Бернард Шоу

Пігмаліон

П’єса на 5 дій

Переклад: Микола Павлов

Версія файлу 0.9

БУЛ

ВСТУП

ПРОФЕСОР ФОНЕТИКИ

Як ви згодом переконаєтеся, «Пігмаліон» потребує не вступу, а післямови, яку й подано після п’єси, там, де їй належить бути.

Англійці й самі своєї мови не шанують, і дітей своїх навчити неспроможні. Орфографія для англійця — темний ліс, бо в старому правописі лише приголосні — та й то не всі — мають хоч приблизно узгоджене фонетичне значення. В результаті ніхто вам не скаже, як що читається, і щойно один англієць розтулить рота, як другий уже кипить до нього зневагою. Сьогодні іноземці вже повністю освоїли більшість європейських мов, але англійська та французька лишаються недоступними ні іноземцям, ні самим її носіям. Справжній енергійний фонетист — ось який реформатор потрібен зараз Англії! Один з таких і став героєм цієї популярної нині п’єси.

Історія знає вже чимало подібних героїв-реформаторів, які марно волали в пустелі. Коли наприкінці 1870 років я почав цікавитися фонетикою, славнозвісний Александр Мелвіл Белл[1], винахідник «Видимого мовлення», емігрував до Канади, де його син винайшов телефон. Александр Дж. Еліс[2] на той час усе ще лишався лондонським патріархом, його величну голову все ще прикривала оксамитова шапочка, за яку він щоразу вишукано перепрошував публіку на своїх виступах. Разом із Тіто Пальярдіні, ще одним ветераном фонетики, обидва вони належали до тих людей, яким просто не можна не симпатизувати. На відміну від них, Генрі Світу[3], тоді ще юнакові, явно бракувало м’якості їхньої вдачі: до звичайних смертних він ставився з такою ж терпимістю, як Ібсен[4] чи Семюел Батлер[5]. З його талантом фонетиста (а як на мене, то він краще за них усіх знав свою справу) він міг би зробити блискучу наукову кар’єру і, може, популяризував би любиму науку — якби не його сатанинське презирство до академічних достойників і взагалі до всіх науковців, які ставили давньогрецьку понад фонетику. У той час коли в Південному Кенсинґтоні виник Імперський Інститут[6], а Джозеф Чемберлен[7] розширював межі імперії, я умовив видавця одного з провідних щомісячників замовити Світові статтю про значення фонетики для Британської імперії. Надіслана стаття цілком і повністю складалася з якнайгостріших випадів проти одного професора мови й літератури, чию посаду — на думку Світа — мав право займати виключно фахівець-фонетист. Через пасквільний характер друком стаття не вийшла: її довелося повернути авторові, а мені довелося відмовитися від мрії витягти Світа на Олімп науки.

Через багато років я знов зустрів Світа — і яким же було моє здивування! Гординя перетворила приємного юнака на запеклого бунтаря, що цілком віддався боротьбі проти Оксфорду з усіма його традиціями. Певне, усупереч його волі, Світа, засадовили викладати там фонетику. Можливо, майбутнє фонетики належить саме його учням — кожен з них боготворив Світа,— але ніщо не могло змусити їхнього наставника бодай трохи примиритися з університетом, за який він, користуючись своїм священним правом випускника, чіплявся з усією відданістю колишніх студентів Оксфорду. Смію припустити, що Світові записки, якщо він по собі їх залишив, містять деякі пасквілі, котрі років за п’ятдесят можна було б опублікувати вже без особливих руйнівних наслідків. Як на мене, Світ зовсім не був злим, радше навпаки. Він просто не терпів дурнів, а за дурнів Світ вважав усіх науковців, які не віддавалися фонетиці до нестями.

Пігмаліон Хіґінс — це не портрет Світа. Вся історія з Елізою Дулітл була б для Світа неможливою. І все ж, як ми побачимо, Хіґінс має дещо від свого колеги. Коли б то Світові Хіґінсову міць і темперамент, він зміг би підпалити Темзу. Але Світ залишився Світом, і це не завадило йому як фахівцеві справити на Європу величезний вплив. Тому для іноземних фонетистів і досі є загадкою, чому в рідному Оксфорді ім’я Світа маловідоме, а його заслуги мало ким визнані. Я не звинувачую Оксфорд. Гадаю, альма матер має право вимагати від своїх годованців хоч трохи світської вдячності (і, бачить Бог, нічого непомірного в цих вимогах немає). Та, разом з тим, можу собі уявити, як важко генію підтримувати приязні стосунки з тими, хто нехтує його улюблену науку, віддаючи перевагу менш важливим дисциплінам, котрі викладаються вкрай неориґінально, а часом навіть бездарно. Певна річ, якщо стаєш із кимось на прю, то особливої шани від супротивників не жди.

Про подальші покоління фонетистів мені відомо небагато. Скажу лише, що всіх їх затьмарює слава Роберта Бріджеса[8]. Не, певне, йому Хіґінс завдячує своє захоплення Мілтоном[9], хоча тут я знов-таки відкидаю будь-яку портретну подібність. Але якщо п’єса донесе до свідомості публіки, що є на світі такий собі народ — фонетисти і що вони одні з найпотрібніших громадян сьогоднішньої Англії, то можна вважати, мети досягнуто.

Хочу похвалитися неабиякою популярністю «Пігмаліона» як на сцені, так і на екрані. П’єсу дивляться не лише в Англії, але й у всій Європі та Північній Америці. Твір настільки дидактичний, а сюжет його настільки неупереджений, що я радо тикаю «Пігмаліона» під ніс усім розумникам, які, мов папуги, правлять, що мистецтво в жодному разі не може бути дидактичним. П’єса підтверджує мою переконаність у тому, що справжнє високе мистецтво бути іншим просто не має права.

І нарешті, щоб підбадьорити тих, кому вимова заважає зробити кар’єру, додам, що зміни, які сталися з простою квіткаркою завдяки Хіґінсові, не є чимось унікальним або нездійсненним. У наш час дочка консьєржа, що виконує роль іспанської королеви в «Рюї Блазі»[10] на сцені Комеді Франсез і таким чином реалізує свої давні амбіції, є лиш однією з багатьох тисяч чоловіків та жінок, які, відкинувши рідний діалект, навчилися нової мови. Продавщиці у Вест-Енді[11] та домашні покоївки — по суті білінґви. Але ж до справи слід підходити по-науковому, інакше остання стадія навчання буде ще безнадійнішою, ніж перша. Щира говірка лондонських підворіть набагато природніша за спроби неуків наслідувати світське оточення. І хай не думають запопадливі квіткарки, які натраплять на цю п’єсу, що самотужки їм вдасться видати себе за шляхетних панянок. Невміле копіювання лише додасть їм кумедності. Спершу вони мусять заново вивчити алфавіт: без досвідченого фонетиста їм не обійтися.

[1] Александр Мелвіл Белл (1819 — 1905) — англійський фонетист, винахідник «Видимого мовлення», методу навчання глухонімих. Його син, Александр Грехем Белл (1847 — 1922), фізик-філософ, 1876 року винайшов телефон.

[2] Александр Джон Еліс (1814 — 1890) — англійський філолог, математик та музикант, винахідник англійської науки про фонетику.

[3] Генрі Світ (1845 — 1912) — англійський філолог та лінгвіст.

[4] Генрі Йоган Ібсен (1826 — 1906) — норвезький поет і драматург, відомий викривальницьким характером своїх творів, спрямованих проти мішанського світу.

[5] Семюел Батлер (1835 — 1902) — англійський письменник-публіцист. Виступав з гострою критикою проти вікторіанської Англії.

[6] Імперський інститут — Інститут у справах колоній Британської імперії, передусім Індії. Заснований 1887 року в лондонському районі South Kensington (Південний Кенсингтон).

[7] Джозеф Чемберлен (1836 — 1914) — англійський політичний діяч, один із засновників Британської імперії, у 1886 — 1903 роках — міністр колонії.

[8] Роберт Сеймур Бріджес (1844 — 1930) — англійський поет, есеїст, також досліджував проблеми фонетики.

[9] Джон Мілтон (1608 — 1674) — англійський поет, автор епічної поеми «Paradise Lost» («Втрачений рай»).

[10] Рюї Блаз — тут приховано алюзію на знамениту французьку актрису Сару Бернар (1844 — 1923).

[11] Вест-Енд — район Лондона, відомий своїми фешенебельними крамницями.

ДІЯ ПЕРША

Лондон. Ковент Гарден[12] літнього вечора. Злива. Звідусіль лунають відчайдушні сигнали таксі. Перехожі поспішають сховатися від дощу під портиком церкви Святого Павла, що на Ринковій площі. Серед них ПАНІ зі своєю ДОЧКОЮ, обидві у вечірніх сукнях. Усі похмуро вдивляються у стіну з дощу, за винятком одного ПАНА Він стоїть спиною до решти людей, цілковито захоплений нотатками, що їх поспіхом робить у своєму записнику.
Годинник видзвонює чверть на дванадцяту.

ДОЧКА (стоїть поміж центральними колонами портика, ближче до лівої.) Я змерзла до кісток. І куди він заподівся, той Фреді? Уже двадцять хвилин, як пішов.

МАТИ (стоїть праворуч від дочки). Двадцять — не двадцять, а таксі вже можна було взяти.

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ (праворуч від матері). До півдвенацяти й думать забудьте! Поки з тіатрів усі не пороз’їжжаюця, ніхто вам ніякої таксі не дістане.

МАТИ. Як це не дістане?! Ми не можемо стояти тут до опів на дванадцяту! Яке неподобство!

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. Ну, шо ж тут, пані, зробиш...

ДОЧКА. Коли б наш Фреді мав голову на плечах, він давно б уже взяв таксі під театром.

МАТИ. Не його провина, що вільних таксі немає.

ДОЧКА. Інші собі знаходять. Чому ж він не може?

ФРЕДІ, двадцятирічний юнак у вечірньому костюмі, дуже змоклому нижче колін, вбігає з-під дощу з боку Саусемптон-стріт і стає поміж ними, закриваючи мокру парасольку.

ДОЧКА. Що, так і не знайшов?

ФРЕДІ. Нема ніде й за жодні гроші.

МАТИ. Ох, Фреді, цього не може бути... Треба було пошукати краще.

ДОЧКА. Як це мені все набридло! Що ж нам, по-твоєму, самим іти й шукати?

ФРЕДІ. Кажу ж вам, усі зайняті. Дощ полив так зненацька — усі кинулися ловити таксі. Я обійшов усе аж до Черінг Крос і майже до Ладгейт-серкес — ніде немає!

МАТИ. А на Трафальґарській площі?

ФРЕДІ. Теж немає.

ДОЧКА. А ти шукав?

ФРЕДІ. Я дійшов аж до станції Черінг Крос. Ви що, хотіли, щоб я вирушив у Гемерсміт?

ДОЧКА. Шукав називається!

МАТИ. Справді, Фреді, ти такий безпорадний! Піди ще раз; і без таксі не вертайся.

ФРЕДІ. Але ж я весь змокну!

ДОЧКА. А ми що ж? Чи нам стояти увесь вечір тут, на протязі, майже роздягненим? Що за свинство! Тобі на всіх наплювати, крім себе...

ФРЕДІ. Та годі; іду вже, йду. (Розкриває парасольку й біжить у напрямку Стренда, але раптом зіштовхується з КВІТКАРКОЮ, яка теж поспішає сховатися від дощу, й вибиває у неї з рук кошика з квітами. Цей інцидент відбувається на тлі сліпучого спалаху блискавки та оглушливих розкотів грому.)

КВІТКАРКА. Ну, ти, Хреді, диви, куди сунеш!

ФРЕДІ. Вибачте. (Чимшвидше відбігає.)

КВІТКАРКА (підбираючи розкидані квіти й укладаючи їх у кошик.) Оце тобі й манери. Два букети хвіалків мені виваляв! (Сідає під колоною праворуч від ПАНІ й починає перебирати квіти. Привабливою її не назвеш. їй років вісімнадцять-двадцять, не більше. На ній матроський капелюшок із почорнілої соломки, добре припорошений лондонською курявою і навряд чи коли чищений. Волосся, яке давно варто було б помити, набуло неприродного мишачого кольору. Її пальто, звужене в талії, ледве сягає колін. Під пальтом — коричнева спідниця та фартух із грубої тканини. Черевики теж знали й шите, й пороте. Видно, що вона намагалася причепуритися, проте в порівнянні з дамами навколо це справжня замазушка. Рисами обличчя вона їм аж ніяк не поступилася б, якби їх добре відмити. До того ж дівчині не завадило б звернутися до зубного лікаря.)

МАТИ. Даруйте, а звідки ви знаєте, що мого сина звати Фреді?

КВІТКАРКА. О! Так це синок ваш?! Нічо’ не ска’еш, виховала мамуся! Це ж тре’: виваляв мені всі хвіалки в грязюці і втік! На’іть не заплатив бідній дівчині! Так мо’, ви заплатите? (Прошу мені вибачити, але будь-які спроби графічно відтворити її вимову будуть марними, оскільки поза Лондоном ніхто її не збагне.)

ДОЧКА. Мамо, навіть і не думай! Чого захотіла!

МАТИ. Дозволь мені, Кларо. В тебе є дрібні гроші?

ДОЧКА. Ні. Менших за шість пенсів немає.

КВІТКАРКА (з надією). Так в мене б здача найшлась! Та, добра пані?..

МАТИ (до Клари). Дай-но шість пенсів. (Клара неохоче розлучається з монетою). Ось. Це вам за квіти.

КВІТКАРКА. Ой, пасибі вам, добра пані.

ДОЧКА. Нехай віддасть решту. Ці її букети варті один пенні — не більше.

МАТИ. Притримай язика, Кларо. (До дівчини.) Залишіть решту собі.

КВІТКАРКА. Нууу! Пасибі вам, пані.

МАТИ. А тепер скажіть, звідки вам відомо, як звати мого сина?

КВІТКАРКА. Тю! Так мені ж невідомо.

МАТИ. Я сама чула, як ви назвали його на ім’я. Не пробуйте мене ошукати.

КВІТКАРКА (протестуючи). Та хто б оце вас обшуковував? Я сказала на ньо’о «Хреді», а могла б «Чарлі», так само, як і ви б сказали до незнайомого, для любезності.

ДОЧКА. Шість пенсів на вітер! Ой, мамо, до такого і Фреді б не додумався! (З бридливим виразом обличчя відступає за колону.)

ЛІТНІЙ ПАН із привабливою зовнішністю кадрового військового поспішає сховатися від зливи, складаючи на ходу мокру парасольку. Його брюки так само, як у Фреді, змокли до кісточок. На ньому вечірній костюм і легкий плащ. Стає на вільному місці біля колони ліворуч.

ПАН. Оце так злива!

МАТИ. Як ви гадаєте, пане, є надія, що вона вщухне?

ПАН. Боюся, не скоро. Щойно дощ посилився. (Підходить до того місця, де сидить КВІТКАРКА, ставить ногу на плінтус колони і відкочує підкасані холоші брюк.)

МАТИ. Ох, Господи! (Засмучена, підходить до дочки.)

КВІТКАРКА (користується сусідством ПАНА З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ, аби запобігти його ласки). Та не рузстроюйтесь ви, Копитане. Чим сильніш пиріще, тим бистріш кінчиця. Купіть осьо лучче букєтіка.

ПАН. У мене, на жаль, не буде дрібних.

КВІТКАРКА. Так я б вам здачу б дала, Копитане.

ПАН. Із соверена? Дрібніших у мене нема.

КВІТКАРКА. Хіба-таки й нема? Та купіть вже яко’ось букєтіка, Копитане. З півкрони я вам на здачу назбираю. Візьміть осьо-це за два пенси.

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Не будьте надокучливою, дівчино. Це негарно. (Нишпорячи по кишенях.) У мене справді немає дрібних. Стривайте-но: ось три півпенсовики, якщо це вас улаштує. (Переходить під іншу колону.)

КВІТКАРКА (розчарована, але розуміючи, що півтора пенса — усе ж краще за ніщо). Пасибі вам, пане.

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ (до КВІТКАРКИ). Ти май совість: взяла гроші, так букета ж віддай! Онде за колоною якийсь тип стоїть і все за тобою записує. (Усі оглядаються на ПАНА ІЗ ЗАПИСНИКОМ.)

КВІТКАРКА (підхопившись із переляку). Я ж нічо’ тако’о не зробила. Ну забалакала до цьо’о пана — так я ж маю право квітами торгувать, коли на тротувар не лізу. (Істерично.) Заступіця за мене! Я ж порядна дівчина! Я ж тіки попросила, шоб він букета купив!

Загальний гамір. Більшість публіки співчуває КВІТКАРЦІ, проте не схвалює її надмірну емоційність. Люди літні, статечні, торсаючи дівчину за плече, намагаються її підбадьорити: «Годі скімлити! Ну хто тебе скривдив? Ніхто тебе не чіпає. Навіщо так галасувати? Годі, годі, заспокойся». Менш терплячі радять їй закрити пельку або сердито випитують, чого це вона так розійшлася. Ті, що стояли віддалік і не знають, про що йдеться, поспішають до місця пригоди і здіймають іще більшу бучу своїми запитаннями й поясненнями: «Що за шум? Що вона накоїла? Де він? Та ось, застукав її якийсь лягавий. Який? А ондечки, за колоною. Гроші осьо в пана видурила», — і таке інше.

