриньок. Схоже, цим обмежувалися його обов’язки на сьогодні.

— Питання у можливості здійснити твій задум, правда? — сказав Денем. Він усе ще сидів на бильці, витягнувши перед собою свої довгі ноги і тримаючи свої довгі руки в кишенях.

— Про це йдеться в моїй доповіді. І в заяві Ґудгью, яку він подав у кабінет міністрів, якщо вона коли-небудь туди дійде. Було б бажання — пам’ятаєш, Ніккі? Ми не будемо ховатися за доказами — пам’ятаєш? Ми зберемо всі країни, які в цьому замішані, за одним столом. Ми організуємо їм зустріч лоб в лоб. Вимагатимемо, щоб вони відмовилися від цієї оборудки. Міжнародні з’ясовування стосунків, ти так це називав. Ми обидва це так називали.

Денем підскочив до стіни за своїм робочим столом і потягнув за шнурок, який висів у складках важкої муслінової штори. Відкрилася велика карта Центральної Америки, покрита прозорою плівкою.

— Леонарде, ми думали про тебе, — хитро сказав він.

— Ніккі, мене цікавлять тільки дії. Я і сам достатньо вже думав.

Серед півдюжини сірих корабликів біля виходу з порту Колон було прикріплено червоний. Від південного кінця Панамського каналу були різними кольорами накреслені ймовірні маршрути корабля на схід і захід Панамської затоки.

— Запевняю тебе, ми тут байдики не били, поки ти працював не покладаючи рук. Отже, ось і кораблик, який тебе цікавить, «Ломбарді», вщерть завантажений зброєю. Сподіваємося, що завантажений. Бо якщо виявиться, що це не так, то ми по самі вуха в лайні, але це вже інша історія.

— Це місцезнаходження судна згідно з останніми даними? — запитав Берр.

— Думаю, так, — відповів Денем.

— Згідно з останніми даними, які ми отримали, — сказав Еклз, опускаючи зелену телеграму в центральну скриньку. У нього був шотландський акцент, так ніби він походив з низинної частини країни. Берру зовсім це вилетіло з голови. А тепер він згадав. Якщо й існувала якась регіональна говірка, яка неабияк різала йому вуха і страшенно дратувала, то це саме нижньошотландська.

— Наші американські кузени щось надто повільно рухаються останнім часом, — зауважив Еклз, цокнувши язиком. — Це все та Вендон, Бар-ба-ра. Кожен їхній папірчик треба подавати у трьох примірниках. — Він удруге цокнув язиком, висловлюючи цим своє обурення.

Проте Берр продовжував звертатися виключно до Денема, з усіх сил намагаючись тримати себе в руках.

— Ніккі, існують дві різні швидкості. Швидкість, з якою працює «П’явка», й інша швидкість. Кузени просто заговорюють зуби американським правоохоронцям.

Еклз, не підводячи голови від свого читання, сказав:

— Центральна Америка — це сфера компетенції наших американських колег, — сказав він з дуже вираженим акцентом. — Вони слухають і спостерігають, ми хапаємо здобич. Немає сенсу посилати двох собак за одним зайцем. Це нераціонально. Абсолютно. Принаймні у наш час. — Він кинув телеграму в скриньку. — Більше того — це дурне тринькання грошей.

Денем заговорив, не дочекавшись, поки Еклз замовкне. Здавалося, він хотів якомога швидше покінчити з цією розмовою:

— Припустімо, корабель зараз саме у тому місці, де його востаннє було помічено, — з ентузіазмом сказав він, тицьнувши своїм кістлявим пальцем на корму «Ломбарді». — На ньому колумбійський екіпаж — це ще не підтверджено, але ми припускаємо, що так воно і є, — і вони пливуть до Панамського каналу і Буенавентури. Усе точнісінько так, як сказав твій чудовий інформатор. Браво йому або їй. Якщо все піде за планом, а ми припускаємо, що в їхніх же інтересах, щоб все виглядало якомога природніше, то судно увійде в Панамський канал сьогодні. Правильно?

Стверджувальної відповіді не прозвучало.

— Панамський канал — вулиця з одностороннім рухом. Вранці — вниз, по обіді — вгору. Чи навпаки?

Увійшла висока дівчина з довгим каштановим волоссям і, не озиваючись ні словом, підтягнула спідницю і манірно всілася за монітором комп’ютера, так ніби от-от збиралася грати на клавесині.

— По-різному буває, — сказав Еклз.

— Нічого не заважає судну розвернутися і звалити в Каракас, я так вважаю, — продовжив Денем, направляючи «Ломбарді» в Панамський канал. — Прісцилло, перепрошую.

Чи вгору до Коста-Ріки, чи ще кудись. Чи попливти вниз ось так і підійти до Колумбії з заходу, бо головне, що картелі подбали про безпечну гавань. Вони можуть забезпечити майже все, що завгодно. Але ми все ще розглядаємо Буенавен-туру як основний варіант, бо ти нам так сказав. Ось звідки ці лінії на моїй гарній карті.

— У Буенавентурі на них чекає цілий флот військових вантажівок, щоб прийняти привезений кораблем вантаж, — сказав Берр.

— Це не підтверджено, — прокоментував Еклз.

— Ще й як підтверджено, чорт забирай, — відповів Берр, анітрохи не підвищуючи голос. — Цю інформацію нам надав покійний інформатор Стрельскі, який про це дізнався через Моранті. До того ж є незалежні докази — фотографії з супутників, і на них — колона вантажівок, які їдуть дорогою.

— Вантажівки постійно шастають тією дорогою туди-сюди, — сказав Еклз. І витягнув руки над головою, так ніби присутність Берра висмоктувала з нього енергію. — Як би там не було, покійний інформатор Стрельскі дискредитований. Тямущі люди кажуть, що він ще від початку був гім-на вартий. Усі стукачі люблять сплітати байки. Вони сподіваються цим заслужити прощення.

— Ніккі, — звернувся Берр до спини Денема.

Денем пропихав «Ломбарді» в Панамську затоку.

— Леонарде, — сказав він.

— Ми ступимо на борт «Ломбарді»? Чи притягнемо судно до берега?

— Ти хочеш сказати, чи зроблять це американці?

— Неважливо хто. Так чи ні?

Немов засуджуючи Берра за його впертість, Еклз похитав головою і на позір поклав у скриньку чергову телеграму.

Дівчина за комп’ютером заклала волосся за вуха і клацала по клавіатурі. Берр не бачив екран. Здавалося, вона тримала кінчик язика між зубами.

— Так, розумієш, Леонарде, у цьому і вся заковика, — сказав Денем, знову переповнений ентузіазмом. — Слава Богу, для американців, не для нас. Якщо «Ломбарді» триматиметься узбережжя, — його рука у смугастому рукаві описала дугу над звивистою береговою лінією між Панамською затокою і Буенавентурою, — то, наскільки ми можемо судити, «Ломбарді» обкрутить американців навколо пальця. Розумієш, у такому випадку судно з панамських територіальних вод ввійде прямісінько в колумбійські територіальні води, тому бідолашні американці навіть не матимуть можливості за ним стежити.

— Чому б тоді не заарештувати судно у панамських водах? Панама так і кишить американцями. Та вони в тій країні господарі! Принаймні вони так думають.

— Боюся, все не зовсім так. Якщо вони планують наскочити на «Ломбарді» у повній бойовій готовності, їм доведеться підпливти під прикриттям панамського флоту. Не смійся.

— Це Еклз сміявся, а не я.

— А для того, щоб вивести панамців на вихідну позицію, вони повинні довести, що судно «Ломбарді» порушило панамські закони. А це не так. Воно пливе транзитом з Кюрасао у напрямку до Колумбії.

— Але ж на борту достобіса нелегальної зброї!

— Так стверджуєш ти. Чи твій інформатор. І, звісно, ми дуже сподіваємося, що ти маєш рацію. Чи то пак він, чи вона, чи воно має рацію. Проте судно «Ломбарді» не зробило Панамі нічогісінько лихого, та ще й зорі стали так, що воно і зареєстроване в Панамі. А панамці абсолютно не хочуть виглядати так, нібито вони спочатку вивішують прапори, під якими плавати найвигідніше, а потім запрошують американців, щоб ті їх здирали. Правду кажучи, у теперішні часи дуже важко змусити панамців зробити хоч щось. Боюся, це все постнор’єзька смердота. Перепрошую, Присцілло. Чи радше придушена ненависть. Вона і плекає надзвичайно зранену національну гордість.

Берр зірвався на ноги. Еклз з осторогою слідкував за ним, немов поліцейський, який помітив біду. Денем, мабуть, почув, коли Берр піднявся, проте вирішив, що безпечніше не відводити погляд від карти. Та дівчина Присцілла перестала клацати клавіатурою.

— Гаразд, тоді захопіть судно у водах Колумбії! — майже закричав Берр, вказуючи пальцем на берегову лінію на північ від Буенавентури. — Зверніться до колумбійського уряду. Ми ж їм допомагаємо почистити їхні Авгієві стайні, правда? Позбутися прокляття кокаїнових картелів? Зрівняти з землею лабораторії, в яких виробляється наркота? — Його голос трохи зірвався. Чи, може, він дуже зірвався, от тільки йому здалося, що трохи. — Колумбійський уряд не буде на сьомому небі від радості через надходження зброї в Буенавентуру для озброєння нової армії картелів. Ніккі, невже все, про що ми з тобою говорити, забулося? Чи все, що відбувалося до сьогоднішнього дня, тепер чомусь під грифом «цілком таємно»? Будь ласка, скажи мені, що у всьому цьому є якась логіка.

— Якщо ти вважаєш, що тобі вдасться відділити владу Колумбії від картелів, тобі час зняти рожеві окуляри, — відрубав Денем рішучіше, ніж цього від нього можна було очікувати. — Якщо ти думаєш, що можна відділити кокаїнову економіку від економіки Латинської Америки, то ти збожеволів.

— Звихнувся розумом, — виправив його Еклз, не вибачаючись перед Присціллою.

— Багато людей у цьому районі вважають, що кока — подвійне благословення, яке зійшло на них від Господа, — Денем почав виголошувати свою самовиправдальну промову. — Справа не лише в тому, що Дядечко Сем вирішує труїтися нею, а у тому, що він при цьому збагачує пригноблених латиноамериканців! Що може бути краще? Колум-бійці, звичайно ж, з величезною радістю погоджуються співпрацювати з Дядечком Семом у цій справі. Вони напевно, просто не встигнуть зорганізуватися, щоб вчасно зупинити судно. На переговори потрібно декілька тижнів, а стільки людей у відпустках. І вони обов’язково вимагатимуть компенсацію за перебування судна у порту. Сам подумай: розвантаження, понаднормова робота, позаурочний час. — Сталева рішучість, яка вчувалася у його тираді, заспокоювала. Метати грім і блискавку та одночасно слухати — непросто. — У випадку, якщо судно «Ломбарді» виявиться порожнім, вони, звісно ж, вимагатимуть відшкодування всіх збитків. І якщо воно таки не порожнє, у що я з радістю вірю, обов’язково виникне суперечка щодо того, чия ж тепер ця конфіскована зброя. І в чиї руки вона потрапить, і в кого залишиться, поки все не уляжеться і вони зможуть продати її назад картелям. І хто потрапить у в’язницю, у яку саме, і на скільки часу, а ще скільки йому буде потрібно хвойд на період ув’язнення для повного щастя. І скільком бандитам дозволять до нього навідуватися, і скількома телефонними лініями йому буде дозволено дзвонити, щоб продовжувати керувати своїм бізнесом, і замовляти вбивства, і розмовляти з півсотнею керівників банків. І кому дадуть на лапу, коли ув’язнений раптом вирішить, що вже відсидів достатньо довгий термін, цим терміном, найімовірніше, виявиться десь тижнів шість. І кому випишуть догану, а кого підвищать у посаді, і хто отримає медаль за хоробрість, коли втече. А тим часом, так чи інакше, ця зброя опиниться у руках тих хлопців, яких навчили нею користуватися. Ласкаво просимо в Колумбію!

Берр зібрав рештки свого самоконтролю. Він повернувся у Лондон. У країну визнаної могутності. Він стояв у її священній штаб-квартирі.

Він притримав найочевидніше рішення на кінець, можливо, тому, що знав: у світі, де жив Денем, найочевидніше було найменш вірогідним.

— Гаразд, — він постукав по центру Панами зовнішньою стороною кисті. — Візьмімося за «Ломбарді», коли судно пливтиме Панамським каналом. Американці контролюють канал. Вони його побудували. Чи, може, пошукаємо ще десять причин, чому нам варто і за холодну воду не братися?

Денем явно переграв, удаючи шок.

— О, мій дорогенький! Ми ж порушимо найбільш священний пункт договору щодо Панамського каналу. Ніхто — ні американці, на навіть панамці — не мають права на обшук. Аж поки вони не зможуть довести, що дане судно становить фізичну небезпеку для Панамського каналу. Ну, наприклад, якщо воно по вінця забите бомбами, які можуть вибухнути, то це б їх переконало. Старими бомбами, обов’язково старими, не новими. І лише за умови, що ви зможете довести, що вони вибухнуть. Треба бути впевненим на сто відсотків — а якщо вони правильно запаковані, і цей факт вас заскочив зненацька — то як можна це довести? Але це справи американців, ми, дякувати Богу, лише спостерігаємо. Коли потрібно — допомагаємо, коли ні — залишаємося в тіні. Ми, мабуть, вдамося до демаршу на адресу панамців, але лише в парі з американцями, звичайно ж.

Просто, щоб підтримати їх. Можливо вчинимо так само і з колумбійцями, якщо Штати викручуватимуть нам руки. Нам і так нічого втрачати. Принаймні зараз.

— Коли?

— Коли що?

— Коли ви спробуєте мобілізувати панамців?

— Мабуть, завтра. Або післязавтра. — Він глянув на годинник. — Який сьогодні день? — Здавалося, йому було важливо цього не знати. — Усе залежить від того, наскільки зайняті посли. Присцілло, коли Масниця? Я завжди забуваю. Це Присцілла. Перепрошую, що не представив вас раніше.

М’яко клацаючи клавіатурою, Присцілла відповіла:

— Ще ціла вічність.

Еклз продовжував розбирати телеграми.

— Але Ніккі, ти ж усе це прошиові — Берр востаннє спробував достукатися до того Денема, якого він колись знав. — Що змінилося? Об’єднаний координаційний комітет мільйон разів обговорював усі можливі стратегії! Ви кожну непередбачену обставину обсмоктували вздовж і впоперек! Якщо Роупер зробить те, ми зробимо це. Чи се. Пам’ятаєш? Я бачив протокол на власні очі. Ви з Ґудгью узгодили все з американцями. План А, план Б. Що сталося зі всією проробленою роботою?

Денем був незворушний.

— Леонарде, дуже важко вести переговори щодо гіпотези. Особливо з твоїми латиноамериканцями. Спробував би попрацювати на моєму місці декілька тижнів. їм потрібні факти. Поки не переконаються на сто відсотків, і пальцем об палець не вдарять.

— Так чи інакше — вони не рипнуться, — пробурмотів Еклз.

— Май на увазі, — підбадьорливо сказав Денем, — подейкують, що американці зі шкіри лізуть, щоб цього разу все вдалося. Той дріб’язок, який робимо ми, аніскілечки не змінить ціну питання. І, звичайно ж, Дарлінг Кейті використає всі можливості у Вашингтоні.

— Фантастична жінка ця Кейті, — погодився Еклз.

Берр зробив останній, надзвичайно помилковий постріл.

Він з’явився з тієї ж шухляди під замком, звідки періодично виходили всі решта його непродуманих вчинків, і, як і зазвичай, він одразу пошкодував про сказане.

— А як щодо «Гораціо Енріке»? — запитав він. — Ніккі, врахуй, судно пливе до Польщі і кокаїну на його борту достатньо, щоб уся Східна Європа півроку була під кайфом.

— Боюся, це не наша півкуля, — сказав Денем. — Звернися у Північний відділ поверхом нижче. Або в митницю.

— Звідки така впевненість, що це саме те судно? — запитав Еклз, знову посміхаючись.

— Від мого інформатора.

— Там на борту тисячу двісті контейнерів. Ти будеш у кожен заглядати?

— У мене є номери, — сказав Берр, не вірячи власним вухам, що він це вимовив уголос.

— Ти хочеш сказати, у твого інформатора.

— Я хочу сказати, у мене.

— Номери контейнерів?

— Так.

— Молодець.

Біля головного входу, коли Берр усе ще лютував на весь світ, швейцар простягнув йому записку. Вона була від іншого давнього друга, цього разу з міністерства оборони. Він посилався на непередбачувані обставини і перепрошував за те, що не зможе сьогодні прийти на домовлену зустріч ополудні.

Заходячи в двері кабінету Рука, Берр вловив запах лосьйону після гоління. Рук напружено сидів за своїм робочим столом, уже переодягнений й ідеально чистий після своєї поїздки. У руці свіжий носовичок, у ящичку на столі — останній номер газети «Телеґраф». Здавалося, він зовсім не покидав Тонбріджу.

— П’ять хвилин тому я дзвонив Стрельскі. Вони все ще не вийшли на Роуперовий літак, — сказав Рук, не дочекавшись запитань Берра. — Повітряна розвідка сплітає якісь небилиці про радарні чорні діри. Як на мене, то це сон рябої кобили.

— Усе відбувається так, як вони запланували, — сказав Берр. — Наркота, зброя, гроші — все спокійно прямує до пункту призначення. Робе, це удосконалене мистецтво неможливого. Усе хороше виявляється незаконним. А все найгірше — єдиним логічним вирішенням проблеми. Хай живе Вайтголл!

Рук підписав якийсь документ.

— Ґудгью просить підготувати звіт по «П’явці» до кінця робочого дня сьогодні. Три тисячі слів. Жодних прикметників.

— Робе, куди вони його повезли? Що вони зараз з ним роблять, у цю хвилину? Поки ми тут сидимо і переймаємося прикметниками?

З ручкою в руці Рук продовжив вивчати документи, які лежали перед ним.

— Твій улюбленець Бредшоу останнім часом активно зайнявся підробкою фінансових документів, — зауважив він тоном члена клубу, який засуджує іншого члена. — Обдирає Роупера, як липку, поки займається для нього закупками.

Берр зазирнув через Рукове плече. На столі лежало зведення про нелегальну закупівлю американської і британської зброї сером Ентоні Джойстоном Бредшоу, яку він здійснив як представник Роупера. А поруч — фотографія, зроблена Джонатаном у Роуперовому кабінеті, на якій зображений документ з написаними олівцем цифрами. Розбіжність в цифрах становила неформальні комісійні у сумі декілька сотень тисяч доларів на користь Бредшоу.

— Хтось це бачив? — запитав Берр.

— Ти і я.

— Більше нікому не показуй.

Берр покликав свого секретаря і в пориві гнівного схвилювання надиктував йому блискучий короткий огляд операції «П’явка» — без жодного прикметника. Залишивши вказівки повідомляти його навіть про найменшу зміну ситуації, він поїхав до дружини і вони кохалися, поки діти лупцювали один одного внизу. Потім погрався з дітьми, поки його дружина займалася своїми справами. Відтак Берр повернувся в офіс і у спокої власного кабінету детально проаналізував цифри, надані Руком. Далі дав запит на перехоплені факси і телефонні розмови між Роупером і сером Ентоні Джойстоном Бредшоу з Ньюберрі, Беркшир. Потім він дістав величезну особисту папку Бредшоу, заведену ще в шістдесятих роках, коли сер Ентоні лише починав свою кар’єру торговця нелегальною зброєю, круп’є на півставки, супровідника багатих літніх жінок і немилого, проте запопадливого інформатора британської розвідки.

Решту ночі Берр провів за своїм робочим столом перед німими телефонами. Тричі дзвонив Ґудгью, щоб запитати, чи є якісь новини. Двічі Берр відповідав «нема». Проте на третій раз він вирішив взяти реванш:

— Твій друг Полфрі щось останнім часом дуже затих, правда?

— Леонарде, ми з тобою не уповноважені обговорювати цю тему.

Проте у Берра вперше в житті не було бажання думати про безпеку інформатора.

— Скажи мені, Гаррі Полфрі все ще підписує розпорядження Рівер-гаузу?

— Розпорядження? Які розпорядження? Ти маєш на увазі накази про прослуховування телефонів, перлюстрації[96] і встановлення мікрофонів? Леонарде, розпорядження підписує виключно міністр, і ти це чудово знаєш.

Берру нелегко було опановувати себе.

— Я хотів сказати, що він ж досі у них там юридичний гуру. Це ж він готує розпорядження, слідкує, щоб вони відповідали директивам, правда?

— Це одне з його завдань.

— А інколи і він підписує їхні розпорядження. Скажімо, коли міністр внутрішніх справ застряг у корку. Чи наближається кінець світу. Коли зовсім безвихідь, твій Гаррі має право самостійно прийняти рішення і лише потім узгодити його з міністром. Правда? Чи щось змінилося?

— Леонарде, ти що, мариш?

— Напевно.

— Нічого не змінилося, — відповів Ґудгью з напруженим відчаєм у голосі.

— От і добре, — сказав Берр. — Я радий. Рексе, дякую, що повідомив мене, — і він повернувся до довгого списку гріхів Джойстона Бредшоу.

27

Екстрене засідання Об’єднаного координаційного комітету у повному складі було призначено на десяту тридцять наступного дня, але Ґудгью приїхав заздалегідь, щоб переконатися, що у конференц-залі, розташованому у підвальному приміщенні, все готове, і розкласти тексти порядку денного і протоколу попередньої зустрічі. Життя навчило його, що делегувати такі завдання комусь іншому можна лише на свій страх і ризик.

Немов генерал напередодні вирішальної битви, Ґудгью погано спав і прокинувся на світанку зі свіжою головою і чітким баченням цілі. У Ґудгью було багато солдатів, у цьому він не сумнівався. Він їх усіх перерахував, він їх агітував, а щоб їхня відданість ще більше зміцнилася, він подарував кожному примірник своєї оригінальної статті, написаної для Координаційного комітету, під назвою «Нова ера», у якій він так вдало аргументував те, що Великобританія перебуває під більшим таємним впливом, має більше законів, які обмежують поширення інформації, і більше незбагненних методів приховування справжнього становища держави від її громадян, ніж будь-яка інша демократична країна Заходу.