КВІТКАРКА (протискаючись до ПАНА З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ, репетує). Пане, заступіця за мене! Ви не знаєте, шо вони зі мною зроблять. Вони ж мені торгувать не дозволять! Мене ж звідсіля випхають, бо скажуть, шо до мужчин чіпляюсь! Вони ж...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (виходить уперед і стає праворуч від неї, за ним юрмиться натовп). Годі, годі... Ніхто вас не скривдить, дурне ви дівча. За кого ви мене маєте?

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. Заспокойся, він жинтільмен. Диви на йо’о черевики. (До пана із записником.) Вона була подумала, пане, шо ви лягавий.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (зі жвавим зацікавленням). А що це значить — «лягавий»?

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ (не знаходячи визначення). Ну, це...так ск’ать, «лягавий»... Як ше назвать?.. Це так, як стукач або поліцай...

КВІТКАРКА (не вгаваючи). Та Святим Писанням клянуся, шо я й словом...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (тоном наказу, проте досить добродушно). Годі вам! Замовкніть нарешті! Невже я схожий на полісмена?

КВІТКАРКА (все ще не заспокоївшись). А нашо ж ви мене записували? Як я знаю, чи ви пра’ільно мене записали? Покажіть, шо там у вас! (ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ розкриває свої нотатки, тицяє їй під носа. Юрба також намагається зазирнути в записи через його плече, причому напирає так, що інший навряд чи встояв би на ногах.) Шо воно таке? Хто ж тут шо пойме? Нічо’ не розберу.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Я розберу. (Читає, якнайточніше відтворюючи її вимову.) «Та не розстроюйтесь ви, Копитане... Купіть осьо лучче букєтіка».

КВІТКАРКА (геть спантеличена). Так це то’о, шо я сказала на ньо’ «Копитане»?! Я ж не хтіла ніко’ обідить! (До ПАНА З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ.) Пане, скажіть, хай не заявля на мене через оте тіки слово! Ви ж...

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Заявляти?! Ні на кого я не заявлятиму. (До пана із записником.) Справді, пане, якщо ви детектив, то я ще не потребую вашого захисту від дівчат. А ця дівчина поводилася цілком пристойно, усі це бачили.

ГОЛОСИ З НАТОВПУ (висловлюючи обурення свавіллям поліції). Пра’ільно! А чо’ він лізе? Займався б ото своїм ділом! Йому, бач, вислужицця закортіло, ото й записує, хто шо скаже! Дівчина до ньо’о й словом не обізвалася. А на’іть, коли й так, то шо?! Не мона вже бідній дівчині від дошшу сховаться, шоб хтось її не зобидив, ітд, ітд, ітд. (Співчутливіші відводять її до колони. Дівчина знов сідає і намагається заспокоїтись.)

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. Це не лягавий. Просто любе пхати носа не в свої діла. Я ж вам кажу: подивіця на йо’ черевики.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (весело поглянувши на нього). А як ваші родичі в Челсі?

НЕЗНАЙОМИЙ (підозріливо). А хто вам ск’ав, шо в мене там родичі?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ, Яка різниця, хто сказав? Вони звідти. (До дівчини.) А ви тут як опинилися? Адже ви родом із Лісон Гроув.

КВІТКАРКА (збентежено). Шо ж, мені вже звідти не мона вийхать? Житя там було гірш, чим у свинюшнику. Ше й за хату три шкури здирали! (Плаче.) Ой бідна ж я, бідна-а-а.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Живіть собі де хочете, тільки не галасуйте так.

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ (до дівчини). Годі вам, годі. Він не може вам нічого заподіяти. Ви маєте право жити там, де бажаєте.

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ (протиснувшись поміж паном із записником та паном з військовою виправою). У віллі на Парк Лейн, наприклад. Хочете, ми з вами удвох це обговоримо?..

КВІТКАРКА (похнюпившись над кошиком, тихо жаліється на свою долю). Я ж порядна дівчина… Ну кому я шо пагане зробила?

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ (не звертаючи уваги на дівчину). Може, й мені скажете, звідки я родом?...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (оком не моргнувши). Гокстон.

Із натовпу чути хихотіння; загальний інтерес до ПАНА ІЗ ЗАПИСНИКОМ явно зростає.

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ (дуже здивовано). Щоб я луснув! Та ви справді все знаєте!

КВІТКАРКА (все ще почуваючи себе скривдженою). Хто йому дав право в чужі діла лізти... Чо’ він до мене причепивсь?

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ (до неї). Пра’ільно! Ти йому так цьо’ не оставляй! (До пана із записником.) Слухайте, хто вам дав право все про всіх знать?

КВІТКАРКА. Та! Хай собі говоре. Не хочу я з ним звязуваця.

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. А все тому, шо ви нас за людей не держите. З отим паном у вас би такі штуки не пройшли.

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ. Точно: скажіть, звідкіля він, як уже взялись угадувать.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Челтнем, Гарроу, Кембридж[13], згодом — Індія.

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Усе правильно.

Натовп вибухає сміхом. Прихильність тепер явно на боці ПАНА ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Чути вигуки на зразок: «Ну, прямо все знає! Так йому просто з мосту і сказав! Чули, як він йому раз-два про те, звідкіля він...»

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Дозвольте поцікавитись, де ви навчилися таких фокусів? Ви часом не виступаєте з цим у мюзик-холі?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Цікава думка. Може, колись і спробую.

Дощ припинився — і люди почали виходити на площу.

КВІТКАРКА (невдоволена зміною загального настрою на користь ПАНА З ЗАПИСНИКОМ). Зачіпа бідну дівчину... Жинтільмен називаєця!

ДОЧКА (втративши терпець, безцеремонно проштовхується вперед, відпихаючи КВІТКАРКУ і ПАНА З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ, який ґречно відступає за колону). Де ж той Фреді?! Ще трохи — і я на цьому протязі достоюся до пневмонії.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (до себе, поспіхом занотовує). Ерлскорт.

ДОЧКА (роздратовано). Будьте ласкаві тримати ваші недоречні ремарки при собі.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Хіба я сказав уголос? Я не навмисне. Вибачте. А от мати ваша, звичайно ж, із Епсома.

МАТИ (підходить і стає поміж ДОЧКОЮ та ПАНОМ ІЗ ЗАПИСНИКОМ). Як цікаво, адже я справді виросла неподалік від Епсома, у Товстопанському Парку.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (розвеселившись). Ха! ха! Ні в біса ж собі назвочка! Прошу вибачити. (До дочки.) Ви хотіли взяти таксі, коли не помиляюся.

ДОЧКА. Не смійте навіть озиватись до мене.

МАТИ. Кларо, прошу тебе... (У відповідь ДОЧКА лише роздратовано знизує плечима і з виглядом погорди відходить.) Якби ви знайшли нам таксі, ми були б дуже вдячні. (ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ дістає свисток.) О, дякую. (Відходить до ДОЧКИ.)

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ дмухає у свисток — лунає пронизливий свист.

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ. Отакої! Я ж казав, шо це перевдітий полісмен.

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. Та то ж не поліцейський свисток, а спортивний.

КВІТКАРКА (все ще ображена). Хто йому дав право мене принижать?! В мене такі самі почутя, шо й в усякої леді!

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Не знаю, чи ви помітили, але дощ перестав.

ЧОЛОВІК ІЗ НАТОВПУ. А й справді! Шо ж ви раніш не сказали, а то стою тут, слухаю ваші дурнуваті побрехеньки!.. (Іде в напрямку Стренда.)

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ. Хоч’те, я вам зара’ скажу, звідкіля ви самі взялись? З психотричної лікарні. Там вам і місце.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (люб’язно його виправляючи). Псих-І-А-тричної.

ІРОНІЧНИЙ НЕЗНАЙОМЕЦЬ (намагаючись говорити вишукано). Дуже вдячний вам, пане прохвесор. Ха-ха! Здоровенькі були! (Підносить капелюха з глузливою шанобливістю і йде геть.)

КВІТКАРКА. Куди таке годиця, отако людей страхать! А коли б йому самому хтось таке утнув!

МАТИ. Дощу вже немає, Кларо. Можемо пройтися до автобусної зупинки. Ходімо. (Підбирає спідницю і рушає в напрямку Стренда.)

ДОЧКА. А як же таксі... (Мати її вже не чує.) Боже, як мені все це набридло... (Роздратована, йде за матір’ю.)

КВІТКАРКА. Горе, та й годі! Шо то за житя, як кожне тобі дошкуля та ше й зачіпа!

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ (вертаючись на своє місце, ліворуч від ПАНА ІЗ ЗАПИСНИКОМ). Дозвольте поцікавитись, як це у вас виходить?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Звичайна фонетика, наука про звуки мови. Моя професія і водночас хобі. Щасливий той, хто заробляє на життя своїм хобі! Вимову ірландця або йоркширця розпізнає кожен. Я ж визначаю, звідки людина, із точністю до кількох кілометрів, а якщо це лондонець, то назву й вулицю.

КВІТКАРКА. Де ж йо’о совість! Посоромився б!

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Невже цим заробиш на життя?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Авжеж! І цілком непогано. Наш час — це час вискочнів. Є такі, що починають у Кентіштауні з вісімдесяти фунтів на рік, а закінчують у віллі на Парк Лейн, маючи на рік не менш як сто тисяч. Вони раді розпрощатися зі своїм злидарським кварталом, але варто їм мовити бодай слово — і вимова їх виказує. І ось є я, який може їх навчити...

КВІТКАРКА Займалися б ото своїм ділом і оставили бідну дівчину в покої...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (вибухає). Жінко, або припиніть це огидне квоктання, або шукайте собі притулку під стінами іншого храму.

КВІТКАРКА (з боязким викликом). Маю право буть там, де собі хочу, так, як і ви.

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Особа, що видає такі огидні й бридкі звуки, не має ніяких прав: ані десь бути, ані взагалі існувати. Згадайте, що ви живе створіння, наділене душею і даром виразного мовлення; що ваша рідна мова — це мова Шекспіра і Мілтона, мова, якою написано Біблію. А ви сидите тут і квокчете, як та курка.

КВІТКАРКА (вкрай розгублена, скоса дивиться на нього з подивом і водночас осудливо, не наважуючись підняти голову). Ггууу-у-у...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (мерщій занотовуючи почуте). Боже праведний, що за звук! (Занотовує, після чого дивиться у записник і читає, точно відтворюючи.) «Ггуууу-у...»

КВІТКАРКА (задоволена цим спектаклем, мимоволі сміється). Ото дає!

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Ви бачите цю істоту з лондонських підворіть? З такою вимовою сидіти їй повік у канаві! Але дайте мені три місяці — і ця дівчина зійде в мене за герцогиню на прийомі в будь-якому посольстві. Я міг би навіть забезпечити їй місце покоївки або продавщиці в магазині. А там бездоганна вимова ще важливіша.

КВІТКАРКА. Шо ви таке балакаєте?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Саме так, ви, неотесана головешко, втілення глуму з англійської мови! Не ганьбіть шляхетну архітектуру цих колон! У мене вас прийматимуться царицю Савську. (До пана з військовою виправою.) Ви мені вірите?

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Звичайно. Я й сам вивчаю індійські діалекти, і...

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ (пожвавлено). Справді? А чи не знаєте ви полковника Пікерінґа, автора «Розмовного санскриту»?

ПАН З ВІЙСЬКОВОЮ ВИПРАВОЮ. Я і є полковник Пікерінґ. А з ким маю честь?

ПАН ІЗ ЗАПИСНИКОМ. Генрі Хіґінс, укладач «Універсального алфавіту Хіґінса».

ПІКЕРІНҐ (радісно). Я приїхав із Індії умисне, щоб зустрітися з вами!

ХІҐІНС. А я збирався до вас в Індію!

ПІКЕРІНҐ. Де ви мешкаєте?

ХІҐІНС. Вімпол-стріт, 27А. Чекатиму на вас завтра ж!

ПІКЕРІНҐ. Я зупинився в готелі «Карлтон». Ходімо зі мною, перекиньмося слівцем за вечерею.

ХІҐІНС. Залюбки!

КВІТКАРКА (до Пікерінґа, коли той проходить коло неї). Купіть букєтіка, добрий пане, а то мені нічим за хату платить...

ПІКЕРІНҐ. На жаль, у мене справді немає дрібних. (Відходить.)

ХІҐІНС (обурений нещирістю дівчини). Безсовісна! Ви ж казали, що розміняєте півкрони.

КВІТКАРКА (сердито підхопившись на ноги). Серця в вас нема! (Жбурляє кошика йому до ніг.) Осьо вам! Беріть усю корзину за шись пенсів!

Годинник на церкві видзвонює пів на дванадцяту.

ХІҐІНС (почувши в цьому Божий докір за свою немилість до бідної дівчини). Глас Божий! (Урочисто підносить капелюха, потім кидає у кошик жменю монет і йде слідом за Пікерінґом.)

КВІТКАРКА (дістає півкрони). Ггии! (Дістає кілька флоринів.) Хо-хо! (Дістає ще кілька монет.) Огго! (Дістає півсоверена.) О-го-го!

ФРЕДІ (вистрибує з таксі). Нарешті знайшов! Егей! (До дівчини.) Тут дві пані стояли. Не знаєте, де вони?

КВІТКАРКА. Як дош перестав, на автобус потьопали.

ФРЕДІ. Неподобство! Що ж мені тепер робити з таксі?

КВІТКАРКА (велично). А нічо’. На цій таксі я поїду! (Пропливає повз Фреді до машини. Побачивши її, водій мерщій простягає руку і зачиняє перед нею дверцята. Розуміючи його сумнів, дівчина показує жменю монет.) Бач, Чарлі? Шо там для мене за якусь таксі заплатить! (Водій із посміхом відчиняє дверцята.) Ну, от... А корзину куди?

ВОДІЙ ТАКСІ. Сюди давай. Два пенси зверху.

КВІТКАРКА. Так... Тіки шоб же ж ніхто її не бачив! (Мерщій просуває кошика в машину і влазить сама, гукаючи крізь шибку.) Ну, бувай, Хреді!

ФРЕДІ (вкрай здивований, підносить капелюха). На все добре...

ВОДІЙ ТАКСІ. Куди їдем?

КВІТКАРКА. А в цей... В Беконхамський палац!

ВОДІЙ ТАКСІ. Куди?

КВІТКАРКА. От тобі й на! Не знає, де король живе! Ну все, йди здоров, Хреді, ато нам їхать пора. Бувай.

ФРЕДІ. До побачення. (Іде.)

ВОДІЙ ТАКСІ: Який король?! Які це в тебе справи до короля?

КВІТКАРКА. Ясно, шо ніяких, тіки ж не всім про це треба знать. Так, а т’ер дуй на Друрі-Лейн, там одразу за гуталіновою лавкою.

ВОДІЙ ТАКСІ. Оце вже інша річ. Ну даєш, дівко! (Таксі рушає.)

Рушаймо і ми за ними! На в їзді до Енджел Корт, вузького провулку за гуталіновою лавкою, таксі зупиняється. З машини виходить КВІТКАРКА, тягнучи за собою кошик.

КВІТКАРКА. Ну, скіки з мене?

ВОДІЙ ТАКСІ (вказує на лічильник). Ти шо, неграмотна: один шилінг!

КВІТКАРКА. Тю! Оце за дві филини цілий шилінг?

ВОДІЙ ТАКСІ. Дві чи десять, яка різниця?

КВІТКАРКА. Не знаю, хто це таке видумав!

ВОДІЙ ТАКСІ. Ти шо, на таксі не їздила?

КВІТКАРКА (з гідністю). Не бійсь, юначе, їздила-їздила, ще й скіки!

ВОДІЙ ТАКСІ (сміється з неї). Ну, добре, Джуді. Забирай свого шилінга, Бог з тобою! Бувай здорова! (Від’їжджає.)

КВІТКАРКА (принижена). Хам!

Вона підіймає кошика і стомлено рушає з ним до свого помешкання. Це — невеличка кімнатка з вицвілими шпалерами, що де-не-де повідставали від вогкості. До стіни приколоте фото якогось актора та ескізи суконь, про які дівчина може лише мріяти. У вікні висить порожня пташина клітка — на згадку про її покійного квартиранта. Замість розбитої шибки вікно затулене картоном.

Ось, здається, і всі предмети розкоші. Решта — це злиденний прожитковий мінімум: за ліжко править якась лава, накрита купою лахміття, під яким можна якось зігрітися; з боку — накрита рядниною скриня, на скрині — миска та глечик; над скринею — люстерко. Стіл, стілець, викинуті з якоїсь селянської кухоньки; та ще — будильничок на полиці понад каміном, який уже давно ніхто не розпалював. Усе це освітлене газовим світильничком, в газометрі якого видніється пенні. До витрат за світло додамо квартплату: чотири шилінги на тиждень.

Дівчина, як завжди, стомлена. Проте сьогодні вона ще й надто збуджена, щоб відразу заснути. Вона сідає й перераховує своє нове багатство, уже міркуючи, як ним можна розпорядитися. Раптом закінчується газ — і вона вперше з приємністю ловить себе на тому, що їй не шкода опустити в газометр ще один пенні.

Однак ця незвична щедрість настрою не дає їй забути про той факт, що мріяти в ліжку дешевше й тепліше, ніж сидіти при світлі та в холоді. Дівчина знімає шаль та спідницю і долучає їх до численних укривал. Потім скидає черевики і, таким чином перевдягшись до сну, лягає в ліжко.

[12] Ковент Гарден — площа в Лондоні, навколо якої розташовані криті торговельні ряди овочевого та квіткового ринків, відомий театр Ковент Гарден (з 1858 року — Королівська опера), а також церква Св. Павла (не плутати з собором Св. Павла).

[13] Назви місцевостей; ідеться про місцеві приватні школи для дітей із заможних родин.

ДІЯ ДРУГА

Одинадцята ранку наступного дня. Лабораторія Хіґінса на Вімпол-стріт. Початково ця кімната на другому поверсі планувалася як вітальня. Посередині задньої стіни — двостулкові двері. Навпроти дверей — вікна, що виходять на вулицю. У кутку праворуч від дверей — дві високі картотечні шафки, що стоять під прямим кутом одна до одної. Поряд, на письмовому столі, — фонограф, ларингоскоп, батарея тонких органних трубочок із повітряними міхами, набір астрометрів — газових пальничків з високими скляними абажурами (вони під’єднані гумовим шлангом до газового ріжка на стіні), кілька камертонів різного розміру, макет людської голови в натуральну величину, на якому показано голосові органи в розрізі, та коробка із запасними восковими валиками для фонографа.

Ще далі праворуч — камін; біля нього, ближче до дверей, — зручне шкіряне крісло та ящик для вугілля. На камінній полиці — годинник. Поміж письмовим столом і каміном стоїть журнальний столик.

Ліворуч від дверей — шафка з неглибокими шухлядками, на шафці — телефон і телефонний довідник. Далі, в лівому кутку — концертний рояль, хвостом до дверей. Перед роялем бачимо не стільчик, як звичайно, а лавку на всю довжину клавіатури. На роялі — ваза з фруктами й цукерками, здебільшого шоколадками.

Середина кабінету порожня. Крім двох стільців, коло письмового столу, лавки й крісла, біля каміна стоїть іще один стілець, який, мабуть, принесли з іншої кімнати. На стінах висять гравюри, переважно Піранезі[14], та портрети меццо-тінто. Картин немає.

За столом сидить ПІКЕРІНҐ і кладе на своє місце камертон та картки, якими він щойно користувався. ХІҐІНС стоїть поруч, біля картотеки, й засуває назад вийняті шухлядки. У денному світлі видно, що це — міцний, життєрадісний, чудового здоров’я чоловік років сорока. На ньому чорний сюртук з білим крохмальним комірцем і чорна шовкова краватка — атрибути одягу представників його професії. Він належить до тих енергійних науковців, які щиро — подеколи навіть палко — переймаються всім, що може стати предметом наукового дослідження, але в той же час байдужі до себе, до тих, хто їх оточує, а заодно й до їхніх почуттів. Попри свій вік і статуру, він нагадує непосидющу дитину, яка напрочуд жваво й бурхливо реагує на все цікаве, і з якої не можна спускати ока, аби часом не сталася шкода. Його настрій так само по-дитячому мінливий: у хвилини доброго гумору він добродушно бурчить, але тільки-но йому щось не до вподоби, він ураз може вибухнути гнівним буревієм. Та навіть у його найменш привабливому настрої на нього важко розсердитися всерйоз — настільки він безпосередній і прямодушний.

ХІҐІНС (засуваючи останню шухляду). Ну, ось, нібито й усе.

ПІКЕРІНҐ. Справді вражає. Хоча, признаюся, я й половини не розчув.

ХІҐІНС. Хочете прослухати ще раз?

ПІКЕРІНҐ (підводиться, підходить до каміна і стає спиною до вогню). Ні, дякую. Як на перший раз, досить.

ХІҐІНС (йде за Пікерінґом і стає біля нього ліворуч). Втомилися слухати звуки?

ПІКЕРІНҐ. Так. Це надто велика напруга. Я тішився, що вмію чітко вимовити двадцять чотири голосні. Але ваші сто тридцять цілковито мене приголомшили. Здебільшого навіть не відчуваю між ними різниці.

ХІҐІНС (усміхаючись, підходить до рояля й пригощається цукерками). Справа звички. Спочатку ви справді не відчуваєте різниці; але згодом, прислухавшись, розумієте, що вони відрізняються одна від одної, як А від Б.

До кімнати входить ПАНІ ПІРС, економка ХІҐІНСА.

ХІҐІНС. Що сталося, пані Пірс?

ПАНІ ПІРС (розгублена; видно, що вагається). До вас якась молода особа, пане Хіґінс.

ХІҐІНС. Яка молода особа?! Чого їй треба?

ПАНІ ПІРС. Каже, ви дуже зрадієте, коли дізнаєтеся, чому вона прийшла. Це якась проста дівчина. Зовсім проста. Я хотіла відразу показати їй на двері, але подумала, що вона вам може знадобитися, щоб наговорити у ваші апарати. Не знаю, чи я правильно зробила, але до вас іноді приходять такі дивні відвідувачі... Сподіваюся, ви мені вибачите, пане Хіґінс. Гадаю, що...

ХІҐІНС. Усе гаразд, пані Пірс. А чи цікава у неї вимова?

ПАНІ ПІРС. Просто жахлива, пане Хіґінс. Не збагну, як вас може таке цікавити.

ХІҐІНС (до ПІКЕРІНҐА). Послухаймо. Тягніть її сюди, пані Пірс. (Кидається до письмового столу і дістає новий валик для фонографа.)

ПАНІ ПІРС (без особливого бажання). Як скажете, пане Хіґінс. (Спускається сходами.)

ХІҐІНС. Якраз добра нагода. Покажу вам, як робиться запис. Розговорімо її! Спочатку я запишу її в системі Белла, а потім латинським алфавітом. Насамкінець зробимо запис на фонографі — і ви зможете прослуховувати його, скільки захочете, порівнюючи звуки з транскрипцією.

ПАНІ ПІРС (вертається). Ось ця особа. Прошу, пане Хіґінс.

Входить КВІТКАРКА при повному параді. На ній капелюх із трьома страусовими перами: жовтогарячого, блакитного та червоного кольору; фартух тепер майже чистий, і пальто з грубої вовни теж почищене. Пафос цієї жалюгідної постаті, з її наївною поважністю й удаваною статечністю, зворушує Пікерінґа, який уже до цього підвівся в кріслі з появою пані Пірс. Що ж до Хіґінса, то йому байдуже, чоловік перед ним, а чи жінка. Він може лаятись чи здіймати руки до неба, обурений тупістю якоїсь крихітки, та коли йому треба щось випросити, він ладен підлещуватись до неї, мов дитя до своєї няньки.

XIҐІНС (відразу впізнавши дівчину і не приховуючи розчарування, яке у нього, мов у дитини, перетворюється на болючу образу). Та це ж та дівчина, яку я записав учора ввечері. Вона мені більше не потрібна. В мене достатньо записів із вимовою Лісон Ґроув; не збираюся марнувати на неї валик. (До КВІТКАРКИ.) Ідіть, ви нам не потрібні.

КВІТКАРКА. А ви не задирайте носа! Ви ж не знаєте, чо’ я приїхала. (До пані Пірс, яка біля дверей очікує подальших вказівок.) Ви ска’али йому, шо я на таксі?

ПАНІ ПІРС. Що за дурниці, дівчино. Невже ви гадаєте, що такому чоловікові, як пан Хіґінс, цікаво, чим ви приїхали?

КВІТКАРКА. Ой, мона подумать... Він же ж і уроки давать не цураєця, сама чула. А я, шоб ви знали, не кланяця вам приїхала. Не хоч’те моїх грошей — то й не тре’! Друго’о собі найду.

ХІҐІНС. До чого тут ваші гроші?

КВІТКАРКА. А до то’о, шо я уроки в вас брать приїхала. Ясно? І причом не задарма!

ХІҐІНС (приголомшений). Ну, знаєте… Ледве перевівши подих.) І чого ж ви хочете від мене?

КВІТКАРКА. Ну, були б ви жинтільменом, так для початку попросили б мене сісти. Я ж із вигідним ділом до вас.

ХІҐІНС. Пікерінґ, запропонувати, щоб це опудало сіло, чи жбурнути його у вікно?

КВІТКАРКА (налякана, відбігає за рояль і готується до захисту). Ну-нууу! (Ображена, крізь сльози.) Чо’ це я опудало? Кажу ж вам: я платить буду! Як всяка леді!

Остовпівши, чоловіки розгублено дивляться на неї.

ПІКЕРІНҐ (лагідно). Чого ви хочете, дитя моє?

КВІТКАРКА. Не хочу торгувать на вулиці. Хочу буть продавщицею в магазіні. А хто ж мене возьме, як я не вмію балакать по-пра’ільному. А він говоре, шо науче. Мені ж не тре’ вашої ласки. Я платить готова, а він мене обзива, як ту дівку!

ПАНІ ПІРС. Як ви собі, дурненька, уявляєте, що зможете брати уроки в пана Хіґінса?

КВІТКАРКА. А шо ж таке? Я не гірш вашо’о знаю, скіки дають за уроки. От і я стіки ж буду.

ХІҐІНС. Цікаво, скільки ж?

КВІТКАРКА (зрадівши, підходить до нього). Ото зразу б так. Я ж знала, шо ви захоч’те вернуть оте, шо вчора мені кинули. (Довірчо.) Мабуть, під мухою були, еге ж?

ХІҐІНС (тоном наказу). Сядьте!

КВІТКАРКА. Тіки ж ви не думайте, шо це я собі милостиню...

ХІҐІНС (гримає на неї). Сядьте, я кому сказав?!

ПАНІ ПІРС (суворо). Сідайте, дівчино. Робіть, що вам кажуть.

КВІТКАРКА. Нуууу! (Стоїть з напівошелешеним, напівобуреним виглядом.)

ПІКЕРІНҐ (з вишуканою люб’язністю). Чи не бажаєте сісти? (Ставить стільця ближче до каміна, поміж ними з Хіґінсом.)

КВІТКАРКА (непевно). Ну, шо ж... Це мона. (Сідає, Пікерінґ вертається до каміна.)

ХІҐІНС. Як вас звати?

КВІТКАРКА. Еліза Дулітл.

ХІҐІНС (урочисто декламує). Ліза, Еліза та Єлизавета
Квіти збирали в саду для букета.

ПІКЕРІНҐ. Три гарні фіалочки там відшукали.
Взяли по одненькій, а двох не зірвали.

Обидва заходяться сміхом.

ЕЛІЗА Тю! Як подуріли!

ПАНІ ПІРС (стаючи за кріслом Елізи). У шляхетному товаристві так не висловлюються.

ЕЛІЗА. А чо’ ж він зо мною так балакає?

ХІҐІНС. Ближче до справи! Скільки ви збираєтеся платити?

ЕЛІЗА. Я вже знаю, шо по чому. В мене подружка бере хранцузькі уроки по вісімнадцять пенсів за годину. Так то в живого хранцуза! А ви ж майте совість: я ж плачу за мову, шо вже знаю! Так шо, даю вам шилінга — й не торгуйтесь.

ХІҐІНС (походжає по кімнаті та, засунувши руки в кишені, побрязкує ключима й монетами). Знаєте, Пікерінґ, якщо подивитися на цей шилінг не як на шилінг, а як на певний процент її заробітку, то це дорівнюватиме шістдесяти-сімдесяти фунтам мільйонера.

ПІКЕРІНҐ. Цебто як?

ХІҐІНС. Ось підрахуйте: мільйонер має приблизно сто п’ятдесят фунтів на день. Вона заробляє півкрони.

ЕЛІЗА (пихато). Хто вам ск’ав, шо тіки півкрони?

ХІҐІНС (продовжуючи). Вона пропонує мені дві п’ятих від свого денного заробітку. В мільйонера це було б десь шістдесят фунтів. Непогано! Чорт забирай, колосально! Стільки мені ще ніхто не платив.

ЕЛІЗА (підхопившись із переляку). Які шіісят?! Шо ви мелете! Хто вам шо казав за шіісят?! Де я вам їх візьму?!

ХІҐІНС. Прикусіть язика!

ЕЛІЗА (схлипуючи). Нема в мене стіки...

ПАНІ ПІРС. Не плачте, дурненька. Сядьте. Ніхто не візьме ваших грошей.

ХІҐІНС. Зате зараз дехто візьме мітлу і дасть вам гарту, якщо будете рюмсати. Сядьте!

ЕЛІЗА (знехотя, проте скоряється). Ггууу-у-у... Ви мені тут не батько, шоб руки розпускать.

ХІҐІНС. Якщо візьмуся за ваше навчання, то буду, як два батьки! Ось. (Подає їй носовичка.)

ЕЛІЗА. А нашо воно мені?

ХІҐІНС. Витирати очі. Витирати ніс і все, що змокріє. Запам’ятайте: це носовичок, а це ваш рукав; і не плутайте одне з іншим, коли хочете стати леді й працювати в магазині.

Еліза, вкрай спантеличена, безпорадно дивиться на нього.

ПАНІ ПІРС. Марно їй пояснювати, пане Хіґінс. Вона все одно не зрозуміє. Крім того, ви помиляєтеся: вона навіть рукавом не втирається. (Хоче забрати в неї носовичка.)

ЕЛІЗА (вихоплює його). Куди?! Це шо, вам давали?!

ПІКЕРІНҐ (сміючись). Слушно! Боюся, пані Пірс, це тепер слід розцінювати як її власність.

ПАНІ ПІРС (підкоряючись силі обставин). Так вам і треба, пане Хіґінс.

ПІКЕРІНҐ. Ось про шо я подумав, Хіґінсе... Пам’ятаєте, ви казали про посольський прийом? Закладаюся, що у вас цей експеримент не вийде. Проте, якщо вам таки вдасться видати її за герцогиню, я визнаю, що ви найкращий педагог у світі і сам покрию витрати на її навчання.

ЕЛІЗА. От добряча душа! Пасибі, копитане!

ХІҐІНС (спокушений пропозицією, дивиться на Елізу). Приваблива авантюра! Погляньте: вона така вульгарна й так чарівливо замурзана!

ЕЛІЗА (дуже обурена). Ну-нууу! Чо’ це я замурзана?! Я перед виходом і лице мила, й руки. Отак!

ПІКЕРІНҐ. Від ваших компліментів, Хіґінсе, вона явно не втратить голову.

ПАНІ ПІРС (занепокоєно). Це ще як сказати, пане Пікерінґ. Є не один спосіб задурити дівчині голову. Пан Хіґінс знається на цьому краще за будь-кого, хай навіть іноді робить це неумисне. Сподіваюся, пане Хіґінс, ви не штовхнете її на якесь безумство.

ХІҐІНС (захопившись ідеєю Пікерінґа). Усе життя складається з безумств. Але знайти для них нагоду не так легко. Тож, ніколи не гай можливості: вона підвертається так рідко! Гаразд! Зроблю з цієї обшарпанки герцогиню!

ЕЛІЗА (категорично не згодна з такою оцінкою). Ну-нууу!

ХІҐІНС (захоплено). За півроку — а коли в неї добрий слух та гнучкий язик, то й за три місяці — я виведу її на люди й видам за кого завгодно! Почнімо сьогодні, зараз же, негайно! Пані Пірс, заберіть її та відмийте — хоч би й наждаком. Плиту вже розпалено?

ПАНІ ПІРС (протестуючи). Так, але ж...

ХІҐІНС (шаленіючи). Позривайте з неї це лахміття і зараз же спаліть! Зателефонуйте до магазину й замовте новий одяг, а доки привезуть — загорніть хоч би й у газети!

ЕЛІЗА. Жинтільмен, називаєця! Бачила я таких! І ото не сором вам таке казать! Я ж порядна дівчина!

ХІҐІНС. Ну, ось, що, дівчино... Свої провінційні цноти залиште при собі. Вчіться поводитись як герцогиня. Заберіть її, пані Пірс. А не буде слухатись, дайте їй прочухана!

ЕЛІЗА (кидається до Пікерінґа й пані Пірс, шукаючи захисту). Я зара’ поліцію позву! Їй-Бо’ позву!

ПАНІ ПІРС. Але мені ніде її поселити.

ХІПНС. Запхайте у відро для сміття.

ЕЛІЗА. Ну-нууу!

ПІКЕРШҐ. Годі вам, Хіґінсе! Будьте розважливим.

ПАНІ ПІРС (рішуче). Справді, пане Хіґінс. Не можна так зневажати людей.

Хіґінс, присоромлений, принишк. Буревій переходить у легіт наївного подиву.

ХІПНС (із професійною вишуканістю модуляцій). Це я зневажаю людей? Дорога пані Пірс, дорогий Пікерінґ, у мене й гадки такої не було. Я лише вважаю, що всі ми маємо якнайкраще подбати про бідну дівчину, підготувати її до нового життя, допомогти освоїтись. Якщо я висловлювався не досить ясно, то лише з побоювання зранити її або ваші почуття.

Еліза, заспокоївшись, обережно вертається на попереднє місце.

ПАНІ ПІРС (до Пікерінґа). Пане Пікерінґ, ви чули щось подібне?

ПІКЕРІНҐ (сміючись від душі). Ніколи, пані Пірс, ніколи.

ХІҐІНС (терпляче). Про що, власне, йдеться?

ПАНІ ПІРС. Про те, що не можна так просто підібрати дівчину, як камінець на пляжі.

ХІҐІНС. А чому б ні?

ПАНІ ПІРС. Як це чому? Адже ви нічого про неї не знаєте! Хто її батьки? А якщо вона заміжня?!

ЕЛІЗА. Драстя вам!

ХІҐІНС. Ось бачите, дівчина сама цілком слушно відповіла: «Драстя вам!» І справді, яке там заміжня! Хіба ви не знаєте, що жінка її походження через рік по шлюбі виглядає як п’ятдесятирічна поденниця.

ЕЛІЗА. Та хто ж би мене взяв?

ХІҐІНС (раптом удається до найзворушливішого, низького тембру голосу й задіює найпереконливіші прийоми своєї пишномовності). Повірте, Елізо, коли я вас вивчу, юрми чоловіків стрілятимуться, аби здобути вашу прихильність.