У пояснювальній записці до доповіді Берра Ґудгью попередив їх, що в комітеті виникла класична ситуація перевірки своїх можливостей.

Першим, хто прибув у конференц-зал після Ґудгью, був його сентиментальний шкільний товариш Педстоу, який навмисно завжди запрошував потанцювати найпростаку-ватіших дівчат, щоб допомогти їм стати більш впевненими в собі.

— Рексе, пригадуєш той мегасекретний лист, який ти надіслав мені, щоб прикрити моє м’яке місце у той час, коли твій Берр гайдабурив на заході? Для зберігання у моїй особистій папці? — Як і зазвичай, мова Педстоу нагадувала не надто вдалі рядки П.Ґ. Вудгауза[97].

— Стенлі, звичайно, пригадую.

— У тебе раптом ніде ще один примірник не завалявся? А то мій як у воду канув. Хоча я готовий присягтися, що поклав його у свій сейф.

— Наскільки я пам’ятаю, лист був написаний від руки, — відповів Ґудгью.

— І ти не запихав його у копір, отак між іншим, перш ніж відправити?

Їхню розмову перервало прибуття двох чиновників з Секретаріату кабінету міністрів. Один заспокійливо усміхнувся Ґудгью, а інший, на прізвище Ломінг, був надто зайнятий витиранням пилу зі стільця за допомогою свого носовичка. «Ломінг — один з них, — говорив Полфрі. — У нього є своя теорія про те, що у світі існує потреба в людях низького класу. Багато хто думає, що він жартує». За ними зайшли керівники підрозділів військової розвідки, а потім ще два цабе — один з відділу зв’язку, інший з міністерства оборони.

Потім прибув Меррідью з Північного відділу міністерства закордонних справ. Його лівою рукою була понура жінка на ім’я Дон. Нове призначення Ґудгью вже ні для кого не було таємницею. Дехто з новоприбулих потискав йому руку. Інші — неоковирно бурмотіли слова підтримки. Меррідью, який був крайнім нападником і грав за Кембрідж, у той час, як Ґудгью був півзахисником в оксфордській команді з регбі, дійшов аж до того, що поплескав його по плечу. У відповідь на це Ґудгью театрально зімітував гострий біль і вигукнув: «О, Тоні, ти, здається, зламав мені руку!»

Хвилю вимушеного сміху перервало прибуття Джеффрі Морока і його обнадійливого заступника Ніла Марджорема.

«Рексе, вони крадуть, — говорив Полфрі. — Вони брешуть... вони змовляються... Для них замало Англії... Європа — бал-канський Вавилон... Вашингтон для них — єдиний Рим...»

Засідання розпочалося.

— Операція «П’явка», пане міністре, — оголосив Ґудгью настільки байдуже, наскільки міг. Як і завжди, Ґудгью був секретарем, а його начальник — ex officio головою комітету. — Необхідно вирішити декілька невідкладних питань. Діяти потрібно негайно. Ситуація описана у доповіді Берра і, наскільки нам відомо, за останню годину вона не змінилася. Також потрібно врегулювати сферу повноважень зацікавлених відомств.

Здавалося, міністра раптом переповнило обурення.

— Де чорти носять правоохоронців? — незадоволено вигукнув він. — Що за чортівня, це ж їхня справа, а від них тут — ні душі.

— Пане міністре, на жаль, правоохоронці ще не мають повноважень діяти самостійно, хоча дехто з нас боровся за підвищення їхнього статусу. На засіданнях Координаційного комітету присутні лише привілейовані члени професійних об’єднань і голови відомств.

— Мені здається, варто запросити сюди вашого друга Берра. Це в голові не вкладається, щоб проводити обговорення без людини, яка знає цю справу, як свої п’ять пальців. Правда? — звернувся він до присутніх.

Ґудгью не чекав такої золотої нагоди. Він знав, що Берр сидить за якихось п’ятсот ярдів звідси.

— Пане міністре, якщо ви так вважаєте, то чи дозволяєте мені викликати на це засідання Леонарда Берра, і також записати як прецедент, що представники непривілейова-них агентств, які займаються справами, що перебувають у центрі уваги комітету, можуть прирівнюватися за своїм статусом до дійсних членів?

— Протестую, — гаркнув Морок. — Варто так повестися з правоохоронцями, і не буде цьому кінця-краю. Якщо ми запустимо сюди Берра, то тут опиниться кожне мізерне агентство Вайтголлу. Усі знають, що від цих малих вискочок не варто добра чекати. Вони спочатку заварюють кашу, а нам розхльобувати. Ми всі читали Беррову доповідь. Більшість з присутніх знає й інший бік цієї справи. У порядку денному зазначено, що ми обговорюватимемо керівництво операцією і координацію дій. Останнє, що нам потрібно, це щоб предмет нашого обговорення сидів тут і все слухав.

— Але, Джеффрі, — тихо заперечив Ґудгью, — ви — постійний предмет наших розмов.

Міністр пробурмотів щось на кшталт «гаразд, залишмо наразі все, як є». Перший раунд закінчився нічиєю, обидва противники отримали легкі ушкодження.

Декілька хвилин англійської камерної музики: керівники повітряної і морської розвідки розповідають про свої успіхи у вистежуванні судна «Гораціо Енрікес». Завершивши виголошувати свою доповідь, вони з гордістю роздали великі фотографії.

— Як на мене, то виглядає як звичайнісінький танкер, — сказав міністр.

Меррідью, який ненавидить шпигунократів, погодився:

— Напевно, так воно і є, — сказав він.

Хтось закашляв. Заскрипіло крісло. Ґудгью почув специфічний неприємний носовий звук і одразу ж зрозумів, що це вступ до тих заперечень, які от-от виголосить один високопоставлений британський політик.

— Рексе, чому це взагалі наша справа? — поцікавився міністр. — Пливе у Польщу. Зареєстрований у Панамі, компанія з Кюрасао. Наскільки я розумію, це взагалі не наша парафія. Ви просите мене пропхати цю справу до вищих органів. Я прошу вас пояснити, чому ми взагалі тут сидимо і це обговорюємо.

— Пане міністре, «Айронбренд» — британська компанія.

— Ні, неправда. Це багамська компанія. Чи не так? — Міністр з награною солідністю почав повільно шукати підтвердження своїх слів у Берровій доповіді на три тисячі слів. — Так. Ось, будь ласка, компанія багамська. Тут так написано.

— Директори компанії британці, злочин учиняють британці, докази проти них були зібрані британськими агентами під егідою вашого міністерства.

— То передайте свої докази полякам і ми всі підемо додому, — самовдоволено відповів міністр. — Як на мене, чудовий план.

Морок висловив своє захоплення дотепністю міністра крижаною посмішкою, а потім вирішив піти на безпрецедентний крок і виправити мовну помилку Ґудгью.

— Рексе, використовуймо краще слово «твердження», а не «докази». Поки ми надто не захопилися.

— Джеффрі, я не захопився і не планую, хіба якщо мене хтось захопить і винесе звідси вперед ногами, — відрубав Ґудгью надто голосно, викликавши дискомфорт у своїх прихильників. — Щодо передачі наших доказів полякам, то правоохоронні органи зроблять це на власний розсуд, але не раніше прийняття узгодженого рішення щодо заходів проти Роупера і його спільників. Відповідальність за арешт судна зі зброєю лежить на американцях. Я не збираюся перекладати решту наших обов’язків на поляків, хіба що пан міністр накаже мені це зробити. Мова йде про багатий і добре організований злочинний синдикат у дуже бідній країні. Ці негідники обрали Гданськ, тому що впевнені, що зможуть там тримати ситуацію під контролем. Якщо вони мають рацію, то абсолютно неважливо, що ми скажемо польському уряду, вантаж усе одно приймуть і ми даремно викриємо Бер-рового інформатора, хіба що отримаємо насолоду від того, що Роупер знатиме, що ми у нього на хвості.

— А може, Беррового інформатора вже викрили? — запитав Морок.

— Джеффрі, усе можливо. Правоохоронці мають багато ворогів, дехто з них — по той бік Темзи.

Це вперше на їхній стіл упала примарна Джонатанова тінь. І хоча Ґудгью не був особисто знайомий з Джонатаном, але він уже стільки разів розділяв Беррові муки, що був готовий зараз зробити це знову. Можливо, саме це розбурхало в ньому обурення, бо його обличчя знову змінило колір і він продовжив говорити на дещо вищих тонах, ніж зазвичай.

— Згідно з узгодженими правилами Координаційного комітету, кожне агентство, яким би маленьким воно не було, є незалежним у своїй сфері діяльності. І кожне агентство, яке б велике воно не було, зобов’язується забезпечувати підтримку і допомогу всім іншим агентствам, поважаючи їхні права і свободи. Проте у випадку з операцією «П’явка» цей принцип підпадав під постійний обстріл з боку Рівер-гаузу, який вимагає здійснювати повний контроль над операцією на тій підставі, що цього вимагають їхні партнери у Сполучених Штатах...

Утрутився Морок. Його сильною стороною була відсутність помірностей. Він міг загрозливо мовчати. У безвихідній ситуації він міг змінити свою позицію на протилежну, якщо виглядало на те, що цю битву вже не вдасться виграти. І він міг атакувати, чим зараз і займався.

— Що ти маєш на увазі, кажучи, що «цього вимагають їхні партнери у Сполучених Штатах»? — нещадно втрутився він. — Контроль над «П’явкою» був довірений нашим американським колегам. Вони керують операцією, а не Рівер-гауз. Чому так? Усе просто, Рексе, свої тягнуться до своїх. Це ж ваш педантичний закон. Ви його розробили. Тепер вам доведеться його дотримуватися. Якщо кузени керують «П’явкою» там, то Рівер-гауз повинен керувати цією операцією тут.

Завдавши удар, Морок сів на місце, чекаючи слушного часу ударити знову. Марджорем чекає з ним. І хоча Ґудгью поводився так, ніби взагалі не чув його слів, вони все ж зачепили його за живе. Він облизав губи і зиркнув на Меррі-дью з надією, що старий товариш щось скаже. Проте він сидів, ані пари з вуст. Ґудгью повернувся до звинувачень, але допустив фатальну помилку: він відійшов від продуманого заздалегідь плану і почав імпровізувати:

— Але коли ми питаємо «чисту розвідку», — продовжував Ґудгью, аж надто іронічно наголосивши на останніх двох словах, — для чого забирати операцію «П’явка» у правоохоронних органів, — він злісно озирнувся довкола і побачив свого шефа, який демонстративно витріщався на білу цегляну стіну, мовляв, яке занудство, — то натрапляємо на загадку під назвою «Флагман», настільки таємну і настільки широкомасштабну операцію, що вона допускає будь-який акт вандалізму в апараті міністерства. І це все називається геополітика. Це називається... — здавалося, він хотів би змінити тон своєї промови, але процес уже був запущений і назад дороги не було. Як Морок сміє так на нього дивитися? А цей Мар-джорем — самовдоволено посміхається! От негідники! — Це називається нормалізація. Це називається ланцюгова реакція, надто хитромудра, щоб її можна було описати. Інтереси, про які не можна говорити вголос. — Він почув, як затремтів його голос, проте він не міг з цим нічого зробити. Йому пригадалося, як він переконував Берра не йти цією дорогою. А тепер сам нею ішов. — Нам кажуть, що існує якась ширша картина, яку ми не бачимо, тому що ми птахи низького польоту. Іншими словами, «чиста розвідка» повинна проковтнути «П’явку» і вдавитися нею! — Ґудгью потемніло в очах, у вухах шуміло, і йому були потрібні кілька хвилин, щоб перевести дух.

— Окей, Рексе, — сказав його шеф. — Радий бачити, що ви в ударі. Тепер поговорімо по суті. Джеффрі, ти прислав мені записку. Ти кажеш, що вся операція «П’явка», як її собі уявляють правоохоронці, — повна тарабарщина. Чому?

Ґудгью необачно втрутився:

— Чому мені не передали копію цієї записки?

— «Флагман», — у мертвій тиші відповів Марджорем. — Рексе, у вас немає допуску до секретних матеріалів «Флагмана».

Морок вирішив усе пояснити детальніше, але не для того, щоб полегшити страждання Ґудгью, а для того, щоб їх посилити.

— Рексе, «Флагман» — це кодова назва американської частини операції. Вони вимагали, щоб ми дуже обмежили доступ до внутрішньої інформації. Лише за такої умови наші американські колеги погодилися дати нам доступ до матеріалів. Вибачай.

Морок підготувався виступати. Марджорем простягнув йому папку. Морок її відкрив, наслинив палець і перегорнув сторінку. Він умів обрати вдалий момент, знав, коли вся увага була прикута до нього. Він міг би бути непоганим євангелістом. Він мав потрібний лоск, поставу і звабливо випнутий задок.

— Рексе, ви не проти, якщо я поставлю кілька запитань?

— Джеффрі, наскільки мені відомо, сентенція вашого відомства гласить, що лише відповіді бувають небезпечними, — завдав зустрічний удар Ґудгью. Проте фривольність явно не була його союзницею. Він здавався роздратованим і сміховинним.

— Той самий інформатор, який повідомив Берра про наркотики, сказав йому і про поставку зброї у Буенавен-туру?

— Так.

— Чи з легкої руки цього ж інформатора і почала розкручуватися ця справа? «Айронбренд» — наркотики в обмін на зброю — укладання угоди?

— Цей інформатор мертвий.

— Справді? — Морок здавався більше зацікавленим, аніж стурбованим. — Тобто вся ця інформація надходила від Апостола, так? Наркоюриста, який намагався загравати з усіма сторонами одночасно, щоб відкупитися від в’язниці?

— Я не звик поіменно обговорювати інформаторів таким тоном!

— О, гадаю, якщо інформатор мертвий, або липовий, або одне і друге, то це не страшно.

Ще одна театральна пауза, поки Морок вивчає папку Марджорема. Між цими двома існувала особлива близькість.

— Інформатор Берра — це та сама особа, яка винесла на поверхню жахливу інформацію про те, що деякі британські фінансові компанії нібито замішані у цій справі? — поцікавився Морок.

— Уся ця інформація від одного джерела, і вона цим не обмежується. Гадаю, не зовсім коректно продовжувати обговорювати тут інформаторів Берра, — сказав Ґудгью.

— Інформаторів чи інформатора?

— Я не піддамся на провокації.

— А цей єдиний інформатор живий?

— Без коментарів. Так, живий.

— Це він чи вона?

— Я відмовляюся відповідати. Пане міністре, я протестую.

— Отже, ви хочете сказати, що єдиний живий інформатор — він чи вона — повідомив Берра про цю оборудку, про наркоту, про зброю, про кораблі, про відмивання грошей і про участь у цій справі британських фінансистів? Так?

— Ти пропускаєш один важливий нюанс — припускаю, навмисно — що розвіддані, надані інформатором Берра, були завжди підкріплені численними доказами, отриманими за допомогою різноманітних технічних засобів. На жаль, нещодавно нам закрили доступ до багатьох матеріалів технічної розвідки. Я збираюся через хвилину офіційно підняти це питання.

— Нам — це правоохоронцям?

— У цьому випадку, так.

— Розумієш, така проблема виникає щоразу при передачі важливих матеріалів маленьким агентствам, які тобі так до душі. Ніколи не знаєш, чи вони дотримуватимуться секретності.

— Я вважаю, що саме їхня величина дозволяє їм дотримуватися більшої секретності. Це ж не величезне агентство з сумнівними зв’язками!

Слово взяв Марджорем, але здавалося, що це все ще продовжує говорити Морок, бо він усе ще не відводив свого погляду від Ґудгью, а Марджоремів голос, хоч і був приємніший, проте звучав так само звинувачувально.

— Тим не менше були випадки, коли від допоміжних засобів не було жодної інформації, — мовив Марджорем, надзвичайно мило усміхнувшись до всіх, хто сидів за столом. — Випадки, коли ваш інформатор, так би мовити, говорив сам. Передавав вам дані, які було неможливо перевірити. Мовляв, ось, тримайте, хочете вірте, хочете ні. І Берр щоразу вірив. Як і ви. Так?

— Оскільки останнім часом ви заборонили нам доступ до допоміжних джерел, ми навчилися обходитися без них. Пане міністре, хіба оригінальні дані від будь-якого інформатора можна завжди перевірити цілком і повністю?

— Це все занадто складно, — незадоволено прокоментував міністр. — Джеффрі, можна не переливати з пустого в порожнє? Якщо я маю підняти це питання перед керівництвом, то мені потрібно переконати їх ще до того, як прийде час ставити запитання.

Марджорем усміхається на знак згоди, проте анітрохи не змінює своєї тактики.

— Що ж, Рексе, нічогенький у вас інформатор. Але і дров він багато наламав, якщо виявиться, що весь цей час він водив вас за носа. Чи вона, перепрошую. Звичайно, якби я мав звертатися до прем’єр-міністра, я б усе одно не ризикнув покладатися на дані, отримані від такого інформатора. Принаймні поки більше не дізнався би про нього чи неї. Абсолютна довіра до свого агента — це добре в бойових умовах. Зрештою, Берр час від часу зловживав цим, ще коли працював у Рівер-гаузі. Ми мусили тримати його на короткому повідцю.

— Я не маю жодних сумнівів щодо цього інформатора, — відрубав Ґудгью, ще більше заганяючи себе в кут. — Інформатор — надзвичайно віддана людина, яка пішла на величезні особисті жертви заради своєї країни. Я наполягаю, щоб до інформатора прислухалися, поставилися з довірою і, використовуючи надані ним розвіддані, почали негайно діяти.

Морок знову заволодіває ситуацією. Він спочатку дивиться на обличчя Ґудгью, потім на його руки, які лежать на столі. І Ґудгью, який перебував у надзвичайно напруженому стані, здалося, що Морок хотів би повидирати йому нігті.

— Що ж, щодо вашої неупередженості, то тут все очевидно, — сказав Морок і глянув на міністра, щоб переконатися, що той почув, як Ґудгью сам у всьому зізнався. — Я не чув такого гучного освічення у сліпому коханні ще від... — він озирнувся до Марджорема, — як там його звати? Того злочинця в бігах? У нього стільки імен, що я ніяк на запам’ятаю, яке з них справжнє.

— Пайн, — сказав Марджорем. — Джонатан Пайн. Він уже декілька місяців перебуває у міжнародному розшуку.

Морок знову заговорив до Ґудгью:

— Рексе, ви ж не хочете сказати, що Берр увесь цей час прислухався до слів цього Пайна, правда? Цього не може бути. На нього ніхто не ведеться. З таким же успіхом можна повірити першому-ліпшому п’яничці з вулиці, коли той присягається, що йому не вистачає грошей, щоб доїхати додому.

Вперше Марджорем і Морок усміхнулися разом. Здавалося, вони досі не могли повірити, що такий розумник, як старий Реке Ґудгью, допустився такої непоправної помилки.

У Ґудгью було таке відчуття, нібито він сам стоїть у величезній порожній залі, чекаючи на тривалу публічну екзекуцію. Звідкись здалеку до нього долинають слова Морока — той намагається допомогти йому, пояснюючи, що так часто трапляється, коли справа потребує узгодження на найвищому рівні, розвідка відкриває карти щодо своїх інформаторів.

— Рексе, поставте себе на їхнє місце. Хіба вам не хотілося б знати, що купив Берр, — коштовності чи фальшивку? Бо ж не можна сказати, що у Берра інформаторів — хоч греблю гати. Він, мабуть, віддав йому весь свій річний бюджет одним платежем. — Він повернувся до міністра. — Пайн має багато талантів, і один з них — підробляти паспорти. Він приходив до нас приблизно півтора року тому з якоюсь історійкою про партію надсучасної зброї для Іраку. Ми перевірили, нам не сподобалося, і ми вказали йому на двері. Якщо вже зовсім щиро, ми подумали, що у нього не всі вдома. Кілька місяців тому він знову об’явився — тепер він уже був майстер на всі руки в маєтку Діккі Роупера в Нассау. Підпрацьовував репетитором його сина, до хлопчика непросто було знайти підхід. А у вільний час сплітав всілякі історійки, що компроментують Роупера, і намагався їх збути на агентурних базарах.

Морок зазирнув у папку, щоб переконатися, що він усе достовірно розповідає:

— Послужний список у нього нічогенький. Убивство, багаторазові крадіжки, перевезення наркотиків, незаконне використання багатьох паспортів. Сподіваюся, він не планує виступати як свідок і присягатися, що робив це все для британської розвідки.

Мізинець Марджорема послужливо вказав на запис внизу сторінки. Морок помітив його і кивнув на знак вдячності за нагадування.

— Ага, з ним пов’язана ще одна дивна історія. Коли Пайн був у Каїрі, він знався із чоловіком на ім’я Фредді Гамід, це один із сумнозвісних братів Гамідів. Пайн працював у його готелі. Ймовірно, продавав і його наркоту також. Наша людина в Каїрі на прізвище Оґілві стверджує, нібито є серйозні підстави думати, що Пайн убив коханку Гаміда. Мабуть, відлупцював її до смерті. Повіз її на вихідні в Луксор, а потім у пориві ревнощів убив. — Морок знизав плечима і закрив папку. — Пане міністре, ми говоримо про дуже ненадійну людину. Мені не здається, що варто просити прем’єр-міністра санкціонувати радикальні дії, аргументуючи це сфабрикованою інформацією Пайна. Просити вас про це я також вважаю недоречним.

Усі подивилися на Ґудгью, але багато хто відвів погляд, щоб не ганьбити його. Здавалося, найбільше його станом перейнявся Марджорем. Міністр щось говорив, але Ґудгью був надто виснажений. «Можливо, це і є те, що з тобою робить зло, — подумав Ґудгью. — Воно тебе виснажує».

— Рексе, ви повинні відстояти свої інтереси, — незадо-волено сказав міністр. — Берр пов’язаний з цією людиною чи ні? Сподіваюся, він не має жодного стосунку до його злочинів. Що ви йому пообіцяли? Рексе, я наполягаю, щоб ви залишилися. Останнім часом британська розвідка надто часто наймає злочинців на певних умовах. Не смійте повертати його в цю країну. Берр сказав йому, на кого він працює? Він, мабуть, ще й принагідно дав йому мій номер телефону. Рексе, поверніться. — Здавалося, двері були неймовірно далеко. — Джеффрі казав, що він був у якихось спеціальних військах в Ірландії. Тільки цього нам бракувало. Ірландці будуть нам дуже вдячні. Рексе, заради Бога, ми заледве розпочали обговорення питань порядку денного. Нам потрібно прийняти важливі рішення. Рексе, так не можна. Це зовсім на вас не схоже. Рексе, я ні на чиєму боці. До побачення.

Дякувати Богу, повітря на сходах прохолодне. Ґудгью спирається на стіну і напевно посміхається.

— Сер, ви, мабуть, втомилися і вже не можете дочекатися вихідних, — з повагою говорить швейцар.

Зворушений його добротою, Ґудгью насилу добирає слова для люб’язної відповіді.

Берр працював. Його біологічний годинник був досі налаштований на середньоатлантичний час, його душа була поруч з Джонатаном, яких мук тому б не доводилося зараз зазнавати. Проте його інтелект, воля і винахідливість були повністю спрямовані на діло.

— Завдяки твоєму другу все пішло коту під хвіст, — прокоментував Меррідью, коли Берр зателефонував йому, щоб запитати, як пройшло засідання Координаційного комітету. — Джеффрі по ньому добряче потоптався.

Берр почувався, як під час роботи у Рівер-гаузі.

Він знов був шпигуном, безпринципним і безсовісним. Тепер правдою вважалося те, що могло зійти йому з рук.

Він послав свою секретарку по здобич у Вайтголл і о другій годині вона повернулася, спокійна, але трохи задихана, тримаючи в руках стосик бланків, який він їй доручив там поцупити.

— Розпочнімо, — сказав Берр і вона дістала свій записник.

Здебільшого, ті листи, які він диктував, були адресовані йому самому. Декілька — Ґудгью, ще кілька — начальнику Ґудгью. Він використовував різноманітний стиль: «Дорогий Берр», «Мій любий Леонарде», «Керівнику правоохоронних органів», «Високоповажний міністре». В особливо важливих листах він писав звертання від руки, а вкінці своїм почерком додавав «щиро ваш», «з найкращими побажаннями» чи «з повагою».

Його почерк також був усюди різний, відрізнялися і розмір літер, і їхня форма. Для кожного адресата він окремо обирав чорнила та ручки.

Якість офіційних бланків, на яких він писав, також відрізнялася. Чим вище він піднімався чиновницькою драбиною Вайтголлу, тим цупкішим ставав папір. Для листів міністру він вибрав блідо-блакитний папір з тисненим гербом.

— Скільки у нас є друкарських машинок? — запитав він свою секретарку.

— П’ять.

— Друкуй листи кожному кореспонденту на окремій машинці, — наказав він. — Не переплутай.

Вона і без вказівок збиралася робити саме так.

Коли Берр знову залишився сам, він зателефонував Гаррі Полфрі в Рівер-гауз. Він говорив загадково.

— Але я мушу мати якусь підставу, — протестував Полфрі.

— Підставу дізнаєшся при зустрічі, — відрубав Берр.

Потім він зателефонував серу Ентоні Джойстон Бредшоу в Ньюберрі.

— Якого чорта я маю коритися твоїм наказам, ти хто взагалі такий? — зарозуміло кричав Бредшоу, і у його тоні вчувалися нотки роуперомови. — Жодних виконавчих повноважень, повно придуркуватих свідків.

— Ти, головне, прийди, — порадив йому Берр.

З Кентіш-тауну йому зателефонувала Тестер Ґудгью, щоб повідомити, що її чоловік побуде декілька днів вдома: зима завжди була не найкращою порою року для нього. Потім вона передала слухавку Рексові, і він говорив тоном заручника, який попередньо відрепетирував свою репліку.

— Леонарде, твій бюджет діятиме до кінця року, ніхто не зможе забрати у тебе ці гроші. — Потім його голос надламався. — Бідолашний хлопчина. Що вони з ним зроблять? Я постійно про нього думаю.

Берр також про нього думав, але він мав багато невідкладних справ.

Кімната для допитів у Міністерстві оборони, біла і порожня, освітленням і чистотою нагадувала в’язницю. Це була цегляна коробка з затемненим вікном і електричним обігрівачем, який, коли був увімкнений, тхнув горілим пилом. Повна відсутність написів на стінах насторожувала. Чекання тут навіює думки, що, може, всі слова зафарбовують після страти їхнього автора. Берр навмисно спізнився. Коли він зайшов, Полфрі спробував кинути на нього презирливий погляд поверх тремтячої газети і самовдоволе-но посміхнувся:

— Як бачиш, я таки прийшов, — войовничо сказав він. Потім встав і почав театрально складати свою газету.

Берр обережно замкнув за собою двері, поклав свій портфель, повісив на вішак пальто і заліпив Полфрі ляпаса. Але зробив це абсолютно байдуже, майже неохоче. Мабуть, так би він ударив хворого на епілепсію, щоб попередити напад, чи власну дитину, щоб заспокоїти її, коли у неї істерика.

Полфрі знову гепнувся на ту саму лавку, де він раніше і сидів. Він тримався рукою за щоку, яка постраждала від удару.

— Звірюга, — прошепотів він.

У певному сенсі Полфрі таки мав рацію, хоча дикунство Берра було під сталевим контролем. Берр був по-справжньому злющий, і ні його найближчі друзі, ні його дружина ще ніколи не бачили цієї його нестримної люті. Навіть сам Берр не так часто її бачив. Він не сів на лавку, а напівприсів, як у туалеті, навпроти Полфрі, щоб їхні обличчя були дуже близько. А для того, щоб його слова швидше доходили до Полфрі, Берр вчепився обома руками у поплямлену краватку бідолахи, і поки говорив, не відпускав цей погрозливий зашморг ні на мить.

— Я надто поблажливо ставився до тебе, Гаррі Полфрі, але сьогодні мій терпець урвався, — почав говорити Берр. Він не готував свою промову заздалегідь і це тільки пішло йому на користь. — Я не підкладав тобі свиню. Я не доносив на тебе. Я дивився крізь пальці на те, як ти метався від одного берега Темзи до іншого, спочатку працюючи на Ґудгью, потім продаючи його Мороку, заграючи зі всіма сторонами одночасно, як ти завжди й робив. Ти ж досі обіцяєш кожній дівці, що розлучишся з дружиною, правда? Звичайно, як же інакше! А потім поспішаєш додому, щоб вкотре наобіцяти дружині вічну вірність, цього разу вже точно? Звичайно, саме так воно і є! Гріши і кайся, кайся і гріши — у цьому вся сутність Гаррі Полфрі! — Берр ще більше стиснув зашморг на шиї Полфрі, щосили натискаючи бідоласі на Адамове яблуко. — «Мілдред, знала би ти, на що я йду заради Англії!» — передражнював Берр Полфрі. — «Мілдред, якби ти знала хоча б десяту частину тієї ціни, яку я плачу за свою порядність, то не змогла б спати до кінця життя, окрім як зі мною, звичайно. Мілдред, ти потрібна мені. Я потребую твого тепла, твоєї розради. Мілдред, я кохаю тебе!.. Тільки не кажи моїй дружині, вона не зрозуміє». — Ще один болючий ривок краватки. — Гаррі, ти все ще отак розводиш людей? Бігаєш туди-сюди сто разів на день? Зраджуєш, запродуєшся, чиниш перелюб, обдурюєш, а потім знову зраджуєш, аж поки твоя смердюча голова не йде обертом від такого достобіса напруженого графіка. Звичайно, так воно і є!

Полфрі було нелегко розважливо відповідати на ці запитання, тому що руки Берра стискали біля шиї його шовкову краватку мертвою хваткою. Краватка була сіра, навіть трохи срібляста, завдяки чому плями на ній було особливо помітно. Можливо, Полфрі одягав цю краватку на одну зі своїх численних церемоній одруження. Здавалося, порвати її було неможливо.

У голосі Берра зазвучали нотки жалю.

— Гаррі, часи, коли можна було всіх зраджувати, минули. Корабель пішов на дно. Наступна зрада стане для тебе останньою. — Анітрохи не послаблюючи хватку, Берр наблизив уста до вуха Полфрі. — Гаррі, ти знаєш, що це таке? — Він припідняв широкий кінець краватки. — Це язик доктора Пола Апостола, протягнений крізь його горло, згідно з колумбійськими традиціями, а все завдяки зрадництву Гаррі Полфрі. Ти продав Апостола Мороку. Пригадуєш? Відповідно, мого агента Джонатана Пайна продав Мороку також ти. — Вимовляючи кожне «продав», він усе сильніше стискав горлянку Полфрі. — Ти продав Джеффрі Морока Ґудгью, хоча ні, все було не зовсім так. Ти вдавав, нібито ви з Рексом заодно, а потім продав Ґудгью Мороку. Гаррі, заради чого ти все це робиш? Заради виживання? Я б на це не розраховував. Згідно з моїми даними, тобі виділено сто двадцять срібняків з фонду підтримки продажних шкур, а опісля — Юдине дерево. Бо знаючи те, що знаю я, а ти не знаєш, але от-от дізнаєшся, я одне можу сказати напевно — тобі настав остаточний і безповоротний гаплик. — Він випустив краватку і скочив на ноги. — Ти в стані читати? Твої очі як в тумані. Це ти так боїшся чи розкаюєшся? — Берр підскочив до дверей і взяв чорний портфель. Він належав Ґудгью і виглядав дуже зношеним, бо його власник чверть століття провозив у велосипедному багажнику. А ще на портфелі виднілися залишки вже майже повністю вицвілого офіційного герба. — Чи, може, надмірне пияцтво зробило тебе сліпуватим, га? Сядь тамі Ні, mymi Тут краще світло.

Берр супроводжував свої слова діями, перетягаючи Пол-фрі з місця на місце, як ганчірну ляльку, то підхоплюючи його попід руки, то знову кидаючи його тушу на лавку.

— Розумієш, Гаррі, я сьогодні не в настрої церемонитися, — пояснив він з нотками вибачення. — Доведеться тобі потерпіти. Це, мабуть, через мої постійні думки про те, як саме у цю хвилину Роуперові посіпаки здирають з мого хлопчини Пайна десяту шкуру. Я, мабуть, уже застарий для цієї роботи. — Він кинув на стіл папку. На ній червоним було написано: «Флагман». — Я хочу, щоб ти уважно прочитав ці документи, але їхній зміст зводиться до одного-єди-ного речення: Гаррі, ти в повній дупі. Реке Ґудгью — зовсім не такий простак, як ви всі собі думали. У нього під кашкетом таке, що нам і не снилося. А тепер читай.

Полфрі почав читати, але справа ця давалася йому нелегко, на що і розраховував Берр, коли вирішив витратити стільки часу і зусиль, щоб вибити бідоласі ґрунт з-під ніг. Ще навіть не закінчивши читати, Полфрі раптом зайшовся плачем. Його сльози котилися так рясно, що аж подекуди порозмивали написи, зроблені від руки, якими починалося і закінчувалося фальшиве листування: «Високоповажний міністре» і «щиро ваш».

Поки Полфрі все ще ридав, Берр дістав наразі не підписаний ордер міністерства внутрішніх справ. Це не був ордер необмеженої дії. Він лише дозволяв провести технічні втручання щодо трьох телефонних номерів, двох у Лондоні і одного в Саффолку. Результатом такого втручання була б переадресація всіх дзвінків, зроблених на ці номери, на четвертий номер, зазначений в ордері. Полфрі витріщився на ордер і похитав головою, намагаючись видати звуки, які б означали «ні».

— Це номери телефонів Морока, — заперечив він. — Заміський дім, квартира, офіс. Я не можу це підписати. Він мене вб’є.

— Гаррі, якщо ти не підпишеш, то тебе вб’ю я. Бо якщо ми робитимемо все офіційно і понесемо цей ордер на підпис міністру, то той одразу ж побіжить до дядечка Джефф-рі. А це нам зовсім ні до чого. Ти особисто підпишеш документ, у тебе є такі повноваження за особливих обставин. І я особисто дуже надійним кур’єром надішлю цей ордер слухачам. А ти особисто проведеш тихий вечір у товаристві мого друга Роба Рука в його офісі, щоб у тебе раптом не виникла спокуса за своєю старою доброю звичкою здати цю інформацію. А якщо ти таки вирішиш рипнутися, то мій добрий товариш Рук, найімовірніше, прикує тебе до батареї і не відпустить, поки ти не покаєшся у всіх своїх численних гріхах. Він церемонитися не буде. Ось тут. Візьми мою ручку. Молодець. У трьох примірниках, будь ласка. Ти ж знаєш цих чиновників. З ким зі слухачів ти зазвичай працюєш?

— Ні з ким. З Мейзі Воттс.

— Хто така ця Мейзі? Я тепер не в курсі.

— Перша дама. Навколо неї все крутиться.

— А якщо Мейзі нема? Якщо вона пішла на обід з дядечком Джеффрі?

— Тоді з Ґейтсом. Ми називаємо його Перлинка. — Полфрі злегка посміхнувся. — Перлинка ще трохи дитинка.

Берр знову підняв Полфрі і важко опустив його біля телефону.

— Зателефонуй Мейзі. Ти ж завжди так робиш у надзвичайних ситуаціях, правда?

Полфрі пробелькотав щось схоже на «так».

— Скажи, що потрібно терміново санкціонувати ордер, який зараз доставить кур’єр. Вона повинна все зробити сама. Або нехай це зробить Ґейтс. Жодних секретарів, жодних узгоджень, обговорень чи здивованих очей. Повна німа покірність. Скажеш, що підписано тобою, а вище міністерське підтвердження от-от надійде. Ти чого хитаєш головою? — Він дав йому ляпаса. — Мені не подобається, коли ти, дивлячись на мене, хитаєш головою. Не роби такого.

Полфрі зболено посміхнувся і підніс руку до вуст.

— Леонарде, це все виглядатиме як один великий жарт. Особливо у такій важливій справі. Мейзі любить посміятися. Та і Перлинка також. «Ей, Мейзі, у мене тут така історійка! Ти вухам своїм не повіриш!» Розумна жінка, сам розумієш. їй швидко стає нецікаво. Вона нас усіх ненавидить. Тільки й думає, хто ж наступний у черзі на гільйотину.

— Тоді сам це все і розгрібай, — сказав Берр, дружньо поклавши руку на плече Полфрі. — Гаррі, головне — не крути переді мною хвостом, інакше наступним у черзі на гільйотину станеш ти.

Вдаючи абсолютну покірність, Полфрі підняв зелену слухавку апарату внутрішнього телефонного зв’язку і, під пильним поглядом Берра, набрав п’ять цифр, які всім стукачам навколо Темзи передаються з молоком матері.

28

Заступник помічника міністра юстиції Ед Прескотт був справжнім чоловіком, як і більшість випускників Єлю його покоління. Тому коли Джо Стрельскі увійшов у його великий білий офіс у центрі Маямі, прочекавши півгодини в приймальні, Ед одразу ж сказав йому новину, як чоловік чоловіку, без нескінченного переливання з пустого в порожнє. Ед рубав з плеча, як і належить справжньому чоловікові, чи то нащадку давнього роду з Нової Англії, як Прескотт, чи простаку з Кентаккі, як Стрельскі.

— Джо, щиро кажучи, ці хлопці намахали мене також: викликали сюди з Вашингтона заради цієї операції, змусили мене відмовитися від спокусливої пропозиції, і це тоді, коли всі, реально всі, навіть великі цабе, мають потребу в роботі. Джо, мушу сказати тобі, ці люди повелися з нами нечесно. Тому я хочу, щоб ти розумів, що ми в цьому лайні разом. У тебе на цю справу пішов рік життя, а до того часу, як я залагоджу всі справи, і в мене піде. А в моєму віці, Джо... Один чорт знає, скільки мені ще лишилося.

— Еде, мені дуже шкода, — сказав Стрельскі.

Навіть якщо Ед Прескотт і вловив у цих словах підозрілі нотки, він вирішив не звертати на них увагу в ім’я солідарності двох чоловіків, які розв’язують спільну дилему.

— Джо, що тобі британці розповідали про цього чоловіка, який працював для них під прикриттям? Про Пайна, того хлопчину з безліччю імен?

Стрельскі одразу ж помітив, що Ед використав минулий час.

— Та нічого такого, — відповів Стрельскі.

— Але що саме ти знаєш? — запитав Прескотт як чоловік чоловіка.

— Він не був професіоналом. Він був добровольцем, щось таке.

— Людина з вулиці? Джо, я таким ніколи не довіряв. Коли розвідувальне управління удостоювало мене честі і зі мною час від часу консультувалися — ще сто років тому, за часів «холодної війни» — я завжди радив їм з пересторогою ставитися до так званих перебіжчиків з Радянського Союзу, які кричали, що хочуть зробити нам подарунок. Джо, що ще вони тобі про нього розповідали, чи інформація про нього — таємна?

Стрельскі навмисно виглядав абсолютно незворушним. З такими, як Прескотт, інакше не можна було: відбивай удари, поки не збагнеш, що вони хочуть від тебе почути, а потім або скажи це, або мовчи, посилаючись на п’яту поправку до конституції, або пошли їх під три чорти.

— Вони розповідали мені, що трохи переписали йому біографію, — відповів він. — Додали вигаданих фактів, щоб його особа була привабливішою для нашої мішені.

— Джо, хто тобі це розповідав?

— Берр.

— А Берр розповідав тобі, що саме у цій біографії?

— Ні.

— А чи він уточнював, що саме про нього правда, а що — вигадані факти?

— Ні.

— Джо, пам’ять буває оманливою. Намагайся пригадати. Він тобі розповідав, що цей чоловік нібито скоїв вбивство? Можливо, і не одне?

— Ні.

— Розповсюджував наркотики? І в Каїрі, і в Британії? Можливо, також і в Швейцарії? Ми це перевіряємо.

— Він не вдавався в деталі. Просто сказав, що вони підготували для цього хлопця підставну біографію, і що тепер через Апостола можна очорнити одного з Роуперових поплічників, а тоді Роупер цілком можливо, може найняти цього хлопчину як підписанта. Роуперу завжди потрібна людина для підписування документів, ось Пайнові її і дали. Роупер любить тих, у кого рильце в пушку. От вони йому такого й підкинули.

— Отже, британці співпрацювали з Апостолом. Я про це не знав.

— Звичайно. Ми влаштували з ним зустріч. Берр, агент Флінн і я.

— Джо, це було розумно?

— Це була співпраця, — відповів Стрельскі з натиском. — Ми ж співпрацювали, пригадуєш? Тепер усе трохи пішло шкереберть. Але тоді ми проводили спільне планування.

Час зупинився, коли Ед Прескотт намотував кола у своєму величезному кабінеті. Затемнене броньоване скло на вікнах товщиною в один дюйм перетворювало ранішнє сонячне світло на сутінки. Зачинені подвійні двері були зроблені з арматурної сталі. Стрельскі пригадав, що у Маямі — сезон пограбувань. Групи людей в масках вдиралися у будинок, обдирали всіх до нитки, а потім ще й хапали все, що потрапляло їм під руку. Стрельскі роздумував, чи варто йому сьогодні по обіді іти на похорон Апостола. Година була рання, тому часу подумати було вдосталь. Після цього він задумався, чи не повернутися йому назад до дружини. Коли справи йшли геть кепсько, Стрельскі завжди над цим задумувався.

Іноді, коли вони були далеко одне від одного, таке життя йому нагадувало умовно-дострокове звільнення. Це не була свобода, й іноді йому спадало на думку, що в’язниця — не найгірший варіант. Він подумав про Пата Флінна і пошкодував, що не має його холоднокровності. Пат так призвичаївся до свого статусу вигнанця, як інші люди призвичаюються до слави і грошей. Коли йому сказали, щоб він не приходив в офіс, поки не з’ясується ця ситуація, Пат подякував, потиснув усім руки, прийняв ванну і випив пляшку ірландського віскі. Цього ранку, все ще напідпитку, він зателефонував Стрельскі, щоб попередити про нову вушну інфекцію, яка поширюється Маямі. Вона називається ву-хінея, — сказав Пат, — і виникає, якщо слухати надто багато придурків з Вашингтона. Коли Стрельскі запитав, чи не чув він нічого нового про судно «Ломбарді» — наприклад, що хтось його захопив, потопив чи облюбував — Флінн видав найкращу свою пародію на випускника елітного американського університету, яку Стрельскі коли-небудь чув: «О, Джо, от нечемний хлопчик, ти ж мав би знати, що не пасує запитувати про такі таємні операції, з твоїм-то допуском до секретних матеріалів». Звідки, чорт забирай, Пат бере всі ці голоси? Можливо, якби я випивав пляшку ірландського віскі на день, то теж би так навчився. Заступник помічника міністра юстиції Прескотт намагався видати якісь нові слова, тому Стрельскі вирішив, що, мабуть, вартує послухати.

— Джо, вочевидь, Берр не так охоче поширював інформацію про містера Пайна, як ти про доктора Апостола, — з колючим докором сказав він.

— Пайн і Апостол — інформатори різних типів. їх абсолютно не можна порівнювати, — відрубав Стрельскі, із задоволенням помітивши, що почувається розкутішим. Мабуть, це йому допоміг жарт Флінна про вухінею.

— Джо, поясни детальніше.

— Апостол — безповоротно зіпсований негідник, а Пайн — благородний хлопець, який пішов на ризик заради гідної справи. Берр на цьому дуже наполягав. Пайн — оперативник, колега, член сім’ї. Апо ніхто не вважав частиною сім’ї. Навіть його донька.

— Джо, цей Пайн — це та сама людина, яка майже розірвала на шматки твого агента?

— Це напруга далася взнаки. Була розіграна велика сцена. Мабуть, він трохи погарячкував, узяв усе надто близько до серця.

— Це тобі Берр так сказав?

— Ми так зрозуміли ситуацію.

— Що ж, Джо, дуже щедро з твого боку. Найнятого тобою агента побили так, що лікування обійшлося у двадцять тисяч доларів плюс тримісячний лікарняний і плюс судовий позов, а ти стверджуєш, що його нападник трохи погарячкував. Деякі випускники Оксфорду іноді неабияк уміють переконувати своїми аргументами. Леонард Берр ніколи не здавався тобі дволиким?

«Усі вже в минулому, — подумав Стрельскі. — І я також».