ПАНІ ПІРС. Облиште це, пане Хіґінс. Вам не слід так розмовляти з нею.

ЕЛІЗА (рішуче зводиться на ноги). Так! Я пішла. Їй-Бо’, в ньо’о ж не всі дома. Не тре’ мені схибнутих прохвесорів.

ХІҐІНС (уражений до глибини душі, адже його красномовство лишилося непочутим). Он як! Значить, я схибнутий?! Чудово! Пані Пірс, не замовляйте їй ніякого одягу і випхайте геть!

ЕЛІЗА (скімлить). Ой нє, ой нє! А чо’ ж ви дражнитесь?

ПАНІ ПІРС. Ось бачите, до чого призводить нестриманість. (Показуючи на двері.) Сюди, будь ласка.

ЕЛІЗА (мало не плаче). Не тре’ мені вашої одежі! Я б і так її не взяла б! (Жбурляє носовичка.) Сама собі можу купить! (Іде до дверей, щоправда, неохоче.)

ХІҐІНС (спритно спіймавши носовичка, перетинає їй шлях). Невдячне убоїсько! Така ваша дяка за те, що я хотів витягти вас із багна, гарно вдягти і зробити з вас леді?!

ПАНІ ПІРС. Вгамуйтеся, пане Хіґінс, візьміть себе в руки! Це ви поводитеся негарно! Вертайтеся до своїх батьків, дитя моє, і скажіть їм, аби краще вас доглядали.

ЕЛІЗА. Та нема в мене ніяких батьків. Вони ска’али, шо я вже сама на себе зароблю, й виставили геть.

ПАНІ ПІРС. А де ваша мати?

ЕЛІЗА. Та нема в мене матері. А вигнала мене мачуха, шоста вже. І нехай собі! Сама обійдусь. Тіки ж ви не думайте: я ж порядна дівчина.

ХІҐІНС. От і чудово! До чого тоді весь цей ґвалт? Дівчина належить сама собі й, окрім мене, нікому не потрібна. (Підходить до пані Пірс, улесливо.) Вона була б вам за доньку, пані Пірс. Яке то щастя — мати доньку! А тепер годі базікати. Тягніть її вниз і...

ПАНІ ПІРС. Але що ж із нею буде? Ви маєте намір щось їй платити абощо? Отямтеся, пане Хіґінс!

ХІҐІНС (роздратовано). От Господи! Видавайте їй, скільки треба! Можете це занести до витрат на господарство. А на’кий біс їй гроші?! їжу та одяг вона матиме. А даси їй гроші — зіп’ється.

ЕЛІЗА (обурено). Шо ви брешете! Та усяк вам ска’е, шо я в рот питва не брала! (До Пікерінґа.) Пане, ви ж жинтільмен; ска’іть йому, шоб так зо мною не балакав!

ПІКЕРІНҐ (з доброзичливим докором). Хіґінсе, а вам не спадало на думку, що в дівчини можуть бути якісь почуття?

ХІҐІНС (критично оглядаючи Елізу). Ні... Навряд. У кожному разі, не ті, на які варто зважати. (Весело.) Ану, Елізо, що у вас там за почуття?

ЕЛІЗА. В мене такі ж почутя, шо й у всіх.

ХІҐІНС (замислено, до Пікерінґа). Розумієте, в чому складність...

ПІКЕРІНҐ. Яка складність?

ХІҐІНС. Навчити правильної вимови — не так важко. Куди важливіше, щоб це було граматично правильно.

ЕЛІЗА. Та не хочу я балакать гриматично! Хочу балакать, як леді!

ПАНІ ПІРС. Пане Хіґінс, не відходьте, будь ласка, від суті. Я мушу знати, на яких умовах ця дівчина тут залишається. Ви маєте намір щось їй платити? А що з нею буде по закінченні навчання? Адже треба хоч трохи дивитися вперед!

ХІҐІНС (роздратований). А скажіть-но мені, пані Пірс, що з нею буде, коли я залишу її на вулиці, в багні?

ПАНІ ПІРС. То вже її справа, а не ваша, пане Хіґінс.

ХІҐІНС. В такому разі, по завершенні навчання я кину її назад у багно. Це знову стане її справою; отже, все в порядку.

ЕЛІЗА. Совісті в вас нема, от шо! Вам же на всіх начхать, крім себе. (Встає й рішуче оголошує.) Годі з мене, я пішла! (Прямуючи до дверей.) Серця в вас нема! От шо я вам скажу!

ХІҐІНС (із вази на роялі бере шоколадну цукерку, очі його лукаво блищать). Елізо, пригостіться шоколадкою.

ЕЛІЗА (піддавшись спокусі, зупиняється). А як я знаю, шо там в ній? Такі, як ви, й потруїти можуть. Не одна вже отак-о попалась. Сама чула.

Хіґінс виймає складаного ножика й ділить цукерку навпіл: половинку зі смаком куштує сам, а другу подає Елізі.

ХІҐІНС. Як запорука довіри, Елізо: одну половинку мені, другу — вам. (Еліза хоче щось заперечити, але Хіґінс запихає цукерку їй у рота.) Тут ви їстимете шоколад коробками, ящиками. Щодня, з ранку й до вечора. Ну, то як?

ЕЛІЗА (нарешті проковтнула цукерку, мало не подавившись). Я б виплюнула, так не мона ж: виховання не дозволя.

ХІҐІНС. Стривайте, ви, здається, казали, що приїхали на таксі?

ЕЛІЗА. Ну то й шо? В мене таке саме право їздить на таксі, шо й у всіх.

ХІҐІНС. Авжеж. Невдовзі ви зможете їздити на таксі, скільки вам заманеться. Будете роз’їжджати по місту хоч цілими днями уздовж і впоперек. Подумайте, Елізо...

ПАНІ ПІРС. Пане Хіґінс, ви зваблюєте дівчину. Це негарно. Їй треба думати про майбутнє.

ХІҐІНС. У такому віці? Облиште, пані Пірс. Про майбутнє вона подумає, коли попереду вже нічого не залишиться. Ось так, Елізо: беріть приклад з цієї пані. Дбайте лише про майбутнє інших. Про своє — ніколи! Думайте краще про шоколад, таксі, золото й діаманти.

ЕЛІЗА. Не тре’ мені вашо’о золота й дивомантів. Я, шоб ви знали, порядна дівчина! (Сідає, сповнена гідності.)

ХІҐІНС. Під опікою пані Пірс ви такою й залишитесь. А потім одружимо вас із сином якого-небудь маркіза, гвардійським офіцером із пишними вусами. Спершу за те, що він одружився з вами, батько позбавить його спадку. Але, побачивши вашу красу й доброчесність, згодом розчулиться і...

ПІКЕРІНҐ. Даруйте, Хіґінсе, але я мушу втрутитися. Пані Пірс має цілковиту рацію. Дівчина має довіритись вам на півроку, цебто поки триватиме експеримент — і вона має ясно розуміти, що робить.

ХІҐІНС. Яким чином? Адже вона взагалі не в змозі будь-шо розуміти. Та й, зрештою, хто з нас розуміє, що він робить? Бо якби розуміли, то й не робили б нічого.

ПІКЕРІНҐ. Дуже дотепно, Хіґінсе, проте зараз це не до речі. (До Елізи.) Панно Дулітл...

ЕЛІЗА (в захваті від такого звертання). Гги-и-и!

ХІҐІНС. Ось, прошу. Це все, що з неї витягнеш. «Гги-и-и»! І що їй після цього поясниш? Ви — людина військова і, певно, розумієте: таким треба тільки наказувати. Елізо, півроку ви житимете у цьому домі й учитиметесь говорити красиво, як леді з квіткового магазину. Якщо будете слухняною — матимете добру спальню, досхочу їжі та гроші на шоколад і таксі. Коли ж ви будете неслухняною й лінивою, то спатимете в комірчині разом із тарганами, а пані Пірс духопелитиме вас мітлою. За півроку в розкішній сукні ви поїдете в екіпажі до королівського палацу. І якщо король здогадається, що ви таки не справжня леді, поліція ув’язнить вас у Тауері й відрубає голову, щоб іншим зарозумілим квіткаркам не було внадно. Якщо ж ніхто ні про що не здогадається, то ви отримаєте в подарунок сім шилінгів шість пенсів, і з ними розпочнете нове життя як леді — продавщиця в шикарному магазині. Якщо ви відмовитеся від моєї пропозиції, то будете тупим невдячним убоїськом, і янголи ридатимуть, дивлячись на вас. (До Пікерінґа.) Сподіваюся, тепер ви вдоволені, Пікерінґ? (До пані Пірс.) Здається, пані Пірс, я виклав усе гранично просто і ясно.

ПАНІ ПІРС (терпляче). Гадаю, мені краще поговорити з дівчиною сам на сам. Не знаю, чи зможу я взяти на себе відповідальність за неї і взагалі, чи погоджусь на цей ваш замір. Я певна, ви їй не зичите зла, але якщо вже ви захопитеся чиєюсь вимовою — чи як ви це називаєте — ви забуваєте про все на світі. Ходімо, Елізо.

ХІҐІНС. От і чудово. Дякую, пані Пірс. Тягніть її у ванну.

ЕЛІЗА (неохоче підводиться; підозріливо). Чо’ це ви мене лякаєте?! Не підойде мені тут, так піду собі, а товкти себе мітлою не дам! Не просилась я ні в які палаци. Ніяких я діл з поліцією не мала й мать не хочу! Я ж порядна дівчина...

ПАНІ ПІРС. Не сперечайтеся зі старшими, дитя моє. Ви не так зрозуміли цього пана. Ходімо ж. (Веде Елізу до виходу й розчиняє перед нею двері.)

ЕЛІЗА (виходячи). А шо?! Точно вам кажу! Не попрусь я до вашо’о короля, хай хоч голову рубають. Знала б, з ким зв'яжусь, дзуськи б ви мене тут бачили. Скіки себе помню, я була порядна дівчина. Я шо, лізла до ньо’, чи шо?! Чи я йому шось винна?! Та мені й діла до ньо’о нема. Не дам я, шоб він тут вірьовки з мене вив! В мене такі ж почутя, шо й в усіх...

Пані Пірс зачиняє двері — й Елізині бідкання стихають. На подив дівчини, її ведуть не вниз на кухню, а на горішній поверх. Пані Пірс відчиняє двері однієї зі спалень.

ПАНІ ПІРС. Я поселю вас тут. Це й буде ваша спальня.

ЕЛІЗА. О-ггоо... Та я зроду в цім багатстві не засну! Шо ви, добра пані?.. Такі розкоші не про мене! Тут на’іть торкнуця до чо’ось страшно — я ж не принцеса якась...

ПАНІ ПІРС. Якщо будете так само доглянута, як і ця кімната, то швидко до неї звикнете. І звертайтеся до мене не «добра пані», а «пані Пірс». (Пані Пірс відчиняє двері до перевдягальні, перебудованої на ванну кімнату.)

ЕЛІЗА. Шоб я луснула! Це ви тут шо, одежу полоскочете? Ну й здорова миска — зроду такої не бачила!

ПАНІ ПІРС. Це не миска, Елізо, а ванна. В ній миються. Зараз ми й вас помиємо.

ЕЛІЗА. Це ви шо, хоч’те, шоб я вся отуди залізла й намокла?! Шоб на мене в цій вашій мисці кінець прийшов? Дзуськи! Знала я одну: по суботах теж отако хлюпалась. І дохлюпалась, шо Богу душу оддала.

ПАНІ ПІРС. Пан Хіґінс надалі теж приймає ванну — щоранку і в холодній воді.

ЕЛІЗА. Ти бач’! Живучий!

ПАНІ ПІРС. Якщо ви будете навчатись у товаристві пана Хіґінса й полковника, вам треба брати з них приклад у всьому. їм може не сподобатися, як від вас пахне. Ось — два крани: тут — гаряча вода, а тут — холодна. Зробіть таку температуру, яка вам сподобається.

ЕЛІЗА (рюмсаючи). Не буду... Зроду тако’о не робила... Я жити хочу... Я ж уся ніколи не милася...

ПАНІ ПІРС. Невже вам не хочеться бути чистою та охайною, як справжня леді? Слід мати не лише чисту душу, але й чисте тіло.

ЕЛІЗА. Ой, нє-є-є...

ПАНІ ПІРС. Ну, годі плакати. Ідіть до спальні та зніміть із себе брудний одяг. (Бере з вішалочки купальний халат і подає Елізі.) Потім накиньте цей халат і вертайтеся сюди. Я тим часом приготую ванну.

ЕЛІЗА (захлинаючись від сліз). Ой, нє-є-є... Я так не можу... Та я зроду... Я ж ніколи не роздягалася, так шоб уся! Я так не можу... Я ж порядна...

ПАНІ ПІРС. Не кажіть дурниць, дитя моє. Невже ви не роздягаєтеся перед сном?

ЕЛІЗА (зі щирим подивом). Нє!.. А нашо воно мені? Я на той світ не спішу. Спідницю скину — та й годі з вас.

ПАНІ ПІРС. Цебто, ви спите в тому ж одязі, який носите вдень?

ЕЛІЗА. Тю! А в чому ж мені спать?

ПАНІ ПІРС. Допоки ви в цьому домі, ви спатимете як належить — я дам вам нічну сорочку.

ЕЛІЗА. Це шоб я півночі од холоду зубами клацала? Ви точно мене хоч’те в могилу звести!

ПАНІ ПІРС. Я хочу зробити з вас, замазушки, елегантну панну, гідну товариства двох шановних джентльменів. Вибирайте самі: або ви робитимете, що я кажу, або вас знову викинуть на вулицю.

ЕЛІЗА. Ой... Ви ж не знаєте, шо за напасть для мене, той холод! Я ж холоду боюсь більше смерті!

ПАНІ ПІРС. Повірте, вам тут не буде холодно. Я кластиму вам до ліжка гарячу грілку. (Виштовхуючи дівчину до спальні.) Ну ж бо! Перевдягайтеся мерщій!

ЕЛІЗА. Ох, якшо б знала, скіки оце натерплюся, та ше й мицця, нізашо б у світі не приїхала! І який нечистий мене приніс?! (Пані Пірс проштовхує Елізу в кімнату, але двері повністю не зачиняє: щоб полонена часом не втекла.)

Пані Пірс одягає білі гумові нарукавники й напускає воду у ванну, стежачи за температурою води на термометрі. Потім додає жменьку ароматизованої солі та гірчичного порошку, бере чималу щітку з довгою ручкою й рясно її намилює.

Повертається Еліза — з переляку вона майже намертво зав’язалася в халат: жалюгідне видиво зацькованого створіння.

ПАНІ ПІРС. Ну ж бо, відпустіть халат. Роздягніться.

ЕЛІЗА. Нє, не тре’ мене роздягать! Я так не можу. Я зроду таке не робила!

ПАНІ ПІРС (рішуче зриває з дівчини халат і штовхає її у ванну). Від теплої води ще ніхто не вмирав! (Починає орудувати щіткою.)

Чути відчайдушні крики Елізи. Тим часом Хіґінс із полковником міркують над подальшою долею дівчини. Пікерінґ відходить від каміна й, осідлавши стільця, кладе руки на спинку — немов готуючись до перехресного допиту.

ПІКЕРІНҐ. Даруйте за відверте запитання, Хіґінсе... Чи ви порядний у стосунках із жінками?

ХІҐІНС (невесело). А ви стрічали чоловіків, які були б порядні у стосунках із жінками?

ПІКЕРІНҐ. Так, досить часто.

ХІҐІНС (спершись долонями на рояль, підстрибує і з розгону сідає на кришку). А от я не зустрічав. Я помітив, що тільки-но жінка заприязниться зі мною, як одразу стає ревнивою, прискіпливою, підозріливою і до біса надокучливою. Щойно я сам заприязнюся з жінкою, як перетворююсь на тирана та егоїста. Жінка все тобі переставить із ніг на голову. Впусти її в своє життя — й побачиш, що тобі треба одне, а їй — зовсім інше.

ПІКЕРІНҐ. І що ж, наприклад?

ХІҐІНС (зістрибує з рояля; нетерпляче). А біс його знає! Гадаю, жінка хоче жити своїм життям, а чоловік своїм; причому кожне намагається звести іншого з правильного шляху. Одне хоче на північ, друге — на південь, а в результаті обоє змушені їхати на схід, хоча нікому з них туди не треба. (Сідає на лавку біля рояля) Отож я — переконаний холостяк. Таким і залишуся.

ПІКЕРІНҐ (встає, підходить до нього й починає серйозно). Годі, Хіґінсе. Ви добре розумієте, що я маю на увазі. Я погодився на цей експеримент і відтак узяв на себе відповідальність за долю дівчини. Сподіваюся, ви не зловживатимете своїм становищем.

ХІҐІНС. А! Он ви про що. Тут будьте певні: для мене це святе! (Встає й пояснює.) Адже вона буде моєю ученицею, а навчити когось можна тільки за умови, що вчитель глибоко шанує особистість учня. Я навчив правильної вимови купу американських мільйонерш, а це найзвабливіші жінки у світі. Я — людина гартована. На уроці жінка для мене — все одно, що шмат дерева. Тоді я й сам стаю, немов дерев’яний. Розумієте...

У дверях з’являється пані Пірс. В руках у неї Елізин капелюх. Пікерінґ сідає в крісло перед каміном.

ХІҐІНС (бадьоро). Ну, як, пані Пірс? Усе гаразд?

ПАНІ ПІРС (у дверях). З вашого дозволу, я б хотіла дещо вам сказати, пане Хіґінс.

ХІҐІНС. Так, звичайно, пані Пірс, Заходьте. (Вона заходить.) Не спалюйте цей предмет, пані Пірс. Я залишу його як антикварну рідкість. (Він бере капелюха.)

ПАНІ ПІРС. Тільки обережніше, пане Хіґінс. Мені довелося пообіцяти дівчині, що я його не спалю. Проте, як на мене, його не завадило б потримати над вогнем.

ХІҐІНС (поспіхом поклавши капелюха на рояль). Дякую за попередження. То що ж ви хотіли мені сказати?

ПІКЕРІНҐ. Я вам не заважатиму?

ПАНІ ПІРС. Ні-ні, в жодному разі, полковнику. Пане Хіґінс, я дуже прошу вас зважати на те, що ви говорите при дівчині.

ХІҐІНС (суворо). Звісно! Я завжди зважаю на те, що говорю. А в чому річ?

ПАНІ ПІРС (незворушно). Ні, пане Хіґінс. Ви зовсім не зважаєте, а надто, коли не можете чогось знайти або втрачаєте терпець. Для мене це вже байдуже. Я звикла. Але ж при дівчині вам не слід лаятись.

ХІҐІНС (обурено). Я лаюся?! (З притиском.) Я ніколи не лаюся. Терпіти не можу лихослів’я. Про що, в біса, йдеться?

ПАНІ ПІРС (терпляче). Саме про це, пане Хіґінс. Ви надуживаєте лайливих слів. З вашими «в біса», «до біса», «якого біса» я ще ладна змиритися...

ХІҐІНС. Пані Пірс!.. Чути таке від вас?! Ну, знаєте...

ПАНІ ПІРС (не відхиляючись від теми). ...але є одне слово, яке я просила б вас не вживати. Дівчина щойно сама сказала його, перекинувши повидло на простирадло. До речі, воно закінчується так само, як повидло та простирадло. їй можна дарувати. Змалечку вона іншого й не чула. Проте з ваших уст вона такого чути не повинна.

ХІҐІНС (зверхньо). Не пригадую, щоб я вживав бодай якесь лайливе слово. (Пані Пірс пильно на нього дивиться. Хіґінс змушений додати, приховуючи ніяковість за менторським тоном.) Хіба що в рідкісні миті крайнього і слушного обурення.

ПАНІ ПІРС. Допіру вранці ви пом’янули цим словом пантофлі, печиво й поштаря.

ХІҐІНС. А, то ви про це! Але ж то звичайна алітерація, яку полюбляють усі поети.

ПАНІ ПІРС. Як би воно не називалося, при дівчині прошу вас цього слова не повторювати.

ХІҐІНС. Гаразд, гаразд, не буду. У вас до мене все?

ПАНІ ПІРС. Ні, пане Хіґінс. Присутність дівчини зобов’язує нас ретельніше дбати про охайність і чистоту.

ХІҐІНС. Безперечно. Цілком згодний. Це дуже важливо.

ПАНІ ПІРС. Слід привчити її бути охайною в одязі й не розкидати скрізь свої речі.

ХІҐІНС (підходить до неї; поважно). Золоті слова, пані Пірс. Я й сам хотів звернути на це вашу увагу. (Відходить до Пікерінґа, якому ця розмова явно до вподоби.) Ось, Пікерінґ: саме такі дрібниці й мають велике значення. Бережи пенси, а фунти самі збережуться. І так не лише з грішми, але й з усіма нашими звичками. (Відходить і стає на килимку біля каміна з виглядом неприступності.)

ПАНІ ПІРС. Авжеж, пане Хіґінс. У такому разі прошу вас не виходити до сніданку в халаті або принаймні не так часто вживати його замість серветки. А якби ви — з вашої ласки — ще й перестали їсти все з тієї самої тарілки і запам’ятали, що каструлю з вівсянкою не ставлять на чисту скатертину, то дівчина мала б іще один корисний приклад. До речі, лише минулого тижня ви мало не вдавилися риб’ячою кісткою, що якимось дивом потрапила у ваше варення.

ХІҐІНС (знявшись із якоря, знову бере курс до рояля). Іноді таке може трапитись через мою неуважливість. Але ж це буває так рідко... (Розізлившись.) До речі, мій халат до біса відгонить бензином!

ПАНІ ПІРС. Авжеж, пане Хіґінс. Проте, якщо не витирати об нього руки...

ХІҐІНС (гарикає). Все! Добре, згода! Витиратиму об волосся.

ПАНІ ПІРС. Сподіваюся, я нічим не образила вас, пане Хіґінс?

ХІҐІНС (занепокоївшись, що його могли запідозрити у надмірній вразливості). Як ви могли подумати, пані Пірс? Ви маєте абсолютну рацію. Я буду надзвичайно обачним при дівчині. У вас до мене все?

ПАНІ ПІРС. Ще ні, пане Хіґінс. Чи можу я наразі дати дівчині один із японських халатів, що ви привезли з-за кордону? Я просто не наважуся вдягти її знов у те, в чому вона прийшла.

ХІҐІНС. Звичайно. Беріть усе, що схочете. Тепер усе?

ПАНІ ПІРС. Так, пане Хіґінс. Тепер усе. (Виходить.)

ХІҐІНС. Знаєте, Пікерінґ, у цієї жінки склалося про мене зовсім помилкове враження. Погляньте: я скромна сором’язлива людина. Мені навіть здається, що я й досі не подорослішав. А проте, вона глибоко переконана, що я деспот, домашній тиран і самодур. Чому — не розумію.

Повертається пані Пірс.

ПАНІ ПІРС. Пане Хіґінс, неприємності вже починаються. Прийшов сміттяр Елфрід Дулітл. Каже, що тут його дочка.

ПІКЕРІНҐ (встає). Оце так-так...

ХІҐІНС (швидко). Впустіть цього пройдисвіта.

ПАНІ ПІРС. Гаразд, пане Хіґінс.

ПІКЕРІНҐ. А може, він не пройдисвіт?..

ХІҐІНС. Дурниці. Звичайно ж, пройдисвіт!

ПІКЕРІНҐ. Пройдисвіт він чи ні, а неприємності в нас із ним, боюсь, таки будуть.

ХІҐІНС. О, ні. Не думаю. Якщо й будуть неприємності, то це він їх матиме — не я. І, певна річ, ми почуємо від нього щось цікаве.

ПІКЕРІНҐ. Про дівчину?

ХІҐІНС. Ні, я маю на увазі вимову.

ПІКЕРІНҐ. А!..

ПАНІ ПІРС (у дверях). Дулітл, пане Хіґінс. (Впускає Дулітла й іде.)

Елфрід Дулітл — літній, проте ще міцний сміттяр. На ньому робочий одяг і крислатий капелюх, що закриває шию та плечі. Він має карбовані й досить цікаві риси обличчя: один із тих, кому однаково чужі і страх, і совість. Голос у нього напрочуд виразний — внаслідок звички давати волю почуттям. У цю мить він усім своїм виглядом демонструє ображену гідність і цілковиту рішучість.

ДУЛІТЛ (зупиняється у дверях, вагаючись, до кого звернутися). Прохвесор Гігінс?

ХІҐІНС. Це я. Доброго ранку. Сідайте.

ДУЛІТЛ. Добро’о ранку, хазяїне. (Поважно опускається на стілець.) В мене до вас невідкладне діло.

ХІҐІНС (до Пікерінґа). Зріс у Гонслоу, мати, гадаю, з Уельса. (Дулітл від подиву роззявляє рота.) Чого вам треба, Дулітле?

ДУЛІТЛ (погрозливо). Мені потрібна моя дочка! Ясно?!

ХІҐІНС. Ще б пак. Адже ви її батько. Кому ж іще, крім вас, вона потрібна? Радий, що у вас іще жевріє батьківське почуття. Вона нагорі. Забирайте хоч зараз.

ДУЛІТЛ (підводиться, збентежений). Як це?!

ХІҐІНС. Забирайте! Не думаєте ж ви, що я панькатимусь із нею замість вас?!

ДУЛІТЛ (протестуючи). Чекайте! Як же це так, хазяїне. Хіба ж мона отак-о зобижать чесну людину? Дівчина — моя. Ви її в мене забрали. А я ж із чим зостанусь?

ХІҐІНС. У вашої дочки вистачило нахабства прийти в мій дім і вимагати, щоб я давав їй уроки, бо їй закортіло працювати в магазині. Цей пан і моя економка можуть підтвердити. (Наступаючи на нього.) Як ви сміли прийти, щоб мене шантажувати?! Ви її навмисне сюди підіслали!

ДУЛІТЛ. Та ну шо ви, хазяїне!

ХІҐІНС. А я кажу, підіслали! Звідки-бо ви довідалися, що вона тут?

ДУЛІТЛ. Ну, шо ж ви людину отак-о зразу до стінки приперли?

ХІҐІНС. Дивіться, аби вас не приперла поліція! Це чистої води здирництво! І ви ще мені погрожуєте! Я дзвоню в поліцію. (Рішуче прямує до телефону й відкриває довідник.)

ДУЛІТЛ. Та хіба ж я у вас хоч мідяка попрохав? Нехай оцей добродій скаже: чи я хоч заїкнувся за гроші?

ХІҐІНС (кидає довідника й підходить до Дулітла.) Чого тоді ви прийшли?

ДУЛІТЛ (улесливо). А то’о, шо кожен би прийшов сюди на моїм місці. Ну, хазяїне... Людина ви чи хто?

ХІҐІНС (обеззброєний). Скажіть, це ви намовили Елізу прийти до мене?

ДУЛІТЛ. Та не намовляв я, хазяїне, не намовляв! Хоч на Біблії вам присягну! Вже два місяці як дитину не бачив.

ХІҐІНС. Як же ви дізналися, що вона тут?

ДУЛІТЛ (із медом у голосі). Зара’, хазяїне, я все вам оповім. Дайте лишень слово мовити. Я вам хочу сказати, я вам прагну сказати, я жадаю сказати...

ХІҐІНС. Пікерінґ, ви чули? Цей чолов’яга — природжений оратор. Зверніть увагу на інстинктивну ритміку його фрази: «Я вам хочу сказати, я вам прагну сказати, я жадаю сказати». Сентиментальна риторика. Ось що значить валійська кров! Ошуканство й жебрання теж звідти.

ПІКЕРІНҐ. На Бога, Хіґінсе: я сам із тих місць... (До Дулітла.) Як же ви дізналися, що дівчина тут?

ДУЛІТЛ. А от як, хазяїне. Дочка, як до вас їхала, так взялась прокатать на таксі хлопчину, синка хазяйки її фартири. Він думав, вона йо’о назад додом’ повезе, а ви візьми та й затримай її в себе. Так вона йо’о послала по свої пожитки. А я вгледів пацана на Ендел-стріт, у кінці кварталу.

ХІҐІНС. У пивниці, мабуть?

ДУЛІТЛ. Атож! Пивниця — то ж клуб для бідної людини.

ПІКЕРІНҐ. Дайте йому договорити, Хіґінсе.

ДУЛІТЛ. Він і розказав мені, шо до чо’о. От я вас і питаю, як батько: шо мені було робить і шо я мав відчувать? Я й кажу пацану: тягни, кажу, її манатки сюди...

ПІКЕРІНҐ. А чому ви самі не пішли по її речі?

ДУЛІТЛ. Де там! Хазяйка б зроду їх мені не дала! Бувають, знаєте, такі недовірливі баби... Пацан, так і той пені вициганив: не хтів мені вірить, свинтус. А я такий, шо радий помогти. Взяв та й приніс усі пожитки осюди. Ось так.

ХІҐЩС. Що ж ви принесли?

ДУЛІТЛ. Музичний струмент, з пару хвотокарток, якісь там її витребеньки та пташину клітку. Одежу казала не брать — так шо ж я міг на таке подумать?! Шо я, як батько, міг подумать?!

ХІҐІНС. Отже, ви прийшли рятувати її від того, що страшніше за смерть?

ДУЛІТЛ (задоволений, що його зрозуміли; з полегкістю). Ви мене пойняли, хазяїне. Так точно.

ПІКЕРІНҐ. Навіщо ж ви принесли речі, якщо хочете її забрати?

ДУЛІТЛ. А хто говоре, що забрать? Я нічо’ тако’о не говорив.

ХІҐІНС (рішуче). Ви її заберете — і негайно! (Підходить до каміна і смикає за шворку дзвінка.)

ДУЛІТЛ (підводиться). Нє, хазяїне, не говоріть таке! Я не з тих, шо власній дитині дорогу заступають. Тут, мона ск’ать, перед нею кур’єра відкриваєця, то хіба ж я...

У дверях з’являється пані Пірс і жде розпоряджень.

ХІҐІНС. Пані Пірс, це Елізин батько. Видайте йому дівчину. (Вертається до рояля з виглядом людини, що вмиває руки.)

ДУЛІТЛ. Та нє! Ви ж не так мене пойняли. Послухайте...

ПАНІ ПІРС. Він не може її забрати. їй нема в чому йти, адже ви самі звеліли спалити її сукню.

ДУЛІТЛ. Пра’ільно! Не понесу ж я дівчину по вулиці гольцем, як ту мавпу. Ну самі подумайте!

ХІҐІНС. Ви щойно вимагали повернути вам дитину. Так забирайте її. А якщо вона сидить без одягу, то підіть і купіть.

ДУЛІТЛ (відчайдушно). А де те платя, шо вона сюди прийшла? Хто йо’о палив — я чи ваша мадам?

ПАНІ ПІРС. У цьому домі я, з вашого дозволу, не «мадам», а економка. Я вже послала по одяг для вашої дочки. Як тільки його принесуть, ви зможете її забрати. А наразі зачекайте на кухні. Сюди, будь ласка.

Знервований Дулітл іде за нею до дверей. Потім зупиняється й після деякого вагання запобігливо звертається до Хіґінса.

ДУЛІТЛ. Послухайте, хазяїне. Ми ж із вами інтілігентні люди.

ХІҐІНС. Он як! Інтелігентні люди, кажете. Пані Пірс, поки що можете бути вільні.

ПАНІ ПІРС. І я так думаю, пане Хіґінс. (Згідністю виходить.)

ПІКЕРІНҐ. Ми вас слухаємо, пане Дулітл.

ДУЛІТЛ (до Пікерінґа). Пасибі, хазяїне. (До Хіґінса, що втікає до рояля, чимдалі від гостя, який поширює притаманний його професії запах.) А знаєте, хазяїне, по правді, так ви мені зразу до серця припали. Коли вам так сильно вже тре’ моя Еліза — забирайте. Тіки давайте, шоб усе ж по-чесному. Дівка вона гарна й вродлива — шо й казать. А дочка, так зразу вам кажу, така, шо й не прогодуєш. Одне просю: не забувайте моїх батьківських прав. Ви, я бачу, людина честі. Не схоч’те ж ви, шоб я віддав вам дитину за так. Шо для вас п’ять фунтів, хазяїне. І шо для мене Еліза! (Вертається на своє місце й поважно сідає.)

ПІКЕРІНҐ. Мушу вам сказати, Дулітле, що пан Хіґінс має благородні наміри.

ДУЛІТЛ. Аякже! Ясно, шо благородні. А то б я всі п’ядесять запросив!

ХІҐІНС (обурено). Цебто, ви здатні продати власну дочку за п’ятдесят фунтів?!

ДУЛІТЛ. Ну, не так, шоб уже прямо продавать. Друге діло — прислужить такому жинтільмену, як ви. Так шо, мо’ете буть спокойні.

ХІҐІНС. Ви взагалі маєте хоч якісь моральні принципи?

ДУЛІТЛ (відверто). Такі розкоші не про мене, хазяїне. Подивився б я на вас у моїй шкурі! Та й шо ж таке? Як Елізі щось перепало, то чо’ ж би їй зо мною не поділицця?

ХІҐІНС (стурбовано). Не знаю, шо й робити, Пікерінґ. З погляду моралі дати цьому чолов’язі хоч фартінг — уже злочин. Втім, його вимоги мають якусь первісну справедливість.

ДУЛІТЛ. Отож-бо й воно, хазяїне. Як не кажи, а батьківське серце — то батьківське серце.

ПІКЕРІНҐ. Я поділяю ваші почуття. Проте, як на мене, не певен, що це буде правильно...

ДУЛІТЛ. Не тре’ таке казать, хазяїне. Гляньте лишень з другого боку. Хто я такий, скажіть ви мені?! Бідний, недостойний чоловік, от хто! А подумайте тіки, шо це значить! Це значить, шо буржуазна мораль проти нашо’о брата. I якшо я колись і захтів узять хоч шось від житя, так мені кругом говорилося: «Не мона тобі, ти недостойний!» А потреби ж у мене такі, шо й в самої найдостойнішої вдови. Тіки ж їй кожний тиждень зразу шість жертводайних товариств грошики дають. І все за смерть одного й того ж чоловіка. А мені ж-то тре’ не менш, чим достойному. А то й більш! їм я не менш за нього, а п’ю так точно більш. Мені тре’ й розважиця, бо я ж такий, шо й подумать люблю.

Я й зажартувать люблю, й пісню заспівать, а бува, й музику послухать, як зажурюся. А деруть же ж з мене так само, як з отих достойних! То шо ж воно таке, оця ваша буржуазна мораль? Просто прикривка, шоб нічо’ мені не дать! Так шо, жинтільмени, враховуючи вишшепригадане, я просю чесної гри. Я ж з вами в відкриту граю, не прикидаюся якимось там достойником. Був я собі недостойний, таким і зостанусь. І якшо хоч’те знать, мені так на’іть лучче. Не обманіть же чесну людину і оцініть по справедливості труд батька, шо в поті лиця ростив, годував і вдягав дитину, доки вона не виросла й не заінтересувала зразу двох жинтільменів, як ви. Шо таке п’ять фунтів, питаю я вас, і жду на сприятне рішення.