— Я не знаю, що це означає, — збрехав він.

— Недостатньо відвертий? Нещирий? Лукавий?

— Ні.

— Оце й усе — ні?

— Берр — хороший оперативник і хороша людина.

Прескотт почав намотувати ще одне коло кабінетом.

Оскільки він також був хорошою людиною, йому важко було приймати неприємні факти з життя.

— Джо, у нас з британцями виникли певні непорозуміння. На рівні правоохоронних органів. Містер Берр і його колеги пообіцяли нам кришталево чистого свідка в особі містера Пайна і до деталей продуману операцію, вони гарантували, що полетять голови серйозних людей. І ми на це погодилися. Ми покладали великі надії і на містера Берра, і на містера Пайна. Я мушу сказати, що британські правоохоронні органи не виконали своїх обіцянок. У ставленні до нас вони продемонструвати таку дволикість, якої дехто з нас від них анітрохи не очікував. Хоча інші, з кращою пам’яттю, могли і очікувати.

Стрельскі подумав, що йому, напевно, варто підтримати Прескотта у загальному засудженні дій британців, але він був до такого не схильний. Йому подобався Берр. З такими, як Берр, можна йти в розвідку. Йому навіть почав подобатися Рук, хоч той і був надто скутий. Вони були чудовими хлопцями і провели чудову операцію.

— Джо, цей твій першокласний хлопчина — пробач, не твій, містера Берра — цей благородний чоловік, містер Пайн, має довгу кримінальну історію. Барбара Вандон у Лондоні і її друзі в Ленглі розкопали невтішні матеріали по містеру Пайну. Схоже на те, що він прихований психопат. На жаль, британці йому потурали. Є дані про жахливе вбивство в Ірландії, здається, самозарядною зброєю. Ми не докопалися до суті, бо цю справу зам’яли. — Прескотт зітхнув. Яка ж людська натура все-таки грішна. — Джо, містер Пайн — убивця. Він убиває, краде і перевозить наркоту. Я досі дивуюся, що він так і не скористався ножем, з яким накинувся на твого агента. До того ж містер Пайн — кухар, нічна сова, спеціаліст з ближнього бою і художник. Джо, це класичний набір психопата з багатою уявою. Мені не подобається містер Пайн. Я б не довірив йому свою доньку. У містера Пайна були психопатичні стосунки з коханкою наркоторговця у Каїрі, все закінчилося тим, що він побив її до смерті. Я б не довіряв містеру Пайну, якби він мав виступати нашим свідком, тому я маю серйозні, надзвичайно серйозні сумніви щодо розвідданих, які він надав. Джо, я вже таке бачив. Я проаналізував численні його свідчення, які не підкріплені жодними іншими даними, але саме вони становлять кістяк цієї справи. Такі люди, як містер Пайн, непомітно водять усіх за носа. Вони рідну матір продадуть і при цьому вважатимуть себе непорочними святими. Твій друг Берр багато на що здатен, але він має позахмарні амбіції, тому весь цей час він ліз зі шкіри, щоб не лише підняти на рівень своє агентство, а ще й позмагатися на рівних з великими гравцями. Всілякі махінатори полюють на таких людей у першу чергу. Як на мене, то містер Берр з містером Пайном нечисті на совість. Я не стверджую, що вони навмисно змовлялися, але люди, які перебувають у таємному зв’язку, можуть сильно впливати один на одного, що часто призводить до безцеремонного поводження з правдою. Якби доктор Апостол усе ще був з нами, — ну, як не крути, а він був юрист, хоча, може, трохи і не при своєму розумі, — то, на мою думку, його покази зіграли б важливу роль. Присяжні завжди поблажливо ставляться до тих, хто переродився і навернувся до Христа. На жаль, не судилося. Доктора Апостола вже не можна буде використати як свідка.

Стрельскі намагався відкрити Прескоттові правду.

— Еде, це ж усе вигадки, правда? Домовмося, що вся ця справа гімна не варта. Немає ніякої наркоти, немає зброї, містер Онслоу Роупер ніколи не мав справ з картелями, правоохоронці помилково вийшли не на ту людину, і так далі.

Прескотт сумно посміхнувся, немов хотів сказати, що аж так далеко він не хотів заходити.

— Джо, мова йде про докази. Такою є робота юриста. Пересічний громадянин може дозволити собі все сприймати на віру. Юрист повинен покладатися виключно на доказовість. Я б так це описав.

— Звісно, — Стрельскі також посміхався. — Еде, дозволиш дещо додати? — Він нахилився вперед у своєму шкіряному кріслі і розвів руками, немов хотів продемонструвати свою великодушність.

— Звичайно, я слухаю.

— Еде, розслабся, будь ласка. Не накручуй себе. Операція «П’явка» мертва. Її вбило Ленглі. А ти всього лише власник бюро ритуальних послуг. Я це розумію. Операція «Флагман» триває, але в мене немає доступу до її матеріалів. Здогадуюся, ти такий доступ маєш. Еде, ти хочеш обвести мене навколо пальця? Послухай, це далеко не вперше, коли мене намагаються обдурити, тому можемо обійтися без прелюдій. Мене обмахлярювали безліч разів у найрізноманітніші способи, я вже на цьому зуби з’їв. Цього разу це вирішили зробити Ленглі і якісь непорядні британці. Не говорячи вже про деяких колумбійців. Минулого разу Ленглі діяло в парі ще з чортзна-ким, можливо, бразильцями, ні, це були кубинці, вони зробили нам кілька послуг у давні невеселі часи. Ну а ще перед тим Ленглі скооперувалося з дуже-дуже багатими венесуельцями, але, гадаю, там було ще й декілька ізраїльтян, хоча, якщо чесно, то я вже й забув, та ще й документи десь загубилися. Мені здається, операція називалася «Безвідмовний», але я не входив до числа обраних, які мали доступ до матеріалів.

Він неабияк розлютився, але почувався дуже добре і комфортно. Глибоке шкіряне крісло Прескотта — це була просто мрія, він міг би сидіти в ньому вічно, насолоджуючись розкішшю цього офісу на верхньому поверсі, де не доводиться проштовхуватися крізь натовпи людей, і немає голого інформатора на ліжку з витягненим і зав’язаним язиком.

— Еде, ти ще забув мені сказати, щоб я тримав язика за зубами, — продовжив Стрельскі. — Бо якщо я прохоплюся, мені буде непереливки і з пенсією можна буде попрощатися. А якщо я дійсно забагато вибовкаю, то не буде іншого виходу, як пристрелити мене до бісової матері. Еде, я все це чудово розумію. Я засвоїв правила. Еде, зробиш мені послугу?

Прескотт не звик слухати, не перебиваючи, і робив комусь послуги лише тоді, коли точно міг розраховувати на те ж саме у відповідь. Але він завжди безпомилково помічав лють і знав, що з часом вона зазвичай стихає як у людей, так і у тварин, тому вирішив вичікувати, продовжувати посміхатися і відповідати розсудливо, так ніби перед ним сидить неконтрольований шаленець. Він також знав, що дуже важливо не виказувати своєї стривоженості. Врешті-решт з внутрішнього боку його столу була червона кнопка, якою він завжди міг скористатися.

— Джо, для тебе — будь-що, — ввічливо відповів він.

— Еде, не змінюйся. Ти потрібен Америці таким, яким ти є. Не відмовляйся ні від друзів на високих посадах, ні від своїх зв’язків у розвідувальному управлінні, ні від прибуткових компаній, якими віддалено керує твоя дружина. Продовжуй працювати на благо країни. Еде, пересічний громадянин і так забагато знає, забагато правди може зашкодити його здоров’ю. Візьмімо для прикладу телебачення. П’ять секунд на будь-яку тему — достатньо для будь-кого. Еде, людей потрібно заспокоювати, а не накручувати. І ти якраз той, кому під силу це зробити.

Стрельскі обачно вів машину, їдучи додому при зимовому яскравому світлі. Злість загострила його зір. Гарненькі білі хатинки на узбережжі. Білі яхти коло смарагдових газонів. Поштар здійснює свій обідній об’їзд. Біля дому він помітив припаркований червоний «Форд-мустанг» і впізнав автівку Амато. Стрельскі застав його на ґанку: на Амато була жалобна чорна краватка і він попивав колу з холодильника. Поруч на плетеному дивані лежав сонний Пат Флінн, на ньому був чорний костюм, жорна жилетка і чорний капелюх. Він притискав до грудей порожню пляшку односолодового ірландського віскі десятилітньої витримки.

— Пат знову спілкувався зі своїм колишнім босом, — пояснив Амато, зиркнувши на свого нерухомого товариша. — У них було щось на кшталт раннього сніданку. Агент Леонарда — на борту «Сталевого паші». Двоє хлопців допомогли йому зійти з Роуперового літака в Антиґуа, інших двоє — посадили на гідроплан. Інформація надійшла від Патового друга, який читав доповіді, написані надзвичайно чистими людьми з розвідки, яких удостоїли права доступу до інформації по «Флагману». Пат сказав, що, може, ти захочеш передати цю інформацію своєму другу Денні Берру. Пат просить передати Берру від нього привіт. Йому було приємно з ним працювати, незважаючи на всі подальші труднощі, так і передай Берру.

Стрельскі глянув на годинник і швидко пішов усередину. Говорити зі свого телефону було не зовсім безпечно. Берр одразу ж підняв слухавку, немов чекав, поки задзвонить телефон.

— Твій хлопчик подався кататися на яхті зі своїми багатими друзями, — сказав Стрельскі.

Берр був вдячний, що почався дощ. Кілька разів він зупинявся на узбіччі і сидів у машині, чекаючи, коли злива, яка барабанила по даху, дещо вщухне. Злива дарувала тимчасове прощення. Вона повертала Берра у його стихію.

Він виїхав пізніше, ніж збирався.

— Пильнуйся, — автоматично сказав Берр, передаючи нікчемного Полфрі під Рукову варту. Можливо, він хотів сказати: пильнуй за Полфрі. А може: любий Боже, пильнуй за Джонатаном.

«Отже, він на борту яхти, — крутилося у Берра в голові, поки він їхав за кермом. — Він живий, навіть якщо йому хотілося б померти». Спочатку це було єдине, що заполонило його думки: «Джонатан живий, Джонатана піддають тортурам, можливо, просто зараз». Лише переживши належні, як йому здавалося, муки, до Берра почала повертатися його неабияка здатність мислити розсудливо, і він почав думати, чим себе можна хоч трішечки заспокоїти у цій ситуації.

Він живий, а це означає, що Роупер цього хоче, інакше він покарав би Джонатана, щойно той підпише останній документ: просто черговий труп на узбіччі панамських доріг, ну і нехай.

Він живий. Негідник масштабів Роупера не привозить людину, яку хоче вбити, на свою прогулянкову яхту. Він узяв його туди, щоб розпитати, а якщо він усе-таки після цього вирішить його вбити, то зробить це на добрячій відстані від яхти, врахувавши чистоту довкілля і чутливість своїх гостей.

Що ж такого хоче запитати Роупер, чого він ще не знає?

Можливо: які деталі щодо цієї операції Джонатан передав своєму керівництву?

Можливо: що саме тепер загрожує Роуперу — йому висунуть звинувачення, зірвуть його грандіозний план, на поверхню спливе вся інформація про нього, виникне скандал, здіймуться крики?

Можливо: наскільки я можу розраховувати на захист тих, хто мене буцімто захищає? Чи вони вислизнуть навшпиньках крізь чорний хід щойно почують звуки сирен?

Можливо: ким ти себе уявив: проліз у мій дім та ще й вкрав з-під мене мою жінку?

Над машиною зімкнулися крони дерев і Берру пригадалося, як Джонатан сидів у котеджі в Леньйоні тієї ночі, коли вони давали йому останні настанови. Ось він підносить до гасової лампи лист Ґудгью: «Леонарде, я впевнений. Я, Джонатан. І завтра вранці моя впевненість нікуди не подінеться. Як мені підписатися?»

«Достобіса багато ти всього понапідписував, — подумки сказав йому Берр. — А підбурював тебе до цього всього я».

«Зізнайся, — подумки благав він Джонатана. — Видай мене, видай нас усіх. Ми ж тебе зрадили, правда? То зроби те саме стосовно нас і врятуй себе. Ворог не там. Він тут, серед нас. Видай нас».

Він був за десять миль від Ньюберрі і за сорок миль від Лондона, проте навколо був справжнісінький англійський сільський пейзаж. Він піднявся на пагорб і заїхав на алею голих берез. Поля обабіч нього були свіжозорані. Він вдихнув запах силосу і згадав, як зимовими вечорами сидів навпроти пічки на маминій кухні у Йоркширі і пив чай. «Ми — порядні люди, — подумав він, згадуючи Ґудгью. Порядні англійці з самоіронією і розумінням правил пристойності, з демократичним духом і добрим серцем. То що ж, чорт забирай, з нами трапилося?»

Розтрощений дашок над автобусною зупинкою нагадав йому жерстяний сарай в Луїзіані, де він познайомився з Апостолом, якого Гаррі Полфрі видав Мороку, а Морок — американцям, а ті — ще бозна-кому. Стрельскі взяв би з собою пістолет, подумав він. Флінн зайшов би першим, заколисуючи свій кулемет у руках. Ми були б озброєні і менше хвилювалися б про свою зброю.

Проте зброя нічого не вирішує, подумав він. Зброя — це блеф. І я також блеф. Я неліцензований і з розрядженою зброєю, я — порожня загроза. Але я — єдине, що можна зараз пред’явити триклятому серу Ентоні Джойстон Бредшоу.

Він подумав про Рука і Полфрі, які мовчки сидять у Ру-ковому офісі кожен зі свого боку стола, з телефоном посередині. Вперше за довгий час він майже усміхнувся.

Помітивши вказівник, він звернув ліворуч на неасфаль-товану дорогу і його охопило помилкове відчуття, ніби він уже точно тут бував раніше. Це свідоме перетинається з підсвідомим, він читав про таке у якомусь премудрому журналі: саме при цьому перетині виникає відчуття дежавю. Він у такі нісенітниці не вірив. Та й мова того журналу геть вивела його з себе, а зараз від однієї думки про це він знову майже озвірів.

Він зупинив авто.

Надто вже він був розлючений, тому вирішив почекати, щоб лють трохи вщухла. Боже правий, на кого я перетворююся? Я ж мало що не задушив Полфрі? Він опустив скло, відкинув голову і почав впиватися сільським повітрям. Він закрив очі і перетворився на Джонатана. Джонатана з відкинутою головою, в агонії, не у стані вимовити і слова. Джонатана розіп’ятого, вже майже мертвого, але любленого Роупе-ровою жінкою.

Берр знову рушив і перед ним з’явилися два кам’яних стовпці, що позначали в’їзд, але вивіски з написом «Лень-йон-Роуз» на них не було. Берр зупинив авто, витягнув телефон, набрав номер прямої лінії Джеффрі Морока у Рівер-гаузі і почув «алло», сказане Руковим голосом.

— Перевірка, — сказав Берр і набрав номер будинку Морока у Челсі. Він знову почув голос Рука, щось буркнув і поклав слухавку.

Відтак зателефонував за номером заміського будинку Морока, результат був той самий. Ордер вступив у дію.

Берр в’їхав у ворота і потрапив у звичайний занехаяний парк. Із загорожі на нього витріщався олень. Під’їзд густо заріс будяками. На брудній табличці було написано «Джой-стон Бредшоу Асошіейтс, Бірмінгем». «Бірмінгем» було закреслено, а під ним хтось намалював слово: «Інфоцентр», і поруч вказівну стрілку. Берр проїхав повз маленьке озеро. На іншому боці озера на фоні похмурого неба намалювалися обриси величезного маєтку. Позаду нього у темряві розташовувалися напіврозвалені теплиці і закинуті стайні. Деякі зі стаєнь колись були офісами. Великі металеві сходи вели до ряду замкнених на колодки дверей. У головній будівлі світилося лише на ґанку і у двох вікнах на першому поверсі. Він заглушив двигун і взяв з пасажирського сидіння портфель Ґудгью. Потім гримнув дверцятами автів-ки і піднявся сходами. З кам’яного муру випинав сталевий кулак. Берр спочатку потягнув його на себе, потім натис на нього, але він не порухався. Тоді Берр схопив дверний молоточок і постукав у двері. Відлуння звуку заглушив гавкіт собак і хрипкий чоловічий голос, який наказував їм замовкнути:

— Шерех, а ну замовкни! Сидіти, чорт забирай! Усе гаразд, Вероніко, я відчиню. Берре, це ти?

— Так.

— Ти сам?

— Так.

Почувся дзенькіт ланцюжка і клацання важкого замка.

— Стій де стоїш. Хай вони тебе обнюхають, — наказав голос.

Двері відчинилися і два величезних мастифи засопіли біля Беррових ніг, обслинили його штани і облизали руки. Він зайшов у просторий темний коридор, просякнутий неприємним запахом вологи і деревного попелу. Бліді прямокутники вказували на ті місця, де колись висіли картини. У світильнику горіла лише одна лампочка. При її тьмяному світлі Берр упізнав грішне обличчя сера Ентоні Джой-стона Бредшоу. На ньому був поношений смокінг і проста сорочка без коміра.

Подалі, у дверному прорізі у вигляді арки, стояла сива жінка, чий вік неможливо було визначити на око. Вочевидь, це і була Вероніка. Дружина? Нянька? Коханка? Мати? Берр був без поняття. Поруч з нею стояла маленька дівчинка років дев’яти в синьому домашньому халаті із золотою вишивкою на комірі і капцях із золотими кроликами на носаках. Її розпущене світле довге волосся спадало на спину, вона була схожа на дитину з сім’ї французьких аристократів перед стратою.

— Привіт, — звернувся до неї Берр. — Я Леонард.

— Джинні, бігом у ліжко, — сказав Бредшоу. — Вероніка, поклади її спати. Дорогенька, я маю обговорити важливі справи, не заважай мені. Це стосується грошей, розумієш? Іди сюди. Дай цьом.

До кого він звернувся «дорогенька» — до Вероніки чи до дитини? Джинні та її батько обмінялися поцілунками, а Вероніка тим часом спостерігала за ними, стоячи біля дверей.

Берр пішов слідом за Бредшоу довгим погано освітленим коридором у вітальню. Він встиг забути цю сповільненість великих будинків. Дорога до вітальні тривала не менше часу, ніж перехід через дорогу. Перед каміном на дрова стояло два крісла. На стінах виднілися плями від вогкості. Вода зі стелі скрапувала у вікторіанські чаші для пудингу, які стояли на підлозі. Собаки завбачливо вмостилися біля вогню. Як і Берр, вони не зводили очей з Бредшоу.

— Віскі? — запитав Бредшоу.

— Джеффрі Морока арештовано, — сказав Берр.

Бредшоу тримав удар, як і належить досвідченому боксеру. Не похитнувся, ледве здригнувся. Він залишався непорушним і його припухлі очі були напівзакриті, поки він підраховував збитки. Він глянув на Берра, немов очікуючи, що той знову заговорить, але Берр мовчав, і тоді він, трошки підсунувшись вперед, почав завдавати цілу низку неупо-рядкованих контрударів.

— Казна-що. Сон рябої кобили. Повна фігня. Хто арештував Морока? Ти? Та ти б і п’яну хвойду не зміг арештувати. Джеффрі? Та ви б не посміли! Я вас знаю. І закон я теж знаю. Ви хлопчики на побігеньках. Ви навіть не поліція. Ви можете так само арештовувати, як і... — він не міг підшукати вдалої метафори, — як муха, — невиразно закінчив Бредшоу. Він спробував засміятися. — Хочете мене розвести? — сказав він, повертаючись обличчям до таці з напоями і спиною до Берра. — Господи. — І на підтвердження своїх слів похитав головою, наливаючи собі з чудового графина, який він, мабуть, забув продати.

Берр усе ще стояв. Портфель він поклав поруч, на підлогу.

— До Полфрі вони ще не добралися, але от-от їхні руки дійдуть і до нього, — сказав він абсолютно холоднокровно. —

Морок і Марджорем перебувають під вартою в очікуванні обвинувачень. Найімовірніше, завтра вранці вже з’явиться офіційне повідомлення, або вдень, якщо нам вдасться стримати пресу. Рівно через годину, якщо я не дам відбій, поліція у повному спорядженні приїде до цього самісінького будинку на великих галасливих машинах з мигалками, а потім на очах твоєї доньки і всіх решта, хто тут є, тебе закують у наручники і повезуть у поліційний відділок у Ньюбері, де і триматимуть під вартою. З тобою розбиратимуться окремо. Ми вирішили для цікавості підкинути у цю справу ще й статтю про шахрайство. У тебе звинувачень цілий букет: подвійна бухгалтерія, навмисне і систематичне ухилення від оплати митних і акцизних зборів, не кажучи вже про зв’язки з корумпованими державними чиновниками і кілька інших звинувачень, про які ми обіцяємо подумати, поки ти сумуватимеш у тюремній камері, готуючи свою душу до семирічного покаяння після часткового помилування, і намагаючись перекласти вину на Діккі Роупера, Коркорана, Сенді Ленгборна, Морока, Полфрі і всіх решта, кого ти вирішиш нам здати. Але розумієш, нам така співпраця не потрібна. Роупер і так у нас у кишені. Його чекає не черговий порт у західній півкулі, а кремезний чоловік на причалі з документами на його екстрадицію. Питання лише в тому, чи перехоплять американці «Пашу», поки яхта ще в морі, чи дозволять усім на борту гарно провести час, бо дуже ймовірно, що на наступну відпустку їм доведеться чекати дуже і дуже довго. — Берр посміхнувся. Мстиво. Шляхетно. — Сер Ентоні, сили світла нарешті перемогли. Все це завдяки мені, Рексу Ґудгью і кільком дуже кмітливим американцям, якщо вам цікаво знати. Ленглі обвели брата Морока навколо пальця. Наскільки я знаю, вони таку операцію називають «жало». Ти, здається, не знайомий з Рексом Ґудгью. Ви познайомитеся за трибуною для свідків, я не сумніваюся. Реке виявився природженим актором. Міг би нічогенько заробляти, виступаючи на сцені.

Берр спостерігав, як Бредшоу набирає номер. Перед цим він трохи пошукав у величезному столі з інкрустацією, від-кидаючи вбік рахунки і листи. Потім підніс пошарпану телефонну книгу до блідого світла настільної лампи і, наслинивши палець, почав гортати сторінки у пошуках літери «М».