ХІҐІНС (встає й підходить до Пікерінґа). А знаєте, Пікерінґ, коли б ми за нього взялися, то місяці через три він міг би вже обирати між кабінетом міністрів і церковною кафедрою в Уельсі.

ПІКЕРІНҐ. Дулітле, а що ви про це скажете?

ДУЛІТЛ. Е, нє, хазяїне. Красненько вас дякую, та не для мене це. Слухав я й проповідників, і міністрів... Кажу ж вам, я такий, шо люблю подумать: так шо, політика, релігія та різні там соціальні рехворми для мене теж розвага. Тіки я одно вам скажу: собаче це житя, як на ньо’о не глянь. Так шо буду я вже лучче недостойним бідняком. Як понадивисся на те все ваше суспільство, як понапорівнюєсся, так Їй-Бо’, в нашо’о брата хоч зюминка якась єсть.

ХІҐІНС. Гадаю, ми дамо йому п’ять фунтів.

ПІКЕРІНҐ. Навряд чи він їх використає розсудливо.

ДУЛІТЛ. Це я нерозсудливо? Та хай мені грець! Мо’ боїтесь, шо я їх відкладу та й буду на них дивиші? Е, нє, не такого натрапили: до понеділка од їх вже нічо’ не зостанеця. Все одно ходитиму на свою роботу, буцімто в мене їх і не було. Ледарем не стану, будьте спокойні. Хильнемо трохи зі старою, душу одведем, ше й другим дамо заробить. А вам і самому приємно буде, шо не на вітер гроші спустили. Розумніше ви б ними й самі б не розпорядилися.

ХІҐІНС (діставши портмоне, підходить до Дулітла). Перед таким просто не встоїш! Дамо йому десятку. (Простягає сміттяреві дві банкноти.)

ДУЛІТЛ. Нє, хазяїне. В старої рука не піднімеця аж десять потратить. Та я б і сам не зміг. Це ж купа грошей! Заведеця в тебе зразу стіки — так одразу скнарою станеш, а тоді — нема людині шастя! Так шо дайте вже скіки просив — не більше, але й не менше.

ПІКЕРІНҐ. А чому ви не хочете одружитися з вашою ... приятелькою? Я особисто не схвалюю таких аморальних відносин.

ДУЛІТЛ. О! То ви їй скажіть! То ж вона не хоче, а не я, а я ше через неї й потерпаю! Ніяк не можу цю бабу до рук прибрать! В усьому їй догоджаю: подарунки їй приношу, платя там різні... Ой, гріх, та й годі! Я ж наче в рабстві у неї! А був би я їй законним чоловіком — то вона б уже на мені так не їздила! Вона й сама це знає, от і не йде за мене. Не така вона дурна, шоб самій в ярмо влазить. Послухайте мене, хазяїне: женіть на собі Елізу, поки молода й зелена. Бо як не жените — ви ж самі потім пошкодуєте. Та, як на мене, то хай уже лучче вона пошкодує — так шо, женіця, бо ви мужчина, а вона ж тільки жінка — їй і так то’о шастя не бачить.

ХІҐІНС. Пікерінґ, якщо ми ще трохи послухаємо цього чолов’ягу, боюсь, у нас у самих не залишиться жодних принципів. (До Дулітла.) То ви кажете, п’ять фунтів, чи не так?

ДУЛІТЛ. Авжеж, хазяїне. Красненько вас дякую.

ХІҐІНС. Ви певні, що не хочете десяти?

ДУЛІТЛ. Нє, хазяїне. Колись другим разом.

ХІҐІНС (простягає йому п’ятифунтову банкноту.) Ось, тримайте.

ДУЛІТЛ. Пасибі вам, хазяїне. Бувайте здорові. (Поспішає до дверей, щоб мерщій забратися зі своїми дармовими грішми. Відчинивши двері, він мало не наштовхується на тендітну, чарівну й чистеньку японочку в скромному блакитному кімоно, майстерно оздобленому білими квітами жасмину. Її супроводжує пані Пірс. Дулітл шанобливо відступає, даючи панянці дорогу і вибачається.) Прошу пробачення, панно.

ЯПОНКА. Тю! Це ми шо вже, свою дитину не взнаєм?

ДУЛІТЛ. Хай мені грець!

ХІҐІНС. Еліза! Невже це вона?!

ПІКЕРІНҐ. Боже праведний!

ЕЛІЗА. От і я кажу: я в цьому, як дурнувата!

ХІҐІНС. Що ви, Елізо!.. Ви дуже помиляєтесь!

ПАНІ ПІРС (біля дверей). Прошу вас, пане Хіґінс, не кажіть зайвого. Дівчина бозна-що про себе подумає.

ХІҐІНС (спохопившись). Так-так. Звичайно, пані Пірс. (До Елізи.) Справді, як дурнувата!

ПАНІ ПІРС. Прошу вас, пане Хіґінс!

ХІҐІНС (виправляючись). Цебто, у вас дуже кумедний вигляд.

ЕЛІЗА. З капелюхою лучче буде. (Вдягає свого капелюха і велично пливе до каміна.)

ХІҐІНС. Та це ж нова мода! Їй-Богу, і хто б міг подумати!

ДУЛІТЛ (із батьківською гордістю). Ти ба! Я й не гадав, шо її аж до такої краси мона відмить. За таку може гордицця батько, еге ж, хазяїне?

ЕЛІЗА. А шоб ви знали, так митою тут ходить — раз плюнуть. Тут тобі й гаряча вода, й холодна. Хлюпайся собі, скіки хоч! Рушники пухнаті, а вішалки під ними такі гарячі, шо аж пальці мона попекти. Шітки мнякі, шоб шкрябаця, якась деревяна мисочка з милом. А запах же ж від ньо’о, ну прямо як од первоцвіту. Т’ер ясно, чо’ всі леді такі помиті ходять. Їм же ж мицця — одна втіха. Знали б вони, як це нам достаєця!

ХІҐІНС. Радий, що ванна вам до вподоби.

ЕЛІЗА. Та до якої там подоби! Он пані Пірс не дасть збрехать.

ХІҐІНС. Що сталося, пані Пірс?

ПАНІ ПІРС (лагідно). Нічого, пане Хіґінс. Не звертайте уваги.

ЕЛІЗА. Ше трохи — я б йо’ точно потовкла! Ато не знаєш, куди тобі очі з сорому дівать. Так я взяла та й рушника на ньо’ почепила. От!

ХІҐІНС. На кого почепила?

ПАНІ ПІРС. На дзеркало, пане Хіґінс.

ХІҐІНС. Дулітле, ви надто суворо виховали дитину.

ДУЛІТЛ. Я?! Та хто там її виховував! Пройдеся, бувало, ремінцем — ото й усе тобі виховання. Так шо, не виніть мене, хазяїне. Не привикла вона ше. Та нічо’! Поживе у вас — навчиця вільної поведінки.

ЕЛІЗА. Не хочу я вільної поведінки! Я ж порядна дівчина!

ХІҐІНС. Елізо, іще хоч раз скажете, що ви порядна дівчина, — і батько забере вас додому.

ЕЛІЗА. Ага! Ше як забере! Ви йо’о ше не знаєте. Він же ж прийшов, шоб тіки гроші у вас видурить, бо нема, за шо нализацця.

ДУЛІТЛ. А шо ж мені ше з тими грошима робить? Церкві жертвувать чи шо? (Еліза показує йому язика. Дулітла це так розлючує, що Пікерінґу доводиться стати між ними.) Ти мені тут язика не розпускай! І диви, шоб оцей жинтільмен на те’е не жалівсь! Бо як дам!

ХІҐІНС. У вас будуть іще якісь настанови для доньки? Може, хочете благословити її на прощання?

ДУЛІТЛ. Е, нє, хазяїне. Не такий я дурний, шоб дітям розповідать, чого сам учився. З ними й так одна морока! Хоч’те, шоб вона розуму набралась, так беріть ременяку та й учіть самі! Ну, бувайте, панове! (Збирається йти.)

ХІҐІНС (тоном наказу). Стійте! Ви повинні регулярно навідувати дочку. Це ваш батьківський обов’язок. Мій брат — священик. Він допоможе вам напучувати дитину.

ДУЛІТЛ (ухильно). Ну, добре, добре. Прийду. Тіки на цьому тижні не зможу. Працюю, бачте, далеченько. А от потім зато мо’ете на мене розраховувать. Всьо’о вам добро’о, панове. (Поштиво підіймає капелюха перед пані Пірс, проте вона не відповідає на вітання, і він рушає до дверей. Обернувшись, підморгує Хіґінсові, мабуть, співчуваючи з приводу непростої вдачі пані Пірс, після чого виходить слідом за нею.)

ЕЛІЗА. Старий брехун! Не вірте ні одному йо’о слову. Та він лучче погодиця, шоб ви на ньо’о бульдога нацькували, чим свяшеника! Т’ер не скоро він до нас заявиця.

ХІҐІНС. Та мені його, чесно кажучи, і не треба. А вам, Елізо?

ЕЛІЗА. Мені тим більш. Очі б мої йо’о не бачили! Шо з ньо’о возьмеш, крім сорому? Чим ото в помиях борсаця, так лучче б ділом зайнявсь!

ПІКЕРІНҐ. А яка його справжня робота?

ЕЛІЗА. Видурювать у людей гроші. Це він уміє! А так він грабарем робив. Ше, бува, й зара’ бере лопату, шоб розімняця. Та й непогано цим заробля. А ви шо, вже не хоч’те казать мені «панна»?

ПІКЕРІНҐ. Перепрошую, панно Дулітл. Я обмовився.

ЕЛІЗА. Та нічо’; то я так... Просто воно гарно виходить: «панна Дулітл». А т’ер мона, я таксі найму та й проїдусь по Друрі-Лейн? Я б там вийшла й веліла б шохверу мене підождать. Тіки шоб же ж дівки наші побачили! Хай знають своє місце! Балакать з ними, ясне діло, я не буду!

ПІКЕРІНҐ. Ліпше зачекайте на новий одяг.

ХІҐІНС. Крім того, навіть світським дамам не годиться забувати давніх друзів. Ми називаємо це снобізмом.

ЕЛІЗА. Тіки ж не записуйте їх мені в друзі! То такі, шо не раз брали мене на глузи! Ну нічо’. Я їм носа втру! Шо ж, як тре’ підождать одежу, так я підожду. Ой же ж мені кортить одіцця по-модньому! Пані Пірс говоре, шо дасте різне, шоб спать і шоб днем ходить. Хоч, як на мене, то я б не тратилась на те, в чім нікому й не покажусь. А потім, мені й подумать страшно, шо оце зимою перед сном тре’ холодну одежу надягать.

ПАНІ ПІРС (повертається). Елізо, принесли нове вбрання, ходімо поміряти.

ЕЛІЗА Уй-ййй! (У захваті вибігає з кімнати.)

ПАНІ ПІРС (виходячи за нею). Не бігайте стрімголов по дому, дитя моє. (Зачиняє за собою двері.)

ХІПНС. Пікерінґ, перед нами тяжка робота.

ПІКЕРІНҐ (переконано). Так, Хіґінсе, дуже тяжка.

Певно, вам цікаво, як Хіґінс працюватиме з Елізою. Ось один із його уроків. У кабінеті за столом сидить він, поруч нього — Пікерінґ, навпроти — Еліза. В новій сукні вона — мовби з картинки. В голові у неї все переплуталося від незвичної атмосфери, в якій минули сніданок та обід. Вона почувається, як пацієнт на першому прийомі в лікаря. Тим більше, що Хіґінс довго всидіти на місці не може й починає нервово ходити по кабінету. І якби не присутність полковника, Еліза давно б уже втекла світ за очі, навіть назад у свою комірчину на Друрі-Лейн.

ХІҐІНС. Розкажіть мені алфавіт.

ЕЛІЗА. Тю! Я ж не дитина, шоб мене так учить!

ХІҐІНС (гримає на неї). Розказуйте алфавіт!

ПІКЕРІНҐ. Спробуйте, панно Дулітл. Згодом ви зрозумієте, навіщо це треба. В нього своя методика, робіть, як він каже.

ЕЛІЗА. Ну, добре вже. Розкажу. Як там воно: а.., би..., ви..., ги...

ХІҐІНС (рикнувши, мов поранений лев). Замовкніть! Пікерінґ, ви тільки послухайте! І на таку освіту ми з вами даємо гроші! Це нещасне створіння дев’ять років просиділо в школі, а ми з вами платили за те, щоб її навчали мови Шекспіра й Мілтона. І ось вам результат: «а, би, ви, ги...»

(До Елізи.) Повторіть: А, бе, ве, ге, ге...

ЕЛІЗА (мало не плаче). Так я ж і кажу: А, би, ви, ги, ги....

ХІҐІНС. Досить цього. А тепер скажіть «фіолетова фіалка».

ЕЛІЗА. Хвіолетова хвіалка.

ХІПНС. Притисніть нижню губу до верхніх зубів. А тепер скажіть: «Фіалка!»

ЕЛІЗА. Хв-хв-хв! Хф! Ф! Фіалка!

ПІКЕРІНҐ. Добре. Просто чудово, панно Дулітл!

ХІҐІНС. Чорт забирай! Їй це вдалося з першого разу! Ми таки зробимо з неї герцогиню! (До Елізи.) Тільки добре собі затямте: ще хоч раз ви скажете мені «проХВесор», «мНякий» чи «не Филюйтесь», я сам, цими руками, візьму вас за коси й тричі проволочу довкола кімнати. (Наголошуючи на вимові.) Профффесор! Мйй-акий! Не х-вилюйтесь!

ЕЛІЗА (хлипаючи). Я чую, шо у вас виходе якось по шляхецькому! А сама ше так не можу!

ХІҐІНС. Якщо ви вже відчуваєте різницю, то якого ж біса розрюмсались?! Пікерінґ, дайте їй шоколадку.

ПІКЕРІНҐ. Заспокойтеся, панно Дулітл... Не треба плакати. У вас усе так добре виходить! Учитися — зовсім не боляче. Даю слово, що не дозволю йому волокти вас за коси.

ХІҐІНС. Ну, все на сьогодні. Ідіть до пані Пірс і розкажіть їй, чого вас тут навчили. Тільки добре старайтеся! І не ковтайте «ч», коли вимовляєте «що»! Наступний урок сьогодні опів на п’яту. Все, вільні.

Еліза, все ще хлипаючи, мерщій вибігає з кімнати. Такі муки вона терпітиме ще не один місяць, перш ніж ми знову зустрінемося з нею під час її дебюту в товаристві лондонської еліти.

[14] Джованні Баттіста Піранезі (1720 — 1778) — італійський архітектор, гравер.

ДІЯ ТРЕТЯ

Прийомний день у помешканні пані Хіґінс на набережній Челсі[15]. Гостей ще немає. Усі три вікна просторої вітальні виходять на річку. Щоправда, стеля у кімнаті не така висока, яка була б у такому ж будинку давнішої забудови. Через навстіж відчинені вікна видно балкон, а на ньому — горщики з квітами. Ліворуч, якщо стояти обличчям до вікон, — камін, а праворуч, ближче до кутка, — двері. Пані Хіґінс вихована на Морісі[16]  та Берн-Джонсі[17], і її помешкання дуже відрізняється від оселі її сина на Вімпол-стріт: тут ви не побачите ані зайвих меблів, ані купи дрібничок незрозумілого призначення. Посеред кімнати — велика канапа. Подушки й парчеве укривало на канапі, морісівські шпалери й морісівські набивні гардини на вікнах — ось і всі оздоби вітальні, але вони дібрані з таким смаком, що гріх було б захарастити їх непотребом. Па стінах — кілька гарних олійних картин (у манері Берн-Джонса, а не Віслера[18]): років тридцять тому вони виставлялися в Галереї Ґровнер[19]. Пейзаж лише один: це Сесія Лоусон[20] у масштабах Рубенса. Поруч — портрет молодої пані Хіґінс: на ній, попри тодішню моду, один з тих чудових россеттівських костюмів, які так карикатурно копіювали невігласи, що й породили абсурдний естетизм кінця дев’ятнадцятого сторіччя.

У кутку, навскоси від дверей, за простим, проте елегантним письмовим столиком з кнопкою дзвінка під рукою сидить пані Хіґінс і пише листа. Тепер, коли їй за шістдесят, вона не завдає собі клопоту вдягнутися всупереч моді. За письмовим столиком, ближче до крайнього вікна, стоїть чіпендейлівський[21] стілець. З протилежного боку кімнати, поодаль від вікна, — єлизаветинське крісло з грубим різьбленням у манері Інію Джонса[22]. Там само — рояль у гаптованому чохлі. У кутку між каміном та вікном — диванчик, обтягнутий моравським ситцем.

Наближається п’ята пополудні. Раптом з гуркотом розчиняються двері — і входить Хіґінс, не скидаючи капелюха.

ПАНІ ХІҐІНС (стривожено). Генрі! (З докором.) Ти обіцяв не приходити в мої прийомні дні. (Схилившись, Хіґінс цілує матір, а вона тим часом знімає з його голови капелюх і подає йому.)

ХІҐІНС. А чорт з ними! (Кидає капелюха на стіл.)

ПАНІ ХІҐІНС. Зараз же йди додому. Навіщо ти прийшов?

ХІҐІНС (цілуючи матір). Я навмисне прийшов!

ПАНІ ХІҐІНС. А тепер іди. Я не жартую, Генрі. Ти відсахав усіх моїх друзів. Варто їм зустрітися з тобою, як вони перестають у мене бувати.