Відтак, насупившись від злості і зарозумілості, Бредшоу прокричав у слухавку:

— Мені потрібен містер Морок. Містер Джеффрі Морок. Сер Ентоні Джойстон Бредшоу хоче поговорити з ним про невідкладну справу. Тому поворушіться, гаразд?

Берр спостерігав, як пиха Бредшоу поступово вивітрюється, а рот повільно відкривається.

— Хто це? Який інспектор? Що сталося? Передайте слухавку Мороку. Це терміново. Щоі

А потім, коли Берр почув впевнений Руковий голос з легким акцентом, який лунав з іншого кінця дроту, його уява вже змальовувала цю сцену: Рук у своєму офісі стоїть біля телефону, ліва рука випрямлена по шву, голова рівно — він завжди розмовляв телефоном, немов стояв на плацу.

А нікчемний Гаррі Полфрі з блідим обличчям і невимовним бажанням прислужити чекає на свою чергу.

Бредшоу кинув слухавку, до нього повернулась впевненість.

— Пограбування, — оголосив він. — поліція на місці. Звичайна процедура. Містер Морок затримався на роботі. Йому вже повідомили. Все абсолютно нормально. Вони мені так сказали.

Берр посміхнувся.

— Сер Ентоні, вони так завжди говорять. Ти ж не сподівався, що вони порадять тобі збирати речі і якомога швидше линяти звідси, правда?

Бредшоу впився в нього поглядом.

— Чортзна-що! — пробурмотів він, повертаючись до лампи і телефонної книги. — Повна ахінея. Якась дурнувата гра.

Тепер він набрав номер офісу Морока і Берр знову уявив собі картину, як цього разу слухавку піднімає Полфрі, граючи свою зіркову роль вірного агента Рука; Рук нависає над ним, слухаючи розмову з іншого телефону; потім кладе руку Полфрі на плече і дивиться на нього своїм ясним поглядом, заохочуючи виголосити відрепетирувані репліки.

— Гаррі, мені потрібно поговорити з Мороком, — сказав Бредшоу. — мені потрібно з ним терміново поговорити. Питання життя і смерті. Де він?.. Як це ти не знаєш? Бляха, Гаррі, та що з тобою таке? У його домі сталося пограбування, там поліція, вони йому телефонували, де ж він є? Не затикай мені рота своїм оперативним гімном! Я сам оперативник! Знайди його!

Для Берра настає довга тиша. Бредшоу притис слухавку до вуха. Його обличчя стало нещасним і наляканим. Полфрі грає свою чудову роль. Не говорить, а шепоче, як і навчили його Берр та Рук під час репетицій. Він промовляє від щирого серця, бо для Полфрі ці слова були правдою:

— Тоні, ради Бога, звільни лінію зв’язку! — вимагав він таємничим голосом, потираючи ніс кісточками вільної руки. — Кулька луснула. На Джеффрі і Ніла чекає серйозне покарання. Берр з компанією звинувачують нас у всіх смертних гріхах. Коридорами ганяють якісь люди. Більше не телефонуй. Нікому більше не телефонуй. У вестибюлі поліція.

А потім настала найкраща мить: Полфрі поклав слухавку — чи, може, Рук зробив це за нього — і Бредшоу так і застиг на місці, притиснувши до вуха німу слухавку і трохи привідкривши рота, щоб краще чути.

— Я приніс зі собою всі документи, якщо ти хочеш на них подивитися, — ґречно сказав Берр, коли Бредшоу перевів свій погляд на нього. — Я не маю права тобі їх показувати, але, визнаю, від цього я отримаю неабияке задоволення. Коли я говорив про сім років, то дещо оптимістично оцінив ситуацію. Гадаю, це йоркширська кров зробила мене не схильним до перебільшень. Думаю, ти отримаєш не менше десяти.

Берр говорив впевненіше, але не швидше, і почав неспішно розвантажувати свій портфель, витягуючи по одній папці за раз, немов фокусник. Іноді він відкривав папку і замовкав, щоб переглянути якийсь лист, перш ніж покладе її на стіл. А іноді усміхався і хитав головою, немов хотів сказати: «Можете у таке повірити?»

— Дивовижно, як можна розкрутити таку справу, як ця, маючи дуже обмежені ресурси, — уголос роздумував Берр, продовжуючи роботу. — Ми зі шкури лізли, я і мої хлопці та дівчата, а всім байдуже. Як об стіну горохом, і так щоразу. У нас проти Морока були беззаперечні докази ще... — він зробив паузу, щоб посміхнутися, — ще в сиву давнину. А ви, сер Ентоні, гадаю, були у нас на прицілі ще з тих часів, коли у мене не росла борода і я ходив до школи. Розумієте, я вас по-справжньому ненавиджу. Існує багато людей, яких я хотів би закинути за ґрати, але мені це ніколи не вдасться. Але ви, ви зовсім не такий, як інші, так завжди було і так є й досі. Ви ж це усвідомлюєте, правда? — Його увагу привернула інша папка і він відволікся на хвилинку, щоб її переглянути. — І тут раптом задзвонив телефон, — саме була обідня перерва, але я, дякувати Богу, був на дієті — і хтось з прокуратури, про кого я лише краєм вуха чув, сказав:

«Леонарде, привіт, чому б тобі не метнутися у Скотленд-ярд, не взяти собі кілька завзятих поліцейських і не розібратися з тим Джеффрі Мороком? Леонарде, настав час почистити нарешті Вайтголл, позбутися від усіх цих прогнилих чиновників з їхніми сумнівними зв’язками на стороні, на зразок сера Ентоні Джойстона Бредшоу, і показати приклад всьому світові. Американці так роблять, то чому ми не можемо? Настав час продемонструвати серйозність наших намірів, не озброювати більше наших майбутніх противників, ну і так далі». — Він дістав іншу папку, позначену написами «Цілком таємно», «Охорона» і «Не для копіювання», і любовно поплескав її по корінцю. — Морок зараз перебуває під так званим добровільним домашнім арештом. Час виливати душу, хоча ми це називаємо іншим словом. Коли ми маємо справу з колегами, то полюбляємо розширити habeas corpus[98]. Час від часу доводиться підлаштовува-ти закони під себе, інакше нічого не досягнеш.

Не буває двох однакових блефів, проте всі вони мають одну спільну рису: співучасть того, хто блефує, і того, хто вірить, містична взаємозалежність протилежних потреб. Для порушника закону це може бути підсвідомою потребою стати законослухняним громадянином. Для самотнього злочинця — таємним бажанням прибитися до стада, будь-якого стада, лишень не бути б самому. А для підтоптаного плейбоя і негідника Бредшоу — принаймні Берр молив Бога, щоб це було так, спостерігаючи, як його противник читав, перегортав сторінку, повертався назад, брав іншу папку і знову читав — цією потребою був пошук ексклюзивного ставлення до себе за всяку ціну, а ще необхідність завжди укладати найвигіднішу угоду і помститися тим, хто смів бути успішнішим за нього. Саме тому він став легкою жертвою Беррового обману.

— Ради Бога, — пробуркотів Бредшоу, повертаючи нарешті папки з таким виглядом, ніби його від них нудило. — Не потрібно перегинати палицю. Завжди є золота середина. Мусить бути. Ти ж розважлива людина, і завжди таким був.

Берр був менш люб’язним.

— О, сер Ентоні, я б аж ніяк не назвав золотою серединою, — сказав він, відчувши, як його знову переповнює лють, коли він забирав папки і запихав їх назад у портфель. — Я б радше назвав це тимчасовим відтермінуванням, до наступного разу. Ось що ти зробиш: ти зателефонуєш на яхту «Сталевий паша» і переговориш з нашим спільним другом.

— Про що?

— Скажеш, що все лайно, яким ви з ним займалися, ви-плило на поверхню, і багато іншого цікавого теж. Можеш переповісти йому мої слова і розповісти про те, що ти бачив на власні очі, і про те, що ти накоїв, і про те, що почув. — Він зиркнув на незашторене вікно. — Звідси видно дорогу?

— Ні.

— Шкода, тому що вони вже мали б бути тут. Я думав, ми зможемо помилуватися, як за озером блимає блакитне світло. І з верхніх поверхів також не видно?

— Ні.

— Скажеш йому, що поліція бачить вас усіх наскрізь, що ви були надто необачні і ми простежили весь маршрут від ваших липових кінцевих споживачів і назад до самих витоків, а тепер ми з цікавістю спостерігаємо за пересуванням суден «Ломбарді» і «Гораціо Енрікес». Хіба що... Скажеш, що американці приготували йому тюремну камеру в Маріоні.

Вони хочуть висунути свої звинувачення. Хіба що... Скажеш, що його впливові друзі у суді — вже більше йому не друзі. — Він простягнув Бредшоу слухавку. — Скажеш, що ти переляканий до смерті. Ридай, якщо ще можеш. Скажеш, що не витримаєш у в’язниці. Хай він зненавидить тебе за твою слабкість. Скажеш йому, що я майже задушив Полфрі голими руками, бо мені на хвильку здалося, що це Роупер.

Бредшоу облизав губи, вичікуючи. Берр перейшов на інший бік кімнати і заховався у темряві дальнього вікна.

— Хіба що щоі — нервово запитав Бредшоу.

— Передай йому також, — дуже неохоче продовжував Берр, — що я зніму всі звинувачення. З тебе і з нього. Але тільки цього разу. Його кораблі зможуть спокійно допливти до місця призначення. Морок, Марджорем, Полфрі — відправляться туди, де їм і місце, але не ти, не він і не вантажі. — Він підвищив голос. — І передай йому, що я йтиму назирці за ним і за його паскудною свитою аж до краю світу, і я не залишу його в спокої ні на мить. Скажеш йому, що перед смертю я хочу подихати свіжим повітрям. — На хвильку він утратив самоконтроль, але одразу ж опанував себе. — У нього на борту людина на прізвище Пайн. Ти, мабуть, про нього чув. Коркоран телефонував тобі з приводу нього з Нассау. Щури з Темзи розкопали для вас його минуле. Якщо Роупер відпустить Пайна протягом години після вашої розмови, — він знову завагався, — я закрию справу. Даю слово.

Бредшоу глипав на нього зі змішаним виразом здивування і полегшення.

— Святі небеса! Певно тобі на цьому Пайні світ зійшовся! — Він на мить зрадів. — Послухай, старий, а ти часом сам не замішаний у цій справі? — запитав Бредшоу, але упіймав Берровий погляд і його надія миттю згасла.

— Скажеш йому, що мені потрібна та дівчина теж, — сказав Берр, так ніби лише щойно про це подумав.

— Яка дівчина?

— Не твоє собаче діло. Пайн і дівчина, живі, цілі і не-ушкоджені.

Проклинаючи самого себе, Берр почав диктувати номер центру зв’язку з супутниками «Сталевого паші».

Був пізній вечір тієї ж доби. Полфрі йшов, не помічаючи дощу. Рук посадив його в таксі, але Полфрі заплатив і вийшов. Він був неподалік від Бейкер-стріт, де Лондон перетворився на арабське місто. У залитих неоновим світлом вікнах маленьких готелів хаотичними групками стояли темноокі чоловіки, перебираючи у руках чотки і жестикулюючи один до одного, поки їхні діти бавилися своїми новими іграшковими поїздами, а заховані під паранджами жінки розмовляли між собою. Між готелями розташовувалися приватні лікарні, на сходинках однієї з них Полфрі зупинився, немов вагаючись, зайти чи ні, а потім вирішив не заходити і пішов далі.

На ньому не було ні пальта, ні капелюха, у нього не було парасольки. Таксі, яке проїжджало повз, сповільнилося, але по обличчю Полфрі одразу було видно, що думками він зовсім не тут, тому звертатися до нього було безнадійно. Він скидався на людину, яка загубила щось життєво важливе, може, автівку — на якій вулиці він припаркувався? — свою дружину, свою жінку — де вони домовилися зустрітися? Один раз він погладив кишеню свого наскрізь промоклого піджака, намацуючи чи то ключі, чи сигарети, чи гроші. Один раз він зайшов у паб, який от-от мав зачинитися, поклав на стійку п’ятифунтову купюру, випив подвійне віскі без води і вийшов, забувши забрати решту, і вимовивши вголос слово «Апостол». Єдиним свідком, який би міг потім це підтвердити, виявився студент-богослов, який подумав, що той просто розмовляв з вищими силами. Вулиця знову прийняла його в свої обійми і він продовжив свої пошуки, розглядаючи все, але разом з тим нічого не приймаючи — ні, це не те місце, не тут. Стара повія з вибіленим волоссям весело гукнула йому щось, але він лише захитав головою — ні, це також не ти. Він зайшов у ще один бар, де бармен приймав уже останні замовлення.

— За хлопця на прізвище Пайн, — сказав він чоловіку, до якого підняв свій келих, виголошуючи незв’язний тост. — Закоханого по вуха. — Чоловік мовчки випив з ним, бо подумав, що Полфрі виглядав трохи засмученим. Напевно, його дівчина повелася на когось іншого. Він такий малорослий, що у цьому немає нічого дивного.

Полфрі вибрав трикутний острівець тротуару, оточений огорожею, чи то для того, щоб не пускати людей усередину, чи для того, щоб не випускати назовні. Проте і цей острівець був не тим, що він шукав, а радше просто був хорошим спостережним пунктом чи знайомою місциною.

Він не зайшов усередину загородження, а повівся так, як зазвичай поводяться діти на ігровому майданчику, як розповідав один зі свідків: він уперся п’ятами в бордюр, а руками зачепився ззаду за огородження, деякий час здавалося, що він тримається за зовнішній бік нерухомої каруселі, спостерігаючи за порожніми пізніми дабл-декерами, які швидко проїжджали повз нього, поспішаючи додому.

Врешті-решт з виглядом людини, яка нарешті зорієнтувалася у просторі, він випростався і розправив сутулі плечі, неначе старий солдат у День пам’яті, а відтак обрав автобус, який наближався до нього на великій швидкості, і кинувся під нього. І насправді на цій ділянці траси, у цей нічний час, та ще й зі слизькими, мов ковзанка, дорогами, бідолашний водій абсолютно нічого не міг вдіяти. Сам Полфрі його точно аніскілечки не звинувачував.

У кишені Полфрі знайшли пошарпаний, написаний від руки, але з використанням правильних юридичних термінів, заповіт. Він прощав усі борги і призначав Ґудгью своїм катом.

29

Яхта «Сталевий паша» — водотоннажність тисячу п’ятсот тонн і довжина двісті п’ятдесят футів — виготовлена 1987 року голландським суднобудівним заводом «Фід-шип» на спеціальне замовлення її нинішнього власника, з інтер’єром від римського дизайнера Лявінчі, обладнана двома дизельними двигунами, виробленими компанією «МВМ», потужністю дві тисячі кінських сил кожен, устаткована стабілізаторами «Воспер», супутниковою телекомунікаційною системою «Інмарсат», у тому числі радіолокаційною станцією запобігання зіткнень і радаром спостереження, а ще факсом, телеграфним апаратом і дюжиною ящиків шампанського «Дом Периньйон», не кажучи вже про живу ялинку на борту, доставлену на різдвяні свята, — вийшла з Нельсон Док’ярд, Англійська гавань, Антиґуа, Антильські острови, під час ранкового припливу і вирушила у зимовий круїз на Віндворд і Гренадини — через острови Бланкілья, Орчіла і Бонайре — до Кюрасао.

Група гарних і успішних представників найбільш фешенебельного в Антиґуа клубу «Сент-Джеймс» зібралася на пристані, щоб провести яхту у плавання під оглушливі корабельні гудки і свистки, а славетний підприємець містер

Діккі Онслоу Роупер і його елегантні гості стояли на кормі судна, яке вже почало відпливати, і махали руками у відповідь на вигуки «З Богом» і «Діккі, добре відпочиньте, ви це заслужили», що долинали з берега. На центральній щоглі майорів особистий вимпел містера Роупера, на якому був зображений блискучий кристал. Любителі світського життя мали приємність споглядати знаних улюбленців у колах вершків суспільства: лорда (для близьких друзів — Сенді) Ленгборна під руку зі своєю дружиною Керолайн, спільною появою вони спростували чутки про їхнє розлучення, вишукану міс Джемайму (для друзів — просто Джед), уже понад рік постійну супутницю містера Роупера і визнану господиню Роуперового куточка раю на землі на Ексума.

Вибране міжнародне товариство з шістнадцяти гостей складалося з міжнародних діячів і шмаркачів, серед яких були, наприклад, такі важковаговики світського життя, як Петрос (Петті) Калуменос, який нещодавно спробував викупити в грецького уряду острів Спецес, Банні Солт-лейк, спадкоємиця великого бізнесу в Америці, Ґеррі Сен-даун, британський гонщик, і його дружина-француженка, американський кінопродюсер Марсель Гайст, чия особиста яхта «Марселіна» саме будувалася у Бремергафені. Серед запрошених не було дітей. У тих гостей, які перебували на борту «Паші» уперше, спочатку, зазвичай, просто голова йшла обертом від усіх її розкошей: вісім окремих кают, кожна з величезним ліжком, магнітофон, телефон, кольоровий телевізор, гравюри Редуте і панельна обшивка стін, зроблена під старовину; м’яко освітлений едвардіан-ський салон з меблями, обтягнутими червоним плюшем, антикварним ігровим столом і бронзовими бюстами вісімнадцятого століття в нішах, оздоблених горіхом; їдальня з кленового дерева, яку прикрашали картини за мотивами

Ватто; басейн, джакузі і солярій, а ще італійська палуба для неофіційних вечер на кормовій частині.

Щоправда, про містера Дерека Томаса з Нової Зеландії дописувачі світської хроніки взагалі не писали. Він не згадувався в інформаційних матеріалах компанії «Айрон-бренд». Він не махав з палуби друзям на березі. Він не був присутній під час вечер і не розважав публіку своїми милими розмовами. Він був у місці, яке найбільше на яхті нагадувало винний погріб repa Майстера, — прикутий, з кляпом у роті він лежав у темряві і повній самотності, яку час від часу порушували майор Коркоран і його асистенти.

Екіпаж яхти складався з двадцяти осіб, включно з капітаном, помічником капітана, механіком, помічником механіка, двома шеф-кухарями — для гостей і для екіпажу — головною бортпровідницею і економкою, чотирма палубними матросами і завгоспом. На борту також перебувати пілоти гелікоптера і гідроплана. Ряди охоронців поповнили двоє аргентинців німецького походження, які прилетіли з Джед і Коркораном з Маямі, вони, як і яхта, яку вони охороняли, мали силу-силенну всілякого спорядження. Традиційне для цих країв піратство процвітало, тому корабельний арсенал дозволяв яхті вести тривалий вогневий бій у морі, стримувати атаку з повітря чи топити вороже судно. Зброя і снаряди зберігалися у носовій частині корабля, де охорона також мала своє приміщення із металевими водонепроникними дверима, які були додатково захищені ґратами. Може, Джонатана тримали там? Після трьох днів у відкритому морі безутішна Джед була у цьому переконана. Проте коли вона запитала про це Роупера, він вдав, що не почув її, а коли вона поставила те саме запитання Коркорану, він задер підборіддя і нахмурився.

— Люба, море штормить, — крізь стиснуті губи сказав Коркоран. — Моя тобі порада: тримай язик за зубами. Спи, їж і не висовуйся. Так краще для всіх. Але я тобі цього не казав.

Та зміна, яку вона ще раніше помітила у Коркорані, тепер була довершена. Його колишню млявість замінила щуряча прудкість. Він зрідка всміхався і віддавав різкі накази членам екіпажу чоловічої статі — і гарненьким, і простакуватим. На свій пліснявий смокінг він приколов цілий ряд медалей зі стрічками і видавав грандіозні монологи про світові проблеми, проте лише за відсутності Роупера, бо інакше той відразу наказав би йому стулити пельку.

День приїзду Джед в Антиґуа був найгіршим днем її життя. Звичайно, у неї і до того було безліч поганючих днів — цьому посприяло почуття провини, виплекане католицьким вихованням. Наприклад, був день, коли мати-наставниця залетіла в кімнату, де вона спала, і наказала їй пакувати речі — біля дверей її чекало таксі. Цього самого дня батько наказав їй сидіти у своїй кімнаті, коли він вислуховував настанови від священика щодо того, як впоратися з шістнадцятирічною незайманою розпусницею, яку впіймали на гарячому у сараї повністю голою і з сільським хлопцем, який безуспішно намагався позбавити її цноти. А ще був день у Гаммерсміті, коли двоє хлопців, з якими вона відмовилася переспати, напилися і вирішили діяти спільно: один її тримав, поки інший ґвалтував, а потім вони мінялися. А ще були аж надто шалені дні в Парижі, перед тим, як вона, переступивши через сплячі тіла, опинилася в обіймах Діккі Роупера. Проте день, коли вона ступила на борт «Сталевого паші» в Англійській гавані, Антиґуа, значно перевершив усі її попередні погані дні.

У літаку вона зуміла ігнорувати непрямі Коркоранові образи, занурившись у читання журналів.

В аеропорту Антиґуа він безцеремонно схопив її попід руку, а коли вона спробувала вирватися, він вчепився у неї, немов клешнями, у той час як двоє світловолосих охоронців йшли за нею назирці. У лімузині Коркоран зайняв переднє сидіння, а обабіч неї аж надто близько сіли охоронці. А коли вона заходила з трапу на палубу «Паші», всі троє стали навколо нею фалангою, щоб продемонструвати Роуперу — якщо він узагалі дивився, — що вони виконують наказ. Коли її під конвоєм довели до дверей каюти, вона була змушена чекати, поки Коркоран постукає.

— Хто там? — запитав зсередини Роупер.

— Міс Маршалл, шефе. Ціла і відносно неушкоджена.

— Корке, впусти її.

— З багажем, шефе, чи без?

— З багажем.