ХІҐІНС. Дурниці! Світські розмови у мене справді не дуже виходять, але людям до цього байдуже! (Сідає на диван.)

ПАНІ ХІҐІНС. Ти так думаєш?.. Світські розмови! А несвітські у тебе виходять? Справді, Генрі, тобі краще піти.

ХІҐІНС. Не можу. Я до тебе у справі. Це стосується фонетики.

ПАНІ ХІҐІНС. Ні, любий. На жаль, я неспроможна розшифрувати твої голосні. Мені приємно одержувати від тебе листівки, транскрибовані за твоєю системою. Але читати мені все одно доводиться копії, написані звичайним письмом, які ти люб’язно надсилаєш.

ХІҐІНС. Тоді вважай, що фонетика тут ні до чого.

ПАНІ ХІҐІНС. Але ж ти сам кажеш...

ХІҐІНС. Принаймні ти до фонетики стосунку не матимеш. Я тут одну дівчину підчепив.

ПАНІ ХІҐІНС. Тобто, ти хочеш сказати, що це вона тебе підчепила?

ХІҐІНС. Зовсім ні! Про кохання тут не йдеться.

ПАНІ ХІҐІНС. Дуже шкода.

ХІҐІНС. Чому?

ПАНІ ХІҐІНС. Ти ще ні разу не цікавився жінкою, молодшою за сорок п’ять. Коли ти нарешті збагнеш, що навколо так багато гарних дівчат?

ХІҐІНС. Не хочу я клопотати собі голову дівчатами. Мій ідеал — це жінка, якнайбільше схожа на тебе! Жодна дівчина ніколи не зацікавить мене всерйоз: старі смаки важко змінити. (Зненацька підхоплюється і починає ходити з кутка в куток, брязкаючи ключима й монетами у кишенях брюк.) А до того ж, усі вони дурепи!

ПАНІ ХІҐІНС. А знаєш, Генрі, шо б ти зробив, якби справді любив мене?

ХІҐІНС. От Господи! Ну, і що ж?! Взяв би та й одружився? Чи як, по-твоєму?

ПАНІ ХІҐІНС. Ні. Ти б, напевне, вийняв руки з кишень і перестав маячити в мене перед очима. (З жестом розпачу він скоряється і знову сідає.) От, слухняний хлопчик. А тепер розкажи про цю дівчину.

ХІҐІНС. Сьогодні вона прийде до тебе з візитом.

ПАНІ ХІҐІНС. Не пригадую, щоб я її запрошувала.

ХІҐІНС. Не ти. Я сам її запросив. Якби ти знала, хто вона, то напевне б не запросила.

ПАНІ ХІҐІНС. Цікаво! І чому ж?

ХІҐІНС. Справа ось яка... Вона проста квіткарка. Я підібрав її коло базару.

ПАНІ ХІҐІНС. І запросив до мене в прийомний день?!

ХІҐІНС (підходить до матері та намагається її задобрити). Усе буде гаразд. Я навчив її правильно говорити і дав суворі вказівки, як поводитися. їй велено торкатися лише двох тем: погоди та здоров’я. Тобто, «який чудовий сьогодні день» або «як ви себе почуваєте?». Жодних розмов на загальні теми. Це буде цілком безпечно.

ПАНІ ХІҐІНС. Безпечно?! Розмовляти про наше здоров’я?! Про наш організм?! Може, навіть про нашу зовнішність?! Генрі, як можна бути таким нерозважливим!

ХІҐІНС (нетерпляче). Треба ж їй про щось говорити! (Вчасно бере себе в руки й знову сідає.) Та не хвилюйся ти! Все буде гаразд. Пікерінґ теж бере в цьому участь. Ми з ним заклалися, що за півроку я зможу вивести її у світ, як герцогиню. Кілька місяців уже минули, і вона робить просто блискучі успіхи! Я точно виграю заклад! В неї добрий слух, навчати її куди легше, ніж моїх мільйонерів, адже я фактично переучую її заново, як навчають чужої мови. Англійською вона вже говорить майже, як ти французькою.

ПАНІ ХІҐІНС. Обнадійлива обставина.

ХІҐІНС. І так, і ні...

ПАНІ ХІҐІНС. Про що ти?

ХІҐІНС. Вимову їй я вже поставив. Проте річ не лише в тому, як вона говорить, а й що вона говорить! І ось тут якраз...

Розмову уриває покоївка, яка доповідає про гостей.

ПОКОЇВКА. Пані й панна Айнсфорд Гіл. (Іде.)

ХІҐІНС. А, чорти б їх узяли! (Підхоплюється, хапає зі столу свого капелюха й поспішає до виходу, але перш ніж він устигає вийти, мати вже рекомендує його гостям.)

На порозі ті самі мати й дочка, що ховалися від дощу біля Ковент Ґардена. Мати — добре вихована спокійна жінка, проте відчувається, що вона в постійній напрузі, як всі люди з обмеженими статками. Дочка засвоїла ексцентричний світський тон: бідність схована за бравадою.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (до пані Хіґінс). Добрий день. (Вони вітаються за руку).

ПАННА АЙНСФОРД ГІЛ. Добрий день! (Вітаються.)

ПАНІ ХІҐІНС (відрекомендовує Хіґінса). Мій син Генрі.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Ваш знаменитий син! Пане професоре, я так чекала на це знайомство!

ХІҐІНС (похмуро, навіть не зворухнувшись, щоб підійти до неї). Дуже приємно. (Спирається на рояль і недбало киває.)

ПАННА АЙНСФОРД ГІЛ (довірливо й фамільярно підходить до нього). Добрий день!

ХІҐІНС (вирячившись на неї). А я вас уже бачив. Не уявляю собі, де й коли, але голос — точно чув! (Похмуро.) Втім — яка різниця?! Чого ви стоїте? Сідайте!

ПАНІ ХІҐІНС. На жаль, маю признатися, що мій знаменитий син зовсім не вміє поводитись у товаристві. Будь ласка, не ображайтесь на нього.

ПАННА АЙНСФОРД ГІЛ (весело). Що ви, що ви! (Сідає у чіпендейлівське крісло.)

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (дещо розгублено). Так, так, звичайно. (Опускається на канапу ліворуч від дочки й праворуч від пані Хіґінс, яка розвернула до них своє крісло за письмовим столом.)

ХІҐІНС. Я що, когось образив? Я не навмисне.

Підходить до центрального вікна і, ставши спиною до присутніх, споглядає річку та квіти Бетерсі-парку з таким виразом обличчя, ніби перед ним вічна мерзлота. Вертається покоївка, за нею входить Пікерінґ.

ПОКОЇВКА. Полковник Пікерінґ. (Іде.)

ПІКЕРІНҐ. Доброго дня, пані Хіґінс!

ПАНІ ХІҐІНС. Дуже рада вас бачити, полковнику. Будь ласка, познайомтеся з моїми гостями: пані Айнсфорд Гіл, панна Айнсфорд Гіл. (Обмінюються поклонами. Полковник ставить чіпендейлівського стільця між панею Хіґінс та панею Айнсфорд Гіл і сідає.)

ПІКЕРІНҐ. Генрі вже розповів про мету нашого візиту?

ХІҐІНС (через плече). Та не дали, чорт забирай!

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, Генрі, прошу тебе!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (вдавши, ніби підводиться на ноги). Може, ми невчасно?..

ПАНІ ХІҐІНС (встає і затримує гостю). Ну, що ви! Навпаки! Дуже добре, що ви прийшли! Ми якраз хотіли познайомити вас з однією нашою приятелькою.

ХІҐІНС (з ентузіазмом у голосі). А й справді, чорт забирай! Нам же потрібен хтось для проби — ви теж підходите.

Вертається покоївка, за нею йде Фреді.

ПОКОЇВКА. Пан Айнсфорд Гіл.

ХІҐІНС (мало не на повен голос). Ще одного принесло!

ФРЕДІ (тиснучи руку пані Хіґінс). Вітаювасс!

ПАНІ ХІҐІНС. Дуже рада вас бачити! (Знайомлячи.) Полковник Пікерінґ.

ФРЕДІ (вклоняється). Вітаювасс!

ПАНІ ХІҐІНС. Ви, мабуть, не знайомі з моїм сином, професором Хіґінсом?

ФРЕДІ (підходить до Хіґінса). Вітаювасс!

ХІҐІНС (дивлячись на Фреді так, ніби перед ним кишеньковий злодій). Побий мене грім! І вас я вже бачив! Але ж де?

ФРЕДІ. Щось не пригадую...

ХІҐІНС (відмовляється від спроби згадати). Зрештою — чи не все одно?! Сідайте.

Тисне Фреді руку і мало не кидає його на канапу обличчям до вікна. Сам переходить на протилежний бік.

ХІҐІНС. Ну, ось ми й посідали... (Опускається на канапу біля пані Айнсфорд Гіл.) І що ж будемо робити до Елізиного приходу? Може, в біса, поговоримо про щось?

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, на королівських прийомах ти, певно, душа товариства, але на менш урочистих подіях витримати тебе непросто.

ХІҐІНС. Правда? Шкода... (Раптом прояснівши.) А втім, знаєте, мабуть справді непросто! (Заходиться гучним сміхом.)

ПАННА АЙНСФОРД ГІЛ (якій Хіґінс здається цілком прийнятною партією). Як я вас розумію! Я й сама не здатна до світських розмов. Ох, і чому люди так рідко бувають відвертими і говорять зовсім не те, що думають!

ХІҐІНС (знову набундючившись). І слава Богу!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (підлаштувавшись під настрій дочки). Але ж чому?

ХІҐІНС. А тому! Те, що — як вони гадають — їм слід думати, вже огидне саме по собі. А те, що в них справді на думці — не доведи Боже нам почути! Ви гадаєте, комусь сподобається, якщо я розповім уголос про те, що справді думаю?

ПАННА АЙНСФОРД ГІЛ (весело). Де буде щось дуже цинічне, так?

ХІҐІНС. Цинічне?! До чого тут, у біса, цинічне?! Просто це буде не те, що ми називаємо пристойним.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (серйозно). Я певна, що ви жартуєте, пане Хіґінс...

ХІҐІНС. Розумієте, усі ми тією чи іншою мірою дикуни. Теоретично, усі ми повинні бути вихованими й культурними — знатися на поезії, філософії, науці, мистецтві і таке інше. Але скажіть-но мені, чи багато з нас насправді розуміють, що це таке? (До пані Айнсфорд Гіл.) От що, наприклад, ви знаєте про поезію? (До панни Айнсфорд Гіл.) Чи ви про науку? (Показуючи на Фреді.) Або, ось, він — що він тямить у мистецтві чи в науці, чи хай там у чому? Та й сам я, зрештою, — чи маю я, в біса, хоч якесь уявлення про філософію?!

ПАНІ ХІҐІНС (застережливо). Або про вміння поводитись у товаристві.

ПОКОЇВКА (розчинивши двері). Панна Дулітл. (Іде.)

ХІҐІНС (поспішає до матері). Мамо, це вона! (Стає навшпиньки позаду матері й дає Елізі знак, що це — господиня дому.)

Еліза, вишукано вдягнена, справляє таке враження своєю красою, що при її появі усі встають. Керована сигналами Хіґінса, із відтренованою граційністю вона підходить до його матері.

ЕЛІЗА (вимовляючи все педантично правильно, із музикою в інтонаціях). Доброго дня, пані Хіґінс. (Пильно стежить за кожним своїм звуком. Трохи сповільнює темп перед [ґ], вимовляючи «Хіґінс», але переживання ці даремні — її вимова бездоганна.) Пан Хіґінс передав мені ваше запрошення.

ПАНІ ХІҐІНС (люб’язно). Так, так! Я дуже рада вас бачити.

ПІКЕРІНҐ. Доброго дня, панно Дулітл!

ЕЛІЗА (подає йому руку). Полковник Пікерінґ, якщо не помиляюся?

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Я певна, що ми з вами вже зустрічалися, панно Дулітл. Я пригадую ваші очі.

ЕЛІЗА. Доброго дня! (Підходить до канапи й граційно сідає на місце, щойно звільнене Хіґінсом.)

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (знайомлячи). Моя дочка Клара.

ЕЛІЗА. Доброго дня!

КЛАРА (збуджено). Доброго дня! (Сідає поряд з Елізою, пожираючи її поглядом.)

ФРЕДІ (підходить до них). А я вже мав щастя...

ЕЛІЗА. Доброго дня!

Фреді вклоняється і, цілковито зачарований, сідає в єлизаветинське крісло.

ХІҐІНС (зненацька). А, побий мене лихо! Тепер і я пригадую! (Усі на нього дивляться.) Ковент Ґарден! (Скрушно.) От, чорт!

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, прошу тебе, не сідай на стіл, бо зламаєш.

ХІҐІНС (похмуро). Вибач.

Іде до канапи. По дорозі зачіпається об камінні ґратки і спотикається об щипці. Лайнувшись крізь зуби, приводить усе в порядок і, завершивши свій невдалий перехід, падає на канапу з такого розгону, що чути тріск. Пані Хіґінс, докладаючи всіх зусиль, аби стриматись, мовчки спостерігає за сином. Западає гнітюча тиша.

ПАНІ ХІҐІНС (урвавши мовчанку, тоном світської невимушеності). Як вам здається, чи буде сьогодні дощ?

ЕЛІЗА. Незначне пониження атмосферного тиску, шо охопило західну частину Британських островів, поступово переміститься на східні райони. За даними синоптиків, істотних метеорологічних змін не передбачається.

ФРЕДІ. Ха-ха! Як кумедно!

ЕЛІЗА. У чому справа, юначе? Б’юсь об заклад, я все правильно сказала.

ФРЕДІ. Неперевершено!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Сподіваюся, похолодань більше не буде. Навколо стільки випадків інфлюенци, а наша родина надзвичайно вразлива — і щовесни захворює.

ЕЛІЗА (похмуро). От і моя тітка померла від інфлюенци.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (співчутливо поклацує язиком).

ЕЛІЗА (з тим самим трагізмом у голосі). Це вони так кажуть. Та як на мене, стару вколошкали.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (зачудовано). Вколошкали?

ЕЛІЗА. Ну! А то, чого б це їй помирати від інфлюенци? За рік до того в неї дифтерія була. Я сама бачила: вона аж посиніла вся! Вже думали, гаплик старій. А батько мій узяв ложку та й улив їй джину в горлянку. Так слухайте, раз-два оклигалась, ще й півложки відгризла!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (приголомшена). Боже мій!

ЕЛІЗА (додаючи нові аргументи). Ну, скажіть ви, на милість, чого б оце така здоров’яга та й померла від інфлюенци? А хто тепер знає, де її солом’яний капелюх — той, що до мене мав перейти?! Поцупили — точно вам кажу! Тут справа ясна: хто капелюха поцупив, той і тітку вколошкав!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. А що означає «вколошкав»?

ХІҐІНС (поспіхом). А... це таке модне світське слівце. «Вколошкати» значить «убити».

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (до Елізи, з жахом). Невже ви справді вважаєте, що вашу тітку вбили?

ЕЛІЗА. Атож! Ті, з ким вона жила, і за шпильку могли вбити. А тут цілий капелюх!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. А проте, гадаю, не слід було вашому татові вливати хворій алкоголь. Це справді могло її вбити.

ЕЛІЗА. Кого?! Її?! Та для неї джин був — як материнське молоко! А батько мій сам стільки того джину перехиляв, що знав-таки що й до чого.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Цебто, ви хочете сказати, що ваш батько випивав?

ЕЛІЗА. Випивав?! Та він і зараз не просихає!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Бідолашна, уявляю, як ви від цього потерпаєте!

ЕЛІЗА. Анітрохи! Я ж бачу, шо воно йому лише на користь. Не те щоб він гатив без передиху. (Весело.) А тільки так... Часом, коли, так би мовити, находить. А тоді, як вип’є — то хоч до болячки прикладай. Мати й сама, бувало, дасть йому чотири пенси, та й наказує не вертатись, доки не нап’ється як слід, бо він тоді одразу робився веселий та лагідний. І скільком-бо жінкам приходиться споювати чоловіків! Бо інакше життя ж од них нема! (Почувшись зовсім як удома.) Воно ж от, яка штука... Коли в людини, приміром, є якась совість, так вона ж тверезу душу гризе та й гризе! І що тоді за настрій! А перекине людина чарочку — так де те горе й ділося! (До Фреді, який корчиться від невтримного сміху.) Що таке?! Чого це ви ржете?

ФРЕДІ. Ця нова світська говірка! Як здорово це у вас виходить!

ЕЛІЗА. Якщо я розмовляю як треба, то навіщо сміятися? (До Хіґінса.) Може, я щось зайве сказала?

ПАНІ ХІҐІНС (випередивши сина). Ні, ні! Що ви, панно Дулітл!

ЕЛІЗА. Слава тобі Господи! (Захоплено.) От! Так я ж і кажу...

ХІҐІНС (підводиться й дивиться на годинник). Гм!

ЕЛІЗА (озирається на нього і, збагнувши натяк, теж підводиться). Що ж, мені час іти. (Усі встають. Фреді прямує до дверей.) Було дуже приємно познайомитись. До побачення. (Прощається за руку з пані Хіґінс.)

ПАНІ ХІҐІНС. На все добре.

ЕЛІЗА. До побачення, полковнику!

ПІКЕРІНҐ. До побачення, панно Дулітл! (Тисне їй руку.)

ЕЛІЗА (кивком голови прощається з рештою). До побачення!

ФРЕДІ (відчиняє перед нею двері). Ви йтимете через парк, панно Дулітл? Дозвольте мені...