Вона зайшла всередину і побачила Роупера, який сидів за письмовим столом спиною до неї. Так він і просидів, не обертаючись, поки стюард позаносив її багаж і пішов. Він щось читав і робив примітки ручкою. Контракт чи щось таке. Вона чекала, поки він закінчить. Або відкладе його і обернеться до неї. Чи навіть встане. Але нічого цього він не зробив. Він дочитав сторінку до кінця, нашкрябав щось унизу, напевно, ініціали, перегорнув сторінку і продовжив читати. Це був товстий документ, надрукований на блакитному папері з червоною стрічкою і червоними берегами. До кінця документа залишалося ще чимало сторінок. «Він пише заповіт, — вирішила вона. — «А своїй колишній коханці Джед я залишаю дулю з маком...»

На ньому був синій шовковий халат з опущеним коміром і темно-червоним кантом. Зазвичай він одягав його перед любощами або одразу після них. Поки він читав, то час від часу ворушив плечима, нібито відчував, що вона милується ними. Він завжди пишався своїми плечима. Джед усе ще стояла. їх розділяла відстань у шість футів. На ній були джинси і короткий светр, на шиї — кілька золотих прикрас. Йому подобалося, коли вона носила золото. На підлозі лежав новісінький червоно-коричневий килим. Дуже дорогий, дуже м’який. Вони разом вибрали його, переглядали взірці, коли сиділи перед каміном на Кристалі. Джонатан тоді ще щось радив. Це вперше Джед побачила килим на підлозі.

— Я тобі не заважаю? — запитала вона, коли через деякий час Роупер усе ще не обернувся до неї.

— Зовсім ні, — відповів він, не підіймаючи голови від паперів.

Вона сиділа на краю крісла, вчепившись у свою ткану торбинку, яка лежала у неї на колінах. І у його тілі, і в його голосі відчувалася така стримувана напруга, що вона вирішила, що у будь-яку хвилину він скочить на ноги і вдарить її, одним рухом: стрибок і сильний ляпас, від якого вона не оговтається аж до середини наступного тижня. Якось у неї вже був такий досвід з італійським хлопцем, який вдарив її, покаравши за надмірну дотепність. Тоді від удару вона відлетіла в інший кінець кімнати. На щастя, верхова їзда добре навчила її тримати рівновагу, тому вона не впала. Вона швиденько забрала зі спальні свої речі і цей удар допоміг їй блискавично вилетіти з того дому.

— Я замовив омарів, — сказав Роупер, знову виводячи свої ініціали на сторінці документа, який лежав перед ним. — Вважатимемо, що це тобі компенсація за той випадок, коли Коркі викинув коника у Енцо. Омари тебе влаштовують?

Вона не відповіла.

— Подейкують, що ти на славу позабавлялася з братом Томасом. Було таке? До речі, його справжнє прізвище Пайн. А для тебе просто Джонатан.

— Де він?

— Я так і думав, що ти поцікавишся. — Перегорнув сторінку. Підняв руку. Поправив окуляри для читання. — І давно це у вас триває? Короткі перепихи в альтанці? Чи може в лісі? Що ж, чорт забирай, мушу визнати, що ви обоє професіонали. Стільки працівників навколо. Я теж не дурний, але нічого не запідозрив.

— Якщо тобі сказали, що я спала з Джонатаном, то це неправда.

— Про спання ніхто нічого не говорив.

— Ми не коханці.

Їй пригадалося, як вона те саме сказала і наставниці монастиря, але це не допомогло. Роупер перестав читати, але все одно не повернув голову.

— Тоді хто ви? — запитав він. — Якщо не коханці, то хто?

«Ми таки коханці», — визнала вона. Яка різниця, чи були вони фізичними коханцями чи якимись іншими? Її кохання до Джонатана і її зрада Роуперу — доконані факти. Все решта, як і з тим хлопцем у сараї, — технічні деталі.

— Де він? — знову запитала вона.

Але Роупер був надто зайнятий читанням. Його плечі знову рухалися, він виправляв щось у документі своєю до-рожезною ручкою «Монблан».

— Він на борту?

Рельєфна непорушність тіла, меланхолійна мовчанка, схожа на батькову. От тільки її батько боявся, що світ котиться під три чорти, і, бідолашний, не мав зеленого поняття, як його зупинити. А от Роупер, навпаки, допомагав світові швидше туди дістатися.

— Говорить, що все робив сам, — сказав Роупер. — Це правда? Джед тут ні до чого? Пайн — поганий хлопчик, це він у всьому винен. А от Джед — непорочна діва, ні гріха за душею. Або просто настільки пустоголова, що й не знає, що навколо неї відбувається. Так і скажемо пресі. Це все його рук справа.

— Що «все»?

Роупер відклав ручку і встав, усе ще не дивлячись на неї. Він перейшов на інший кінець кімнати і натис кнопку в стіні. Розсунулися електричні дверцята бару. Він відкрив холодильник, дістав пляшку «Дон Периньйон», відкоркував її і налив собі шампанського у келих. Потім подивився не на неї, а, як компроміс, на її відображення у дзеркалі бару між пляшками вермуту і «Кампарі».

— Хочеш? — майже ніжно запитав він, піднімаючи пляшку шампанського і пропонуючи його її відображенню в дзеркалі.

— Що «все»? Що він нібито накоїв?

— Він не зізнається. Я питав, але він не каже. Що він зробив, для кого, з ким, чому і коли почав. Хто йому платить. Нічого. А міг би достобіса собі допомогти, якби зізнався. Галантний хлопець. Ти зробила хороший вибір. Вітаю.

— А з чого ти взяв, що він обов’язково щось накоїв? Що ви з ним робите? Відпусти його.

Він обернувся і пішов до Джед, нарешті дивлячись просто на неї своїми бляклими водянистими очима. Цього разу Джед була впевнена, що він її вдарить, тому що його посмішка була настільки неприродно спокійною, а рухи настільки завчено невимушені, що всередині у нього точно вирували зовсім інші емоції. На ньому все ще були окуляри для читання, тому він був змушений їх опустити, щоб подивитися їй просто в очі. Його грайлива посмішка була надто близько до неї.

— Ангел небесний, цей твій коханець, еге ж? Ну зовсім безгрішний, правда? Містер Порядність. Це все тарабарщина. Я взяв його тільки тому, що якийсь найнятий вилупок приставив до голови мого сина пістолет. І ти хочеш мене переконати, що він у цьому не був замішаний? Люба, от якщо вже зовсім чесно, то я не куплюся на ці кляті казочки. Знайди мені святого, і тоді я повірю. А до тих пір я не йму віри нікому. — Крісло, на якому вона сиділа, було небезпечно низьке. Його коліна, коли він нависав над нею, були на рівні її щелепи. — Джедс, я багато про тебе думав останнім часом. Розмірковував, чи ти насправді така пустоголова, як мені завжди здавалося. Чи, може, ви з Пайном спільники? Хто кого підчепив тоді на кінних торгах, га? Га? — Він пощипував її за вухо, нібито це все — лише жарт. — Які ж все-таки розумні створіння, ці кляті жінки. Розумні, дуже розумні. Навіть коли вони вдають, що ні чорта не кумекають. Створюють враження, нібито це ти вибрав їх, а насправді це вони вибрали тебе. Джедс, а може, ти стукачка? Ти не виглядаєш як стукачка. Ти виглядаєш як дуже красива жінка. Але от Сенді думає, що ти шпигуєш. Зізнався, що й сам би не проти з тобою переспати. Корке не здивувався би, якби ти виявилася стукачкою, — він самовдоволено посміхнувся, — а твій принц на білому коні нічого не говорить. — Щоразу, коли він наголошував на якомусь слові, він шарпав її за вухо. Не боляче. Грайливо. — Джедс, люба, вилий мені душу. Ну, давай, будь така ласкава. Ти ж стукачка, правда? Стукачка з чудовим задом.

Він перевів свою руку до її підборіддя. Схопивши його між великим і вказівним пальцями, він підняв її голову вгору. В його очах вона помітила радість, яку так часто раніше сприймала за доброту, і подумала, що знову чоловік, якого вона колись кохала, був вигаданий нею, а на те, що не вписувалося в загальний образ, вона просто не звертала уваги.

— Я не розумію, про що ти говориш, — сказала вона. — Я дозволила тобі мене підчепити. Я була налякана. Ти був ангелом. Ти ніколи не зробив мені нічого поганого. Дотепер. І я віддала тобі всю себе. Ти знаєш про це. Де він? — спитала вона, дивлячись йому просто в очі.

Роупер відпустив її підборіддя і відійшов у протилежний кінець кімнати, тримаючи у відведеній руці келих з шампанським.

— Люба, а це хороша ідея, — схвально сказав він. — Молодець. Врятуй його. Врятуй свого коханого. Заховай йому в хлібину напилок. Просунь її крізь ґрати під час відвідин. Шкода, що ти не взяла з собою Capy, а то би ви обоє поскакали б на ній подалі звідси на фоні призахідного неба. — Тон його голосу залишався незмінним. — Джедс, ти раптом не знаєш чоловіка на прізвище Берр, га? Звати Леонард? Покидьок з якогось села на півночі? Смердить потом? Знає Біблію? Ви ніколи не перетиналися? З ним ти ніколи не спала, ні? Він мабуть називав себе Сміт. Шкода. Я думав, ти знаєш.

— Я не знаю ніякого Берра.

— От дивина, Пайн теж не знає.

Вони переодягнулися, щоб іти на вечерю. Уважно вибирали одяг, повернувшись спиною одне до одного. Офіційне безумство їхніх днів і ночей на борту яхти «Сталевий паша» почалося.

Меню. Обговорення зі стюардом і кухарями. Місіс Санда-ун — француженка, тому її думка щодо всього сприймається на кухні як абсолютна істина, і неважливо, що сама вона їсть лише салати і присягається, що нічого не тямить в їжі.

Пральня. Коли гості не їдять, вони переодягаються, приймають ванну і займаються сексом, а це означає, що щодня вони мусять мати свіжі простирадла, рушники, одяг і скатертини. Смачна їжа і випраний одяг — запорука вдалого плавання. Ціла секція палуби «Паші» була заставлена пральними машинами, сушками і прасками, біля яких з ранку до вечора гарували дві покоївки.

Волосся. Морське повітря робить з нормального волосся бозна-що. О п’ятій годині кожного вечора пасажирська палуба наповнюється шумом фенів для волосся, які зазвичай перестають працювати рівно посередині процесу. Тому о сімнадцятій п’ятдесят, хвилина в хвилину, Джед завжди бачила одну й ту саму картину: обурена напіводягнена гостя визирає в коридор — її волосся стоїть дибки, нагадуючи щітку для унітаза, — і, махаючи несправним феном, каже: «Джед, сонечко, можна тебе попросити?» — тому що економка в цей час дає останні розпорядження щодо вечері.

Квіти. Щодня гідроплан вилітає на найближчий острів, щоб доставити на борт квіти, свіжу рибу, морепродукти, яйця і газети, а ще щоб відправити листи. Але найбільше Роупер переймається квітами. «Паша» славиться своїми квітами, тому зів’ялі квіти чи негарно розставлені букети можуть призвести до серйозних поштовхів у підпалубних приміщеннях.

Відпочинок. Де нам зайти в порт? Поплавати? Чи, може, зайнятися дайвінгом? Кого б нам навідати? Може, варто повечеряти на свіжому повітрі для різноманітності? Може, послати за тим-то і тим-то гелікоптер чи гідроплан? Чи відвезти того-то на берег? Гості на яхті постійно змінюються, усе залежить від попередньо домовленої тривалості їхнього перебування на борту. На кожному острові хтось виходить і хтось заходить, прибуває «свіжа кров», лунають нові банальності, новий підхід до Різдва: «Люба, я зовсім відхилилася від графіка зі своїми передріздвяними приготуваннями, я ще навіть не думала про подаруночки, хіба вам з Діккі не час уже одружитися, ви така солодка парочка?»

І Джед вертілася у колесі цього щоденного безумства, чекаючи на появу шпарини. Роуперові натяки на напилок у хлібині були небезпідставними. Вона переспала би зі всіма п’ятьма охоронцями, Ленгборном, і навіть Коркораном, якщо він цього забажає, тільки б опинитися поряд з Джонатаном.

А тим часом, поки вона чекала, усі ритуали її суворого дитинства і католицької школи — зціпи зуби і усміхайся — затисли її у принизливих обіймах. Коли вона їх дотримувалася, здавалося, що все відбувається не насправді, проте всі події розгорталися вчасно і розмірено. Вона була вдячна і за одне, і за інше, надія знайти шпарину все ще жевріла. Коли Керолайн Ленгборн починала щебетати їй про їхній з Сенді щасливий шлюб — бо ж розпутна нянька тепер була на безпечній відстані у Лондоні, — Джед замріяно усміхалася і казала: «Каро, люба, я так радію за вас обох. І за дітей, звичайно, також». Коли Керолайн додала, що вона, мабуть, наплела якихось геть несусвітніх вигадок про ділові угоди Діккі і Сенді, але тепер вона обговорила це все з Сенді і повинна визнати, що надзвичайно перебільшила — сама подумай, як можна у наші дні заробляти гроші і анітрохи не забруднити руки? Джед знову сказала, що рада це чути, і запевнила Керолайн, що вона нічогісінько не пригадує з тієї їхньої розмови, бо в неї в одне вухо залітає, з іншого вилітає, і слава Богу...

А вночі вона спала з Роупером і чекала, що знайде шпарину.

В його ліжку.

Одягаючись і роздягаючись у його присутності, сяючи його коштовностями і зачаровуючи його гостей.

Це зазвичай відбувалося на світанку, коли її воля, як воля людини, яка помирає, була найбільш ослабленою. Він обіймав її, і Джед з жахливою готовністю відповідала на його заклик, говорячи собі, що цим вона обеззброює Джонатанового гнобителя, приручає його, задобрює його, мириться з ним заради Джонатанового спасіння. І чекає на появу шпарини.

Ось що вона намагалася весь час отримати від Роупера в цій напруженій тиші після першого обміну «пострілами»: можливість перехитрувати його пильність. Бувало, вони сміялися разом через щось архіважливе, наприклад, зіпсовану оливку. Проте навіть під час їхніх пристрасних ночей у ліжку вони ніколи не згадували про те єдине, що їх зараз об’єднувало: Джонатана.

Можливо, Роупер теж чогось чекав? Оскільки Джед сама була в стані очікування, вона саме так і вважала. Чому тоді Коркоран стукає в двері в найбільш недоречний час, заглядає у кімнату, хитає головою, а потім зникає? У її нічних жахіттях саме Коркоран був катом Джонатана.

Тепер вона знає, де він. Роупер їй не сказав, бо для нього було потішною грою спостерігати, як Джед по крихтах збирає підказки і складає їх докупи. А тепер вона знає.

Спочатку вона звернула увагу на незвичне скупчення людей у носовій частині судна, на нижній палубі за гостьовими каютами: там крутилося багато людей і повітря було просякнуте тривогою. їй там нічого було робити. Ця частина яхти завжди була для неї оповита таємничістю. У часи своєї невинності вона якось чула, що про це місце говорили як про зону для охорони, а потім — як про медпункт. Це єдина частина судна, яка була ні для гостей, ні для членів екіпажу. І оскільки Джонатан не належав ні до одних, ні до інших, Джед дійшла висновку, що медпункт — найімовірніше місце його перебування. Джед навмисно крутилась на кухні і помітила таці з їжею, яку вона не замовляла, приготованою як для хворої людини. Таці виносили повними. Приносили назад — порожніми.

— Хтось захворів? — запитала вона Фріскі, зупинивши його на півдорозі.

Фріскі більше не поводиться з нею ввічливо, хоча й раніше це важко було назвати ввічливістю.

— З чого ти взяла? — розкуто відповів він, тримаючи тацю на випростаній руці.

— То хто їсть усю цю рідку їжу: йогурт, курячий бульйон? Для кого вона?

Фріскі вдає, нібито вперше помічає, що лежить у нього на таці.

— О, міс, це для Таббі. — Він ще ніколи в житті не називав її «міс». — У бідолахи болить зуб, у нашого Таббі. Йому в Антиґуа вирвали зуб мудрості. Дуже кровоточило. Він приймає знеболювальне. Такі справи.

Вона почала вираховувати, хто його навідує і коли. їй пощастило, що слідкувати за дотриманням усіх ритуалів на судні — її робота. Вона помічала навіть найменше відхилення від звичного порядку: інстинктивно завжди знала, коли гарненька покоївка-філіппінка спала з капітаном, чи боцманом, чи, як це одного разу сталося, коли Керо-лайн засмагала на верхній палубі, з Сенді Ленгборном. Вона помітила, що три вірних Роуперових пса — Фріскі, Таббі і Ґас — спали в каюті над тими закритими сходами, які — як вона тепер вважала — вели до Джонатанової камери. Щодо тих аргентинців німецького походження, то вони, можливо, щось і підозрювали, але їм не довірили цієї таємниці. А Коркоран, цей новий, бундючний, послужливий Коркоран, ходить туди щонайменше двічі на день: вирушав туди з урочистим виглядом, а повертався безрадісний.

— Коркі, — благала вона його, сподіваючись на стару дружбу. — Корке, любий, будь ласка, ради Бога скажи, як він там? Він не хворий? Він знає, що я тут?

Проте на Коркорановому обличчі лежала тінь того темного місця, де він щойно побував.

— Джед, я тебе попереджав. Я дав тобі шанс, — роздратовано відповідав він. — Але ти не хотіла мене слухати. Ти вирішила показати свою впертість. — А потім пішов геть з ображеним виглядом.

Час від часу туди ходив і Сенді Ленгборн. Він це робив зазвичай після вечері під час своєї вечірньої прогулянки палубами у пошуках веселішого товариства, ніж його дружина.

— Сенді, ну ти й козел, — прошепотіла вона, коли він проходив повз неї. — Бридкий, паскудний, сраний виродок.

Ленгборна її слова анітрохи не зачепили. Він був занадто гарний і йому було занадто нудно, щоб звертати увагу на такі дурниці.

І ще вона знала, що до Джонатана навідувався і Роупер, тому що він був нетипово задуманим щоразу, як повертався з носової частини судна. Навіть коли вона не бачила, як він туди ішов, вона все одно могла здогадатися за його поведінкою, коли він повертався, чи був він там, чи ні. Як і Ленгборну, йому було більше до вподоби ходити туди вечорами. Спочатку він прогулювався палубою, перекидався кількома словами зі шкіпером чи телефонував комусь зі своїх численних брокерів, валютних дилерів чи банкірів по всьому світу: «Білле, чому б тобі не ризикнути з німецькими марками? — Джеку, а як щодо швейцарських франків? — єна, фунт, ескудо, малайзійська резина, російські діаманти, канадське золото?» І так поступово, затримуючись то на одному, то на іншому проміжному пункті, він наближався, немов його притягувало таємним магнітом, до носової частини яхти. Потім Роупер зникав. А коли знову з’являвся, виглядав змарнілим.

Але Джед вистачало розуму не благати, не ридати, не кричати і не робити сцени. Тому що це і було тим єдиним, що могло зробити Роупера по-справжньому небезпечним. Для нього це було б незаконним зазіханням на його самооцінку. Він ненавидів, коли жінки пускали шмарклі біля його ніг.

І вона знала, принаймні здогадувалася, що Джонатан робить зараз те, що він намагався зробити в Ірландії. Він убиває себе своєю ж хоробрістю.

Тут було все-таки краще, ніж у погребі repa Майстера, але і набагато, набагато гірше. Тут не було ходіння навпомацки вздовж чорних стін, але лише тому, що він був до них прикутий. Про нього не забули, про його перебування тут знала ціла низка уважних людей. Але ті ж самі люди заткнули йому рот замшевим кляпом і заклеїли пластирем, хоча було домовлено, що вони все це знімуть, коли він подасть сигнал, що готовий говорити, проте вони вже наочно продемонстрували йому, що якщо він даватиме цей сигнал безпідставно, то будуть серйозні наслідки. Відтоді він узяв собі за непорушне правило взагалі не говорити, навіть не вітатися, тому що боявся, що, будучи людиною інколи довірливою, хай навіть у своєму образі готельєра, його «привіт» може перерости в «я надіслав Руку номери контейнерів і назву судна» чи ще якесь зізнання, яке спадало йому на думку в мить агонії.

Але якого зізнання вони від нього вимагали? Що ще вони хотіли знати, чого ще не знали? їм відомо, що він шпигун, і що більшість історій з його минулого — вигадки. Навіть якщо вони не знають, яку саме інформацію він видав, то все одно знають достатньо, щоб змінити або скасувати свій план ще до того, як стане занадто пізно. Чому такий поспіх? Чому така злість? А потім поступово, коли їхні допити ставали все більш нещадними, Джонатан дійшов до висновку, що вони вважали своїм правом вибити з нього зізнання. Він був шпигуном, якого вони вивели на чисту воду. їхня гордість вимагала, щоб він перед повішанням покаявся.

Але вони не врахували Софі. Вони не знали про його Таємну Спільницю. Софі, яка пройшла це все ще раніше за нього. Вона і зараз була поруч з ним, усміхалася йому над горнятком кави, «будь ласка, по-єгипетськи». Прощала його. Звеселяла його: трохи спокушала його, заохочуючи жити світлом дня. Коли вони били його по обличчю — це було довге і продумане побиття, а ще дуже виснажливе — він іронічно порівняв своє обличчя з її і, щоб відволікти-ся, розповів їй про того ірландського хлопчину і «Гекле-ра». Але нічого сльозливого, вона була категорично проти цього, тому вони ніколи не жаліли себе і не втрачали почуття гумору. «Ви вбити цю жінку?» — дражнила вона його, піднімаючи свої темні вищипані брови і заливаючись сміхом, що радше нагадував чоловічий. Ні, він її не вбивати. Цю тему вони закрили давним-давно. Вона вислухала його розповідь про його справи з Оґілві, даючи йому можливість виговоритися, інколи посміхалась, інколи кривилась від відрази. «Містере Пайн, мені здається, ви виконали свій обов’язок, — заявила вона, коли він закінчив говорити. — На жаль, на світі буває різна відданість, і неможливо керуватися ними всіма одразу. Ви, як і мій чоловік, вірили, що виконуєте свій обов’язок патріота. Наступного разу ви зробите кращий вибір. Можливо, ми зробимо його разом». Коли Таббі і Фріскі працювали над його тілом — здебільшого, приковуючи його так, що біль був нестерпним і тривав довго, — Софі нагадувала йому, що її тіло було понівечене також: у її випадку, розтрощене кийком до невпізнанності. А коли він провалювався низько-низько у стан напівпри-томності і думав, як йому вибратися на верхівку цієї щілини, то розважав її історіями про важкі сходження, які йому доводилося робити в Оберленді, — наприклад, північним схилом Юнґфрау, коли все пішло не за планом, і йому довелося стати на бівуак[99] при поривах вітру сто миль на годину. І навіть якщо Софі було не цікаво це слухати, вона ніколи не подавала виду. Вона слухала, не відводячи від нього своїх великих карих очей, вона любила і підтримувала його. «Містере Пайн, я впевнена, що ви тепер ніколи не будете так себе недооцінювати, — сказала вона йому. — Іноді хороші манери можуть приховати від нас нашу відважність. У вас є щось почитати в літаку дорогою назад до Каїра? Я б хотіла почитати. Це допоможе мені не забути, що я — це я». Раптом, на своє здивування, він знову опинився у маленькій квартирі в Луксорі у той момент, коли вона пакувала сумку, кожну річ окремо і не поспішаючи, так наче вибирала собі речі для набагато довшої подорожі, ніж переліт до Каїра.

Звісно, саме Софі і допомагала йому вперто мовчати. Хіба ж вона сама не померла, так і не видавши його?

Коли вони зняли пластир і витягнули замшевий кляп, саме Софі порадила йому попросити поговорити особисто з Роупером.

— Молодець, Томмі, — сказав Таббі, переводячи подих після своїх знущань. — Побалакай з шефом. А потім ми всі разом вип’ємо пива, як у старі добрі часи.

І Роупер у вибраний ним час, у своєму круїзному одязі — включно з білими черевиками з оленячої шкіри і підошвами з натурального каучуку, які Джонатан помітив ще в його гардеробі на Кристалі, — пішов до Джонатана і сів на стілець у дальньому кутку кімнати. У Джонатана промайнула думка, що це вже вдруге Роупер бачить його з розтрощеним обличчям, і в обох цих випадках вираз його обличчя абсолютно однаковий: той самий зморщений ніс, те саме критичне оцінювання збитків і Джонатанових шансів вижити. Цікаво, як би Роупер дивився на Софі, якби він був поруч, коли її били до смерті.

— Ну що, Пайне, все гаразд? — люб’язно запитав він. — Скарг нема? Вони добре за тобою наглядають?

— Постіль трохи жорсткувата.

Роупер добродушно розсміявся.

— Не можна мати все і відразу. Джед за тобою сумує.

— То пришліть її до мене.

— Боюся, таке видовище не для неї. Монастирська вихованка. Любить захищене життя.

Відтак Джонатан пояснив Роуперу, що під час його перших розмов з Ленгборном, Коркораном та іншими вони постійно натякали на ймовірність участі Джед у Джонатанових справах. Тому він хотів би категорично заявити, що все, що він робив, робив сам, і Джед йому анітрохи не допомагала. І що кілька світських візитів Джед до будиночка Вуді значно перебільшили — вона приходила лише тому, що її до смерті замучувала своїми розмовами Керолайн Ленгборн, а Джонатану було самотньо. Після цього він заявив, що, на жаль, не зможе більше дати відповідь на жодне запитання. Роупер, який зазвичай так блискавично реагує, здавалося, ніяк не міг підібрати слів.

— Твої люди викрали мого сина, — врешті сказав він. — Ти обманом проліз у мій дім і вкрав мою жінку. Ти намагався зірвати мою угоду. Якого біса мене має обходити, чи ти говоритимеш, чи ні? Ти і так мертвий.

Отже, вони хочуть покарання, а не лише каяття, думав Джонатан, коли вони знову запихали йому до рота кляп. І він ще більше, якщо це взагалі було можливо, зріднився з Софі. Я не зрадив Джед, говорив він їй. І ніколи цього не зроблю. Обіцяю. Я буду такий же стійкий, як гер Каспар зі своєю перукою.

Гер Каспар носив перуку?

Я хіба тобі не розповідав? О святі небеса! Та ж гер Каспар — герой Швейцарії! Він відмовився від двадцяти тисяч неоподаткованих франків на рік, щоб залишитися вірним самому собі!

Містере Пайн, ви маєте рацію, — серйозно погодилася Софі, уважно вислухавши його розповідь. — Не можна зрадити Джед. Ви маєте бути сильним, як гер Каспар, і ви маєте не зрадити себе також. А зараз покладіть голову мені на плече, ось так, як ви клали на плече Джед, і ми поспимо.

І з того часу, коли запитання продовжували залишатися без відповіді — іноді їх ставили по одному, інколи вони градом сипалися на Джонатана, — Роупер час від часу з’являвся у тому самому кріслі, хоча на ньому вже не було черевиків з оленячої шкіри. Завжди позаду нього стояла Софі, не для того, щоб помститися, а просто щоб нагадати Джонатану, що вони перебували в присутності найгіршої людини на землі.

— Пайне, вони тебе вб’ють, — кілька разів попереджав його Роупер. — Якось Коркі перестарається — і все. Ці гомики ніколи не можуть вчасно зупинитися. Моя тобі порада: заговори, поки ще не пізно. — І Роупер знову відкидався на кріслі з виразом фрустрації, який буває у всіх нас, коли ми усвідомлюємо, що не в силах допомогти другу.

А потім знову з’являвся Коркоран і, нетерпляче нахилившись уперед у тому ж самому кріслі, вигукував запитання, немов команди, і рахував до трьох, очікуючи покірного виконання його наказів. І на рахунок «три» Фріскі і Таббі знову бралися до роботи, аж поки Коркоран не втомлювався чи не утихомирювався.

— Що ж, солоденький, мушу тебе покинути, щоб одягнути блискуче сарі, вставити в пупець рубін і увіткнути кілька пір’їнок павича, — сказав він, коли йшов до дверей, кланяючись і посміхаючись. — Шкода, що ти не можеш скласти мені компанію. Але якщо не хочеш відпрацьовувати свій хліб, то тут уже нічого не вдієш.

Ніхто, навіть Коркоран, не затримувався надовго. Якщо людина відмовляється говорити і уперто стоїть на своєму, видовище швидко набридає. Лише Джонатан, який у цей час блукав закапелками своєї душі разом з Софі, отримував від цього хоч якусь користь. Він не володів нічим, чим не хотів володіти, його життя було впорядковане, він був вільний. Він привітав себе з тим, що покінчив зі всіма основними обов’язками. Його батько, його мати, його сиротинці, його співоча тітонька Енні, його країна, його минуле і Берр — він розплатився за них усіх, сповна і відразу. А ті численні жінки, яким він заборгував, більше не зможуть зачепити його своїми звинуваченнями.

А Джед? У цьому було щось дуже приємне — сплатити за гріхи, яких ще не скоїв. Він її обманював, звичайно, — в «Мама Лоу» та коли хитрістю потрапив у їхній замок, коли прикидався тим, ким він не є, — але в нього було передчуття, що він також врятував її, і Софі думала так само.

— І вам не здається, що вона надто обмежена? — запитував він Софі, так, як іноді, коли йдеться про романтичні стосунки, молоді чоловіки просять поради у старших жінок.

Вона вдала, що трохи розсердилася на нього.

— Містере Пайн, гадаю, ви надто в це заглиблюєтеся. Ви ж коханець, а не археолог. Натура вашої Джед — недоторкана. Вона красуня, тому і звикла, що з нею панькають-ся і нею захоплюються, хоча іноді й погано поводяться. Це нормально.

— Але я ніколи не поводився з нею погано, — відповів Джонатан.

— Але ви з нею і не панькалися. Вона у вас не впевнена. Її тягне до вас, бо вона прагне вашого схвалення. Але ви їй його не даєте. Чому?

— Але мадам Софі, що ви думаєте, вона робить зі мноюі

— Ви пов’язані своїми відмінностями, через які обоє обурюєтеся. Це також нормально. Це темна сторона тяжіння одне до одного. Ви обоє отримали те, що хотіли. Настав час з’ясувати, що тепер з цим робити.

— Я просто не готовий до неї. Вона надто банальна.

— Містере Пайн, ніяка вона не банальна. Певна, ви ніколи не будете ні до кого готові. Проте ви закохані, і цьому немає ради. А тепер поспімо трохи. У вас попереду важливі справи, і нам потрібно зібрати всі сили, щоб закінчити свою подорож. А те лікування шипучкою дійсно було таке жахливе, як обіцяв Фріскі?

— Гірше.

Він знову майже помер, а коли опритомнів, помітив біля себе Роупера з його зацікавленою посмішкою. Проте Роупер не був альпіністом і не міг зрозуміти непорушної Джона-танової впертості: навіщо взагалі ходити в гори, пояснював він Софі, якщо не прагнути дістатися вершини? З іншого боку, готельєр, який усе ще сидів у ньому, з прихильністю ставився до чоловіка, який зумів утекти від своїх почуттів. Джонатану дуже хотілося простягнути Роуперові руку як жест дружби і затягти його сюди, вниз, у безодню, щоб шеф відчув, яка вона: він, той, хто так пишається своїм безвір’ям ні у що, і я, з моєю непохитною вірою в усе.

А потім він знову знепритомнів і коли отямився, то вже був у Леньйоні і гуляв у горах з Джед, уже не задумуючись над тим, хто чекає його за рогом, задоволений собою і тією, що з ним поруч.

Але він усе ще відмовлявся говорити з Роупером.

Це була не просто обітниця. У непорушному мовчанні він черпав сили.

Кожне слово, яке він не вимовляв, кожен удар кулаком, ногою чи ліктем, який заколисував його, кожен новий і окремий біль вливали в нього свіжу енергію, щоб мати сили пережити ще один день.

Коли біль ставав нестерпним, йому здавалося, наче він тягнеться до нього, щоб отримати і відкласти про запас його життєдайну силу.

І це діяло. Під прикриттям агонії професійний спостерігач зібрав усі оперативні розвіддані і приготував план використання своєї таємної енергії.

«Усі беззбройні, — думав він. — Вони дотримуються закону хороших в’язниць. Наглядачі не носять зброї».

30

Трапилося щось неймовірне.

Щось хороше або погане. Хоча яким би воно не було, ця подія ставила вирішальну і остаточну крапку. Життя, яким Джед знала його раніше, розсипалося на друзки.

Телефонний дзвінок сполошив їх надвечір. «Конфіденційна розмова, шефе, тет-а-тет, — обачно сказав шкіпер. — Це сер Ентоні, шефе, я не певен, чи ви хотіли б, щоб я вас з’єднав». Роупер забурчав і перевернувся на бік, щоб узяти слухавку. Він знову був одягнений у халат. Вони лежали на ліжку після любощів, хоча, Бог свідок, це було ближче до ненависті, ніж до любові. Його звична жага займатися сексом після обіду останнім часом відродилася. Як і її. їхнє жадання одне одного, здавалося, збільшувалося у протилежній пропорції до їхніх почуттів одне до одного. Вона почала замислюватися, чи секс узагалі має якийсь стосунок до кохання. «Вграти мене — суцільне задоволення», — сказала вона йому опісля, дивлячись на стелю. «О так, — погодився він. — Запитай будь-кого». І тут телефонний дзвінок, він повернувся до неї спиною: «Ох, та щоб він скис, гаразд, з’єднуй». А потім побачила: його спина напружилася, м’язи плечей під шовковим халатом закам’яніли, сідниці неспокійно зарухалися, ноги притиснулися одна до одної, наче для захисту.

— Тоні, ти дуже невчасно. Ти що, знову п’яний?.. Хто?.. Ну то дай йому слухавку. Чому б і ні?.. Гаразд, говори, якщо хочеш. Я послухаю. Це до мене не має жодного стосунку, але я не проти послухати. Тільки не розповідай мені сопливих історій, Тоні, я такого не люблю... — Але скоро його різкі заперечення стали коротшими, а паузи між ними — довшими, аж поки Роупер не почав слухати у повній тиші, у той час як його тіло напружилося і зовсім не рухалося.

— Тоні, зачекай хвильку, — раптом наказав він. — Зупинись. — Відтак він обернувся до Джед і, навіть не прикривши слухавку долонею, сказав: — Іди в ванну, зачини двері, відкрути крани. Негайно.

Отож вона пішла в ванну і відкрутила крани і підняла прогумовану слухавку, але, звичайно ж, Роупер почув хляпання води і гаркнув їй, щоб вона відключилася. Тоді вона скрутила крани, щоб вода текла цівочкою, і притулила вухо до замкової щілини, аж поки двері не зацідили їй в обличчя і вона не відлетіла на підлогу, вимощену голландськими кахлями, які вони нещодавно придбали. А потім вона знову почула Роуперовий голос: «Тоні, продовжуй, тут маленьке місцеве непорозуміння».

Після того вона слухала, як він слухає, але більше нічого не чула. Вона залізла у ванну і згадала, як колись він любив сідати навпроти, просувати ногу між її ногами і читати «Файненшиал Таймз», а вона, в свою чергу, дражнила його пальчиками ноги, щоб викликати в нього ерекцію. Й іноді він тягнув її назад до ліжка для ще одного дублю, а постіль мокріла від води.

Але цього разу він лише стояв на порозі ванни.

У халаті. І дивився на неї. Думаючи, що він тепер, чорт забирай, має з нею робити. І з Джонатаном. І з собою.

Його обличчя скам’яніло у виразі «не наближайся до мене», що траплялося дуже рідко і ніколи в присутності Деніела. Саме цей вираз обличчя означав його готовність піти на все заради власного спасіння.

— Радив би тобі вдягнутися, — сказав він. — Через дві хвилини тут буде Коркоран.

— Для чого?

— Вдягайся.

Потім Роупер повернувся до телефону, почав набирати номер і передумав. Він поклав слухавку назад з таким самоконтролем, що Джед стало зрозуміло: він хотів розтрощити її на друзки, але не тільки слухавку, але й усю яхту. Він спер руки на стегна і не відводив погляду від Джед, поки вона вдягалася, так ніби йому не подобалося, що вона на себе одягала.

— Раджу взути нормальне взуття, — сказав він.

Саме у ту мить серце її завмерло, тому що на борту всі ходили або в легкому палубному взутті, або босоніж. Лише ввечері жінкам дозволялося взувати туфлі, але не на шпильках.

Отож вона одягнулася і взулася у пару зручних замшевих балеток зі шнурівкою і на гумовій підошві, які вона купила у магазині «Берґдорф» під час однієї з їхніх поїздок у Нью-Йорк. Коли Коркоран постукав у двері, Роупер завів його у вітальню і вони проговорили там наодинці не менше десяти хвилин, а тим часом Джед сиділа на ліжку і думала про шпарину, яку вона все ще не знайшла, про той чудодійний засіб, який допоміг би врятувати і Джонатана, і її саму. Проте їй нічого не спадало на думку.

Уява Джед змальовувала різноманітні версії: вона підриває яхту тими боєприпасами, які тримають у носовій частині судна, з усіма на борту, включно з нею і Джонатаном, немов у фільмі «Африканська королева»; вона отруює охоронців; під час вечері драматично викриває Роупера і всі його грішки у присутності гостей, а потім кидається на пошуки захованого в’язня; або вона просто тримає Роупера у заручниках, приставивши йому до горла ніж. Вона також розглядала декілька інших можливих варіантів, які завжди так добре спрацьовували у фільмах, але правда була у тому, що і екіпаж, і працівники яхти не спускали з неї очей, декілька гостей зауважили, що вона виглядала знервованою, ходили чутки, що вона вагітна, і на борту не було жодного пасажира, який би їй повірив, зробив би щось — чи, навіть якби вона переконала його, що таки має рацію, — якому не було б абсолютно байдуже.

Роупер і Коркоран вийшли з вітальні і Роупер одягнувся, спершу повністю роздягнувшись у їхній присутності, — це його анітрохи не турбувало, а навпаки подобалося, і на якусь страшну мить Джед подумала, що Роупер залишить її тут наодинці з Коркораном, хоча вона й не бачила для цього підстав. Але, на щастя, Коркоран теж рушив до дверей.

— Сиди тут і чекай, — сказав Роупер, коли вони виходили. А потім подумав і замкнув її на ключ, чого ніколи раніше не робив.

Спочатку вона сиділа на ліжку, потім лежала на ньому, почуваючись як військовополонена, яка не знає, хто атакує табір, — свої чи чужі. Але в одному вона була впевнена: атака вже почалася. Навіть тут, під замком, у каюті, вона відчувала напруженість наказів, які отримували працівники, і пришвидшення майже нечутних кроків у коридорі. Вона відчула вібрацію двигунів і яхта трошки нахилилася. Роупер обрав новий маршрут. Джед визирнула в ілюмінатор і помітила, як рухається обрій. Вона встала і здивовано помітила, що на ній сині джинси, а не те вбрання, куплене для цього круїзу за мільйони доларів, на якому наполягав Роупер. їй пригадалася магія останнього дня семестру, коли можна було нарешті зняти ту ненависну сіру монастирську форму і одягнути щось по-справжньому зухвале, наприклад, бавовняну сукню, для тієї прекрасної миті, коли батькова автівка, підстрибуючи на «лежачих поліцейських» на в’їзді до володінь матері Енджели, приїде, щоб забрати її геть.

Але ніхто, крім неї самої, не сказав їй, що вона покине яхту. Вона сама так вирішила і їй залишалося лише силою думки зробити це реальністю.

Вона вирішила спакувати сумку на випадок втечі. Якщо їй знадобиться «нормальне» взуття, то і все решту нормальне також не зашкодить. З верхньої полиці шафи вона схопила сумку, яку носила через плече, кинула в неї косметичку, зубну щітку і нижню білизну. Вона відкрила шухляду в столі і з радістю побачила там свій паспорт — Коркоран, вочевидь, віддав його Роуперу. Коли справа дійшла до прикрас, Джед вирішила виявити великодушність. Роупер любив дарувати їй коштовні прикраси і розробив цілий власницький кодекс щодо того, якій події присвячувалась та чи інша коштовність: кольє з діамантом, ограненим у формі троянди, на честь їхньої першої ночі разом у Парижі, смарагдовий браслет — святкування її дня народження у Монако; рубіни — Різдво у Відні. «Забудь про них, — подумала вона і здригнулася. — Залиш ці спогади у шухляді». А потім: «Та до бісової матері, це всього лиш гроші», і прихопила три чи чотири прикраси як валюту для їхнього майбутнього життя разом. Проте не встигла вона закинути їх у сумку, як уже передумала і кинула на Роуперовий столик. «Я ніколи більше не буду твоєю лялькою».

Проте без тіні сумніву вона взяла декілька Роуперових сорочок ручної роботи і шовкових трусів, на випадок, якщо Джонатан не матиме нічого з собою. А ще вона прихопила Роуперові еспадрильї від Ґуччі, які він так любив, прикинувши, що цей розмір мав би підійти Джонатану.

На цьому її відвага згасла і вона знову впала на ліжко. «Це хитрість. Я нікуди не їду. Вони його вбили».

Джонатан завжди знав, що колись прийде кінець, — на якому з варіантів вони не зупинилися б — вони прийдуть до нього вдвох. Він здогадувався, що цими двома будуть Фріскі і Таббі, тому що кати люблять дотримуватися свого протоколу: це моя робота, це — твоя, а найголовніша робота — у найголовніших людей. Ґас завжди був лише про всяк випадок. Вдвох вони тягнули його в туалет, вдвох вони його обмивали, але не заради Джонатанового комфорту, а через свою гидливість: вони досі не забули того випадку в Колоні, коли він погрожував накласти собі в штани, і тому при кожній нагоді нагадували йому, який він сраний виродок, це ж треба додуматися до такого нахабства!

Отож коли Фріскі і Таббі щосили розчахнули двері і увімкнули блакитну лампу на стелі, а Фріскі-лівша підійшов до Джонатана справа, залишивши про всяк випадок праву руку вільною, а Таббі присів зліва від Джонатанової голови — як зазвичай, шукаючи у кишенях ключі, які ніколи не витягав заздалегідь, — усе було точнісінько так, як професійний спостерігач і передбачав, хіба що він не очікував, що вони настільки відверто говоритимуть про ціль свого візиту.

— Томмі, боюся, ми вже всі тобою ситі по горло. А особливо шеф, — сказав Таббі. — Саме тому ти вирушаєш у мандрівку. Вибачай, Томмі. У тебе був шанс, але твоя впертість тебе і занапастить.

Після цих слів Таббі упівсили вдарив Джонатана в живіт, лише на випадок, якщо тому заманеться пручатися.

Проте Джонатан уже давно минув стадію пручання, у чому вони всі могли переконатися на власні очі. Більше того, був випадок, коли Фріскі і Таббі подумали, що все скінчилося, бо коли вони застали Джонатана розпластаним на підлозі з повернутою вбік головою і відкритим ротом, Фріскі миттю став на коліна і припідняв йому повіку великим пальцем, заглядаючи в око.

— Томмі! Ей! Ти ж не можеш пропустити власний похорон!

Відтак вони зробили щось неймовірне. Вони залишили його лежати на підлозі. Зняли кайдани, витягнули кляп з рота. Поки Фріскі обтирав йому обличчя губкою і заклеював рот новим шматком пластиру, Таббі знімав те, що залишилося від його сорочки, і натягнув на нього нову, одягаючи спочатку один рукав, потім інший.

Але хоча Джонатан і прикидався безсилим, мов шмат-тяна лялька, його таємний резерв енергії вже вивільнявся у кожну клітинку його тіла. Його м’язи, побиті і напівпара-лізовані від спазмів, благали про полегшення, яке могло б настати тільки у дії. Його розбиті руки і понівечені ноги палали, а затуманені очі прояснялися. Він чекав. Він пам’ятав про важливість додаткового вичікування.

«Заколиши їх», — думав він, коли вони поставили його на ноги.

«Заколиши їх», — знову думав він, коли закинув руки на їхні плечі, щоб спертися, і повиснув на них, коли вони потягнули його коридором.

«Заколиши їх», — повторював він, коли Фріскі йшов навскіс перед ним ґвинтовими сходами, а Таббі підтримував його знизу.

«Господи, — подумав він, коли побачив всипане зорями чорне небо і великий червоний місяць, який похитувався на воді. — Господи, дай мені цю останню мить».

Вони стояли на палубі, усі троє, наче одна сім’я, і до Джонатана долинали звуки улюбленої Роуперової музики тридцятих років, вона відлунювала у ранніх сутінках від таверни на кормі яхти, і радісні звуки розмов гостей, які зібралися для вечірніх веселощів. Передній край яхти був неосвітлений, і Джонатан подумав, що, може, саме там вони його і вб’ють, — один постріл, коли гратимуть високі ноти музики, ніхто і не почує.

Яхта змінила курс. За якихось кілька миль від них вид-нівся берег. Там була дорога. Він міг розгледіти ряд ліхтарів під зорями, це місце більше скидалося на материк, ніж на острів. А може це була низка островів, хтозна. Софі, зробімо це разом. Настав час щиросердо попрощатися з найгіршою людиною на землі.

Його охоронці зупинилися, чогось чекаючи. Повиснувши між ними, він усе ще чіпко тримався руками за їхні плечі. Джонатан чекав також, із задоволенням помітивши, що його рот, заклеєний пластиром, знову почав кровоточити, і це матиме подвійний ефект: пластир послабиться, а сам Джонатан виглядатиме гірше, ніж почувається насправді.

Потім він побачив Роупера. Він, мабуть, стояв там увесь час, Джонатан просто не одразу помітив його у білому смокінгу на фоні такого ж білого капітанського містка. Коркоран також був тут, але от Сенді Ленгборн не прийшов. Мабуть, трахав у цей час одну з покоївок.

А між Коркораном і Роупером він побачив Джед, чи це Бог послав йому її образ? Ні, він таки бачив Джед, а вона бачила його, але Роупер, мабуть, сказав їй сидіти тихо. На ній були джинси і не було прикрас, що неабияк його втішило: він терпіти не міг, коли Роупер розвішував на неї свої гроші. Вона дивилася на нього, а він на неї, але вона не могла про це знати, бо його обличчя було надто понівечене. Враховуючи, що він стогнав від болю і ледве тримався на ногах, вона, напевно, не була у надто романтичному настрої.

Джонатан сповз ще нижче і його охоронці слухняно нагнулися, щоб сильніше обхопили його за талію.

— Здається, він відходить, — пробурмотів Фріскі.

— Куди? — спитав Таббі.

Це був той сигнал, якого Джонатан чекав, щоб зіштовхнути їхні голови з такою силою, якої він не мав ніколи в житті. Енергія вирвалася назовні ще в стрибку, коли він немов підлетів догори з тієї діри, де вони тримали його прикутим. Вона розливалася його плечима, коли він широко розкинув руки, а потім звів їх спочатку в одному величезному страшному ударі, а потім і в другому: скроня у скроню, обличчя в обличчя, вухо у вухо, череп у череп. Вона ширилась усім його тілом, коли він відштовхнув двох охоронців від себе, потім швиргонув на палубу і боковою частиною стопи вдарив їх обох по голові, один удар навскіс — кожному, а потім другий в шию. Далі він зробив крок уперед, зриваючи пластир з обличчя і підходячи до Роупера, який вже віддавав йому накази, як і тоді, у «Майстерсі».

— Пайне. Не треба було цього робити. Не підходь ближче. Корке, покажи йому свій пістолет. Ми висаджуємо вас на берег. Вас обох. Ви своє діло вже зробили, щоправда нікудишньо. Дурне марнування часу.

Джонатан намацав поручні і вчепився в них обома руками. Але він лише відпочивав. Він не ставав слабшим. Джонатан хотів виграти час, щоб підтягнулося його таємне підкріплення.

— Пайне, товар уже доставили. Підкинув їм судно-друге, когось, може, і заарештували — яка в біса різниця? Ти ж не думаєш, що я цим усім займаюся сам, правда? — Потім він повторив те, що вже сказав Джед. — Це не злочин. Це політика. Недобре задирати носа. Так воно є в світі.

Джонатан знову почав іти до нього, хоча кроки його були широкі і невпевнені. Коркоран натиснув на спусковий гачок.

— Пайне, можеш їхати додому. А ні, чекай, тобі не можна. Лондон висмикнув килим з-під твоїх ніг. В Англії на тебе чекає ордер на арешт. Корке, застрели його. Зараз. Пострілом у голову.

— Джонатане, зупинись.

Хто покликав його — Джед чи Софі? Іти прямо йому вже було занадто складно. Йому захотілося знову спертися на поруччя, але він уже був на середині палуби. Він насилу волочив ноги. Палуба гойдалася. Його коліна підкошувалися. Але воля у ньому не гасла. У ньому горіла рішучість у боротьбі зчепитися з недосяжним, вимазати кров’ю Ро-уперовий чудовий білий смокінг, розмазати його дельфінячу посмішку, змусити його кричати: «Я вбиваю, я чиню нечесно. Існує добро і зло, і я — це зло!»

Роупер рахував, як любив рахувати Коркоран. Але чи він рахував страшенно повільно, чи Джонатан втратив відчуття часу. Він почув «один» і почув «два», але він не почув «три» і подумав, що, може, це ще один спосіб померти: вони тебе вбивають, але ти продовжуєш жити так само, як і раніше, просто ніхто не знає, що ти ще тут. Потім він почув голос Джед, і у ньому звучали авторитарні нотки, які завжди особливо його дратували:

— Джонатане, ради Бога, подивись!

Роуперовий голос звучав так, ніби радіостанція, на яку натрапив випадково.

— Так, дивись, — погодився він. — Пайне, дивися сюди. Дивись, що тут у мене є. Пайне, це Джед у ролі Деніела. Лише цього разу все по-справжньому.

Він зумів подивитися, хоча перед очима все пливло. І побачив, що Роупер, як зразковий офіцер командування, стоїть в елегантному білому смокінгу на крок попереду свого ад’ютанта майже по стійці «струнко», щоправда, однією рукою він тримає Джед за її каштанове волосся, а іншою приставив Коркоранів пістолет до її скроні — ось так, звичайно ж, стріляний вовк Коркі носить старий добрий армійський дев’ятиміліметровий «Браунінг». І тут Джонатан ліг чи впав, і цього разу він почув голос Софі і Джед одночасно, вони кричали йому, щоб він не засинав.

Вони знайшли для нього покривало, і коли Джед і Коркоран підняли його на ноги, Джед закутала його плечі з такою турботою, яку вона колись виявляла на Кристалі. Потім Джед і Коркоран, які все ще тримали його, поки Роупер не випускав з рук пістолет на випадок другого воскресіння, потягнули його до бокової частини яхти, оминаючи по дорозі те, що залишилося від Фріскі і Таббі.

Коркоран наказав Джед іти першій, а потім вони обоє допомогли Джонатану спуститися трапом, а Ґас з моторного човна вже простягав йому руку. Але Джонатан відмовився на неї спертися і мало що не впав у воду, і Джед вкотре здивувалася його впертості — це ж треба її проявити саме тоді, коли всі намагаються йому допомогти. Коркоран почав говорити щось незв’язне про те, що нібито цей острів — венесуельський, але Джед наказала йому заткнутися і він послухався. Ґас спробував розповісти їй, як керувати човном з підвісним двигуном, але вона знала це не гірше за нього і так йому й сказала. Джонатан, закутаний в покривало, наче монах у рясу, схилився посередині човна, інстинктивно зрівноважуючи його. Його очі, ледве помітні на запухлому обличчі, дивилися на яхту «Паша», яка нависала над ним, мов хмарочос.

Джед підвела очі і помітила Роупера у його білому смокінгу — він дивився у воду, немов шукав щось загублене. На хвилинку він їй знову здався точнісінько таким, яким вона його побачила у той перший день у Парижі: привабливий і веселий англійський джентльмен, зразковий представник свого покоління. Він зник і їй здалося, що музика з палуби стала трішки гучніше лунати над хвилями, коли він повернувся до танців.

31

Першими помітили брати Госкін. Вони саме поралися з пастками для омарів біля Леньйон-Гед. Піт усе побачив, але він не сказав ні слова. У морі Піт був не багатослівний. Хоча, правду кажучи, і на березі він не надто любив точити ляси. їм сьогодні щастило на омарів. Вони зловили чотирьох красенів, які разом важили футів з десять, ну і ну.

Отож Піт і його брат Редферс поїхали в Ньюлін на своєму старому поштовому фургоні і отримали за омарів готівку, тому що вони за омарів брали виключно готівку. І по дорозі назад до Портґварра Піт обернувся до Редфер-са і сказав:

— Бачив вранці світло в котеджі в Леньйоні?

І виявилося, що Редферс також його бачив, але не надав цьому жодного значення. Він вирішив, що це якісь хіпі, чи нью-ейджери, чи як їх там, словом, хтось з тих мудаків з автобусного табору біля Сент-Джаста.

— Може, якийсь міський крендель приїхав і купив ту хату, — висунув припущення Редферс після того, як вони вже проїхали добрячий шмат дороги. — Вона і так довго порожньою стояла. Може, з рік. З наших ніхто не має стільки лаве.

Піту немов увірвався терпець. Здавалося, братові слова його дуже образили.

— Як можна купити будинок, якщо його власник як у воду впав? — різко запитав він свого брата. — Це будинок Джека Ліндена. Ніхто не може купити цей будинок, перш ніж знайде самого Джека.

— То, може, це і Джек повернувся, — сказав Редфердс. Піт і сам так думав, просто не казав це вголос. Отож Піт узяв брата на кпини і обізвав його дятлом.

Протягом кількох днів після цього випадку жоден з братів не мав що додати на цю тему, тому вони її не обговорювали ні між собою, ні з кимось іншим. Коли погода така чудова і скумбрія ловиться, і навіть лящ, якщо знати, де його шукати, то чого забивати собі голову думками про якесь світло, яке горіло у спальні на другому поверсі в будинку Джека Ліндена?

І аж одного вечора тижнем пізніше, коли вони дивилися на клаптик мілководдя, яке завжди так подобалося Літові, їхні носи залоскотав запах деревного диму, який приніс береговий вітер, і вони — кожен окремо, не кажучи один одному ні слова — прийняли однакове рішення спуститися стежиною і з’ясувати, кого ж це нечистий приніс у той будиночок, — напевно, там Лаккі, той смердючий старий телепень, і його чортова дворняга. Якщо це так, то нічого йому тут робити. Принаймні у домі Джека Ліндена. Хто завгодно, тільки не Лаккі. Це було б геть негарно.

Ще задовго до того, як брати дійшли до вхідних дверей, вони вже знали, що в домі був зовсім не Лаккі. Коли Лаккі заселявся у будинок, він не підстригав траву навколо стежки до порогу і не начищав до блиску мідну клямку. І у нього на пасовиську не стояла б прегарна каштанова кобила — та вона мало що не посміхалася до них, їй-бо!

Лаккі не розвішував жіночу білизну на мотузках, хоча від нього можна було всілякого чекати. Він би не стояв, як укопаний, у вікні вітальні, більше схожий на тінь, ніж на якогось живого підсвинка. Хоча тінь цього чоловіка була на диво знайомою, попри те, що він так сильно схуд, і тінь ця немов припрошувала їх підійти ближче, щоб він, підступний чортяка, міг переламати їм ноги, як тоді майже переламав Піту Пенґеллі, коли вони подалися на «лампове» полювання на його кроликів.

І бороду відростив, встигли помітити вони, перш ніж чимдуж чкурнули стежкою назад: густа така борода, як любили носити в Корнволлі, швидше маска, ніж борода. Спаси Господи! Джек Лінден з бородою Христа!

Але коли Редферс, який у той час залицявся до Мерилін, зібрався з духом і розповів місіс Третевей, своїй майбутній тещі, що Джек Лінден повернувся у Леньйон, не привидом, а власною персоною — з плоті і крові, вона задала йому такого перцю з маком, що ого-го:

— Ніякий це не Джек Лінден, не забивай нам тут баки, — різко відповіла вона. — Редферсе Госкен, не будь дурником. Там оселився пан з Ірландії зі своєю дамою, вони будуть розводити коней і малювати картини. Вони купили цей будинок, виплатили всі борги і починають нове життя, саме час тобі подумати про те саме.

— А мені здалося, що це Джек, — відповів Редферс рішучіше, ніж почувався насправді.

Місіс Третевей на хвильку затихла, розмірковуючи, що саме безпечно буде розповісти хлопчині з не надто видатними розумовими здібностями.

— Редферсе, послухай, — сказала вона. — Джек Лінден, який колись тут жив, уже дуже далеко за горами і за долинами. Той пан, який оселився в Леньйоні — ну, може,

він і якийсь Джеків родич, усіляке буває, бо тим, хто погано знав Джека, він здається на нього схожим. Редферсе, сюди приїжджала поліція. Дуже переконливий джентльмен з Йоркширу, надзвичайно чарівний, приїхав сюди аж з самого Лондона і поговорив тут з певними людьми. І той, хто комусь здається Джеком Лінденом, для інших, трохи мудріших, лише абсолютно безневинний незнайомець. Тому перестань-но про це теревенити, якщо не хочеш потривожити дві безгрішні душі.

Примітки

1

Війна в Перській затоці (2 серпня 1990-28 лютого 1991) — війна між коаліцією, до складу якої входило 34 країни на чолі з США, та Іраком. Війна розгорнулася у відповідь на вторгнення Іраку в Кувейт та анексію його території (ітут і далі — примітки перекладачки).

2

Вільгельм Телль — національний герой Швейцарії, який жив наприкінці XIII-на початку XIV ст.; борець за незалежність своєї країни від Австрії та Священної Римської імперії.

3

Ідеться про гусей, які врятували жителів німецького міста Фрайбург у листопаді 1944 року. Під час Другої світової війни Фрайбургу вдалося уникнути масових бомбардувань, тому місцеве населення більше не ховалося в укриттях, коли лунали попереджувальні сирени. 27-го листопада 1944 року жителі міста так само не відреагували на сирени, але гуси почали дивно поводитися і здіймати неймовірний галас. Врешті місцеві жителі здогадалися, що щось не так, і заховалися. У той день на місто скинули 14 525 бомб і 9600 осіб постраждали, проте більшість населення була в укриттях, завдяки чому значно більших жертв вдалося уникнути.

4

Ідеться про сімох сурмачів — передвісників кінця світу, які згадуються у Книзі Об’явлення Нового Заповіту.

5

Бакара — азартна гра в карти.

6

Зарин, зоман і табун — отруйні речовини, які завдяки своїй нервово-паралітичній дії використовуються як хімічна зброя.

7

Белгравія — один з найфешенебельніших районів Лондона, де мешкало багато поколінь британської еліти, а також заможні іноземці.

8

«When I Таке Му Sugar То Теа» — джазова композиція, написана 1931 року, яку виконував Френк Сінатра та багато інших відомих артистів.

9

Школа Роудін — незалежна школа-інтернат у Великобританії для дівчат віком від її до і8 років. Одна з найдорожчих та найпрестижніших шкіл країни.

10

Джордж Стаббс (1724-1806) — англійський художник і вчений-біолог, здебільшого відомий завдяки картинам, на яких він зображав коней.

11

Скільки коштує? (ісп.)

12

Антоніо Канова (1757-1822) — італійський скульптор, представник класицизму у європейській скульптурі.

13

Традиційна французька страва з телячої печінки.

14

Добрий вечір (нім.)

15

Вайтголл — назва вулиці у центральній частині Лондона, на якій розташовані численні міністерства та департаменти (наприклад, секретаріат кабінету міністрів та міністерство оборони). Назва «Вайтголл» часто вживається як метонім для позначення всього апарату державного управління Великобританії.

16

Шарль Моріс де Талейран-Перігор (1754-1838) — французький політик і дипломат, мав значний вплив на французьку дипломатію і загальний хід європейської історії XIX століття. Попри неабиякий дипломатичний хист, Талейран також відомий своєю безпринципністю і грошолюбством.

17

Рівер-гауз — одна з назв Таємної служби розвідки Великобританії. Її штаб-квартира розташована на південному березі річки Темзи у Лондоні, звідки і походить ця назва.

18

Член Фабіанського товариства — соціал-реформістської організації англійської інтелігенції, яка відстоювала поступовий перехід до соціалізму за допомогою мирних реформ.

19

У місті Ленлі, штат Вірджинія, розташована штаб-квартира Центрального розвідувального управління США, тому ця географічна назва часто вживається як метонім до ЦРУ.

20

Г’юбер Робер (1733-1808) — французький художник-пейзажист..

21

Тамбурмажор — головний полковий барабанщик у французькій армії XVII-XIX ст.

22

Magna cum laude (лат.) — з високою відзнакою.

23

Коносамент — документ, виданий перевізником, який засвідчує прийняття вантажу для перевезення.

24

Pflümli (нім.) — сливове бренді.

25

Вестленд «Лінкс» — британський багатоцільовий військовий гелікоптер.

26

Узі — серія ізраїльських кулеметів з відкритим затвором, які діють за принципом використання його віддачі. Менші варіанти вважаються пістолетами-кулеметами. Назва «Узі» походить від імені конструктора зброї Узіеля Галя.

27

Геклер — неофіційна назва МР7 — автоматичної зброї, пістолета-кулемета зі спеціально розробленим для нього набоєм 4,6x30 мм. Назва походить від назви німецької компанїї-виробника «Hecker&Koch».

28

РПГ — ручний протитанковий гранатомет.

29

Гамельнський щуролов — персонаж середньовічної німецької легенди, у якій головний герой за допомогою магії позбавляє місто Гамельн від пацюків.

30

Атенеум — закритий клуб у Лондоні, до якого входять чоловіки і жінки, які досягли певних успіхів у науці, літературі та мистецтві.

31

Лендс-Енд (з англійської — Land’s End, «Край землі») — мис на крайньому заході Корнволлу, найзахідніша точка англійської частини острова Великобританія.

32

Стоун — англійська міра ваги, що приблизно становить 6,34 кілограма.

33

Бейдевінд — курс, при якому кут між напрямком вітру і напрямком руху судна менше 90 градусів.

34

Дякую, мамо (фр.).

35

Запрошуємо всіх мамусь (фр.).

36

Великий буфет китайської кухні від матерів (фр.).

37

Оце ми повеселимося! (фр.)

38

А, ви, мсьє, хто ви? (фр.)

39

Як-як, дорогенький? (фр.)

40

Багажу немає? (фр.)

41

Що ж, мсьє, гарного вам вечора (фр.).

42

Повечеряєте з нами, мсьє Борегар? (фр.)

43

Еге хлопці? (фр)

44

Ну що ж, нічого не вдієш! (фр.)

45

Непримиримий (фр.).

46

Витончений дикун (фр.).

47

Горище (фр.).

48

Мій хлопчику (фр.).

49

Еге ж, моя дорогенька («фр.).

50

«Кухонний довідник» (фр.).

51

Дорогенька, ти не віриш? (фр.)

52

Тут: гей (фр.).

53

Я певна! (фр.)

54

Крі — індіанський народ, який належить до корінного населення Північної Америки.

55

Люба (фр.).

56

Моя маленька квіточко (фр.).

57

Ти приїхала на... (фр.)

58

Класно, еге ж? Ти бачила... (фр.)

59

Дуже (фр.).

60

Тобі теж потрібно таку купити! Для твого приданого! (фр.)

61

Чудово (фр.).

62

«Бланк А для осіб від іб років» («фр.).

63

Усе життя (фр.).

64

Трошки (іфр.).

65

Наївно (фр.).

66

Мануель Антоніо Нор’єга Морено — диктатор Панами у 1983-1989 роках, усунений від влади внаслідок вторгнення США.

67

Негідник! (фр.)

68

«Бюро паспортів, міністерство внутрішніх справ, Оттава» (фр.).

69

Каліпсо — танцювальний музичний стиль карибського походження.

70

Глісер — плоскодонне швидкохідне судно, яке внаслідок швидкого руху ковзає поверхнею води.

71

Бронкс — один з районів Нью-Йорку, відомий високими рівнями безробіття та злочинності.

72

Джимхана — вид кінного спорту.

73

Емаскуляція — хірургічне видалення статевого члена.

74

Бувай (нім.).

75

Коледж Вассар — приватний коледж у штаті Нью-Йорк, перший вищий навчальний заклад у США, який почав видавати дипломи жінкам. Входить до асоціації семи найстаріших та найпрестижніших жіночих коледжів на східному узбережжі США «Сім сестер».

76

Скотленд-ярд — назва вулиці у Лондоні, де розташована штаб-квартира міської поліції Лондона.

77

Джеймс Френсіс Кеґні — американський актор Голлівуду, зазвичай у фільмах виконував роль «поганого хлопця».

78

Поль Ґоґен — французький художник-імпресіоніст.

79

«La donna e mobile» — арія герцога Мантуанського з опери Джузеппе Вер-ді «Ріголетто».

80

Bulgari — італійська компанія предметів розкоші.

81

Поль де Лемері — ювелір XVIII століття, зазнав великої слави за свої майстерні вироби зі срібла.

82

Шропшир — графство на заході Англії.

83

Фуляр — хустка з м’якої шовкової тканини.

84

Фураж — сухі корми для свійських тварин.

85

Траверсувати — рухатися гребенем гірського хребта, що з’єднує кілька гірських вершин.

86

Рійштафель (з під. — «рисовий стіл») — комплексний обід, традиційний для індонезійської кухні колоніального періоду, під час якого подається велика кількість страв.

87

Пап’яменто — креольська мова, рідна мова жителів Аруби, Кюрасао та Бонайре.

88

Кулемет Ґатлінга — одна з найвідоміших перших швидкострільних збройних систем, попередник сучасного кулемета. Назва походить від прізвища винахідника кулемета Річарда Ґатлінга.

89

«Стінгер» — переносний зенітно-ракетний комплекс класу «земля-повіт-ря» американського виробництва. Назва походить від англійського слова «stinger», що перекладається як «жало».

90

Пампа — степ на південному сході Південної Америки, здебільшого у субтропічному кліматичному поясі.

91

Дівчина (ісп.)

92

Ґрінґо — у країнах Латинської Америки зневажлива назва американців, які не розмовляють іспанською мовою.

93

ДРЛС — система дальнього радіолокаційного стеження.

94

Атол — кораловий острів кільцеподібної форми.

95

Сандиніст — член Фронту національного визволення ім. Сандіно у Нікарагуа.

96

Перлюстрація — таємне розпечатування і перегляд певними органами секретних листів.

97

Пелем Ґренвіль Вудгауз — відомий англійський письменник-гуморист.

98

Закон про недоторканність особи (лат.)

99

Бівуак — місце ночівлі військ або туристів у польових умовах.