ЕЛІЗА (бездоганно артикулюючи). Пішки?! Чорта з два! (Усі приголомшені.) На таксі поїду! (Виходить.)

Пікерінґ, ледь перевівши подих, падає у крісло. Фреді вибігає на балкон, аби ще раз глянути на Елізу.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (ще не отямившись від приголомшення). Ох, ніяк не звикну до цих нових звичаїв.

КЛАРА (з невдоволеним виглядом падаючи в єлизаветинське крісло). Годі, мамо, годі! Ви такі старомодні, що люди подумають, ніби ми ніде не буваємо.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Можливо, я й справді дуже старомодна. Але, сподіваюся, що ти, Кларо, уникатимеш таких слів. Я вже звикла, що в тебе на кожному кроці як не «гидота», то «свинство», а чоловіки — не інакше, як «паскуди». Проте, я глибоко переконана, що такі манери — непристойні й нешляхетні. А те, що ми допіру чули,— то й поготів! А як гадаєте ви, полковнику?

ПІКЕРІНҐ. Мене не питайте. Кілька років я прожив в Індії, а за цей час уявлення про манери настільки змінилося, що іноді навіть важко сказати, чи ти на званому обіді, чи в портовій таверні.

КЛАРА. Це справа звички. В цьому нема нічого ані поганого, ані доброго. Здебільшого на такі слівця ніхто не звертає уваги, а тим часом їхня незвичність додає буденним фразам певного шику. І взагалі, ця нова говірка здалася мені цілком безневинною і навіть дуже милою.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (встає). Ну, що ж... Гадаю, нам час іти.

Пікерінґ та Хіґінс підводяться.

КЛАРА (теж підводиться). Ой, справді! В нас же на сьогодні ще аж три візити. До побачення, пані Хіґінс! До побачення, полковнику! До побачення, пане професоре!

ХІҐІНС (вкрай неохоче підводиться з канапи й супроводжує її до дверей). До побачення! І не забудьте випробувати нову говірку — під час своїх аж трьох візитів! Головне — не хвилюйтеся і добряче їм ушкварте!

КЛАРА (розпливаючись усмішкою). Обов’язково! До побачення! Вся ця вікторіанська благопристойність — така дурість!

ХІҐІНС (спокушаючи її). Хай їй чорт!

КЛАРА. Дідька їй лисого!

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (яку аж пересмикує). Кларо!

КЛАРА. Ха-ха! (Виходить, безмежно рада, що так швидко засвоїла нову світську моду. Зі сходів лунає її дзвінкий сміх.)

ФРЕДІ (немов звертається до небес). І скажіть мені після цього... (Неспроможний впоратися з напливом почуттів, уриває свою риторику й підходить до пані Хіґінс.) До побачення.

ПАНІ ХІҐІНС (прощаючись із ним за руку). На все добре. Ви б хотіли знову побачитися з панною Дулітл?

ФРЕДІ (палко). О, так! Страшенно б хотів!

ПАНІ ХІҐІНС. Тоді до зустрічі. Ви знаєте мої прийомні дні.

ФРЕДІ. Так, так! Страшенно вам вдячний! До побачення! (Виходить.)

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. На все вам добре, пане Хіґінс.

ХІҐІНС. І вам.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (до Пікерінґа). Що вдієш... Я ніколи не призвичаюся до таких слів.

ПІКЕРІНҐ. І не варто. Це зовсім не обов’язково. Запевняю, що й без них ви чудово дасте собі раду.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Але ж Клара знов дорікатиме, що я нехтую модні вислови. До побачення!

ПІКЕРІНҐ. До побачення. (Тиснуть одне одному руки.)

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ (до пані Хіґінс). Будь ласка, не зважайте на Клару. (Почувши, що пані Айнсфорд Гіл понизила голос, Пікерінґ делікатно відходить до вікна, де стоїть Хіґінс.) Ми такі бідні, і вона так рідко буває на прийомах. їй просто нема де навчитися сучасних манер... Бідолашна дівчинка... (Пані Хіґінс, побачивши, що на очі в гості навертаються сльози, співчутливо бере її за руку й проводжає до дверей.) А хлопчик у мене дуже славний, правда?

ПАНІ ХІҐІНС. Так, він дуже милий. Я завжди буду рада його бачити.

ПАНІ АЙНСФОРД ГІЛ. Дякую вам, моя люба. На все вам добре. (Іде.)

ХІҐІНС (нетерпляче). Ну, як? Можна виводити Елізу на люди? (Тягне матір до канапи. Вона сідає на місці Елізи, Хіґінс ліворуч від неї. Пікерінґ повертається на свій стілець.)

ПАНІ ХІҐІНС. Звісно ж ні, мій дурнику! Вона витвір мистецтва — твого та її кравчині. Але якщо ти справді не бачиш, що її походження проступає в кожному її слові, значить вона просто звела тебе з розуму.

ПІКЕРІНҐ. Отже, ви гадаєте, що нічого не можна вдіяти? Я маю на увазі, невже не вдасться відучити її від лайки?

ПАНІ ХІҐІНС. Доки вона під опікою Генрі — ні!

ХІҐІНС (з прикрістю). Значить, те, як я висловлююсь, вам не підходить.

ПАНІ ХІҐІНС. Ні, любий, чому ж? Для вантажної пристані підходить якнайкраще. Проте для прийому — навряд.

ХІҐІНС (глибоко ображений). Ну, знаєте!..

ПІКЕРІНҐ (перебиває його). Не гарячкуйте, Хіґінсе! Просто частіше дивіться на себе з боку. Такого, як від вас, я не чув, відколи ми збирали волонтерів у Гайд-парку[23] — років двадцять тому.

ХІҐІНС (нахнюпившись). Ну, що ж. Можливо, ви маєте рацію. Я не завжди висловлююсь, як єпископ.

ПАНІ ХІҐІНС (заспокоює його дотиком руки). Пане Пікерінґ, може, ви розкажете мені, як стоять справи на Вімпол-стріт?

ПІКЕРІНҐ (із пожвавленням, ніби це запитання цілком змінило тему розмови). Я переїхав до Генрі й живу зараз у нього. Ми вдвох працюємо над моєю книжкою «Індійські діалекти». Гадаємо, так нам буде зручніше...

ПАНІ ХІҐІНС. Так, так, все це мені відомо. Ви справді все дуже розумно влаштували. А де мешкає ця дівчина?

ХІҐІНС. Як де? З нами, певна річ! Де ж іще їй жити?

ПАНІ ХІҐІНС. Але на яких правах? Як покоївка? Чи як хто?

ПІКЕРІНҐ (роздумливо). Здається, я розумію, що ви маєте на увазі, пані Хіґінс.

ХІҐІНС. А я ні біса не второпаю! Я знаю одне: три місяці, день у день, я бився над тим, щоб ця дівчина вилюдніла. До того ж, мені з неї чимало користі: вона завжди знає, де шукати мої речі, пам’ятає, де й з ким я призначаю зустрічі...

ПАНІ ХІҐІНС. А як із нею ладить економка?

ХІҐІНС. Пані Пірс? Радіє, що з її голови звалилося стільки мороки. Адже до появи Елізи це вона мала шукати мої речі й нагадувати мені про зустрічі. І все ж, Еліза — це її настирлива ідея, весь час тільки й править: «Пане Хіґінс, подумайте про дівчину!» Скажіть, Пік!

ПІКЕРІНҐ. Так, це її незмінна фраза. Нею закінчується кожна розмова про Елізу.

ХІҐІНС. А я ж тільки про Елізу й думаю! Про ці її кляті голосні та приголосні! Я вже змучився спостерігати за її губами, зубами та язиком! Не кажу вже про її душу: це важче за все!

ПАНІ ХІҐІНС. Ви немов двійко дітей, які бавляться живою лялькою.

ХІҐІНС. Бавляться?! Мамо, в житті я не брався за щось поважніше! Якби ти знала, як цікаво майже повністю змінити людину, наділивши її зовсім іншою мовою. Адже це означає знищити найглибшу прірву, що розділяє людей і класи.

ПІКЕРІНҐ (зацікавлений розмовою, підсунувши свого стільця ближче до пані Хіґінс й нахилившись до неї). Справді, це надзвичайно цікаво. Запевняю вас, пані Хіґінс, ми ставимося до Елізи дуже серйозно. Щотижня, ба навіть щодня, помічаємо в ній усе нові зміни. (Підсувається ще ближче.) Фіксуємо кожен її поступ. Робимо десятки записів та фотографій...

ХІҐІНС (атакуючи з іншого боку). Чорт забирай! Ця дівчина — найцікавіший з усіх моїх експериментів. Зараз ми нею тільки й живемо! Скажіть, Пік!

ПІКЕРІНҐ. Тільки про неї й говоримо.

ХІҐІНС. Вчимо її.

ПІКЕРІНҐ. Одягаємо.

ПАНІ ХІҐІНС. Що?!

ХІҐІНС. Винаходимо нову Елізу!

ХІҐІНС. Знаєш, у неї просто дивовижний слух!

ПІКЕРІНҐ. Запевняю вас, люба пані Хіґінс, ця дівчина

ХІҐІНС. Вона як папуга! Я перевірив її на всі звуки,

ПІКЕРІНҐ. — геніальна! Вона вже непогано грає на роялі,

ХІҐІНС. що існують у людському мовленні,

ПІКЕРІНҐ. Ми водимо її на концерти класичної музики та в мюзик-

ХІГІНС. в європейських та африканських діалектах, у мові готентотів.

ПІКЕРІНҐ. холи. Повернувшись додому, вона з легкістю підбирає

ХІҐІНС. Це звуки, яких я сам навчався роками! А вона

ПІКЕРІНҐ. будь-яку мелодію, чи то

ХІҐІНС. хапає все на льоту, неначе

ПІКЕРІНҐ. Бетховен чи Брамс, Легар чи Лайонел Монктон.

ХІҐІНС. все життя тільки це й робила.

ПІКЕРІНҐ. Хоча раніше ніколи не сідала за рояль.

ПАНІ ХІҐІНС (затуляє від цього галасу вуха, бо чоловіки намагаються перекричати один одного). Тс-с-с! (Вони замовкають.)

ПІКЕРІНҐ. Перепрошую, пані Хіґінс. (Зніяковілий, відсувається від неї.)

ХІҐІНС. Вибач. Та коли Пікерінґ починає галасувати, то й слова не вставиш!

ПАНІ ХІҐІНС. Вгамуйся, Генрі! Полковнику, невже ви не розумієте, що разом з Елізою в будинок на Вімпол-стріт увійшло ще дещо?

ПІКЕРІНҐ. Справді, заходив її батько. Але Генрі швидко його виставив.

ПАНІ ХІҐІНС. Було б краще, якби прийшла її мати. Та річ не в тім. З’явилося дещо інше.

ПІКЕРІНҐ. Але що ж?!

ПАНІ ХІҐІНС (несвідомо видаючи цим словом свою старосвітську логіку). Проблема.

ПІКЕРІНҐ. Он воно що! Проблема, як зробити з неї світську даму?

ХІҐІНС. З цим я впораюсь. Власне, уже впорався.

ПАНІ ХІҐІНС. Якими безмежно тупими бувають чоловіки! Проблема в тому, що робити з Елізою потім.

ХІҐІНС. Якраз тут я не бачу жодної проблеми. Житиме, як їй захочеться. Завдяки мені перед нею тепер відкрито безліч можливостей.

ПАНІ ХІҐІНС. Яких можливостей? Ти хочеш, щоб вона жила, як жінка, котру ми щойно бачили? Ти навчив Елізу манер та звичок світської дами, але не дав їй прибутків світської дами! А заробляти собі на життя вона вже не зможе. І це ти називаєш «безліч можливостей»?

ПІКЕРІНҐ (дещо поблажливо; розмова почала йому надокучати). Все якось уладнається, пані Хіґінс. (Підводиться, готовий іти.)

ХІҐІНС (також підводиться). Знайдемо для неї якусь неважку роботу.

ПІКЕРІНІҐ. Вона й так цілком щаслива. Не турбуйтеся, пані Хіґінс. Бувайте здорові. (Тисне їй руку з таким виглядом, ніби заспокоює сполохану дитину, а потому прямує до виходу.)

ХІҐІНС. Хай там як — а вже нічого не зміниш. Справу зроблено. До побачення, мамо! (Цілує матір і йде за Пікерінґом.)

ПІКЕРІНҐ (щоб заспокоїти її наостанок). Є маса варіантів. Ми влаштуємо все, як належить. До побачення.

ХІҐІНС (виходячи, до Пікерінґа). Ми поведемо її на Шекспірівську виставку до Ерлскорта!

ПІКЕРІНҐ. А справді! Уявіть-но лише її коментарі! От буде сміху!

ХІҐІНС. А вдома вона почне передражнювати всю публіку!

ПІКЕРІНҐ. Чудова думка! (Чути, як обидва сміються, спускаючись по сходах.)

ПАНІ ХІҐІНС (рвучко підводиться з місця, підходить до письмового столу. Відсуває вбік розкидані папери, сідає, виймає із бювару чистий аркуш і рішуче береться до написання листа. За третьою спробою гнівно відкидає перо, впирається руками в стіл і вигукує). Ох, ці чоловіки! Ох, чоловіки!

Ясно, що Елізі ще далеко до герцогині. А втім, Хіґінс ще має попереду час, і заклад ще не програний! І справді, рівно через півроку Еліза знову виходить у світ, де її приймають... за принцесу! Та перш ніж удатися до подробиць, коротко про обставини цієї події. Лондон, посольський прийом літнього вечора. Невеличка юрма біля посольства спостерігає за приїздом гостей. Під’їжджає «ролс-ройс» і зупиняється перед сходами до парадного входу. ПІКЕРІНҐ у вечірньому костюмі, при орденах і медалях, виходить з автомобіля, подає руку ЕЛІЗІ й допомагає їй вийти. На ній елегантне манто, вечірня сукня, діаманти; в руках віяло, квіти — одне слово, всі належні аксесуари. За ними виходить Хіґінс. Машина від’їжджає — і всі троє йдуть у будинок. Перед ними відчиняють двері — і вони опиняються у просторій залі, з якої широкі сходи ведуть нагору. Пікерінґ каже щось Елізі на вухо і вказує на вбиральню для дам. Еліза прямує туди, а Хіґінс та Пікерінґ тим часом знімають плащі та йдуть по картки зі своїми іменами. Перед ними в черзі стоїть якийсь поважний молодий пан із розкішними вусами, які переходять у пишні бакенбарди. Його чоло прикривають густі кучері. На потилиці волосся в нього старанно пригладжене й блищить від брильянтину. На грудях — кілька нічого не вартих медалей. А загалом, він має приємну зовнішність. Можна припустити, що це іноземець. Упізнавши Хіґінса, вусань радо кидається до нього з розкритими обіймами.

ВУСАНЬ. Пане вчителю! Пане вчителю! (Обіймає Хіґінса й цілує в обидві щоки.) Ви мене пам’ятаєте?

ХІҐІНС. Ні. Якого біса? А хто ви такий?

ВУСАНЬ. Я ваш учень! Ваш найперший, найкращий і найвидатніший учень! Це я, симпатяга-малюк Непомук! Я прославив ваше ім’я на всю Європу! Я навчався у вас фонетики. Мене ви не могли забути!

ХІҐІНС. А чому ви не голитесь?

НЕПОМУК. В мене не така примітна зовнішність, як у вас. Не таке підборіддя, не таке чоло; і якби я поголився, то мене б ніхто не помічав. А таким мене впізнають і навіть прозвали «Волохата Нишпорка».

ХІҐІНС. А як ви опинилися серед цих вельмож?

НЕПОМУК. Я перекладач. Володію тридцятьма двома мовами. Без мене не обходиться жоден міжнародний прийом. Ви неперевершений знавець кокні й вам досить одного слова, аби в межах Лондона визначити, звідки людина. Я ж визначаю це у межах цілої Європи.

На сходах з’являється лакей і швидко збігає до Непомука.

ЛАКЕЙ. Вас просять нагору. Її світлість не можуть порозумітися з греком.

НЕПОМУК. Дякую. Так, так, іду негайно.

Лакей відходить і губиться в натовпі.

НЕПОМУК (до Хіґінса). Теж мені грек! Удає, що не розуміє англійської! А насправді він — син йоркширського годинникаря. Щоб приховати своє походження, він і слова не наважується мовити. Я, звичайно, йому підігрую, але це дається йому в кругленьку суму. Тут у мене з кожним вигідна угода. Ха-ха! (Поспішає сходами нагору.)

ПІКЕРІНҐ. Цей Непомук справді фахівець? А що, як він викриє нам Елізу й почне нас шантажувати?

ХІҐІНС. Побачимо. Якщо викриє, я програю заклад.

Еліза виходить із гардеробу й приєднується до них.

ПІКЕРІНҐ. Ну що, Елізо? Зараз почнеться. Ви готові?

ЕЛІЗА. Полковнику, ви хвилюєтесь?

ПІКЕРІНҐ. Страшенно. Почуваюся, як перед першим боєм. Уперше завжди лячно.

ЕЛІЗА. Для мене це не вперше. Скільки разів я снила цим у своїй норі на Енджел-Корт! І тепер я, наче в давньому сні. Не дайте пану Хіґінсу мене розбудити, інакше я забудуся й заговорю, як тоді на Друрі-Лейн.

ПІКЕРІНҐ. Ані слова, чуєте, Хіґінсе! (До Елізи.) Тепер ви готові?

ЕЛІЗА. Готова.

ПІКЕРІНҐ. Тоді вперед.

ЛАКЕЙ (оголошує). Пані Дулітл, полковник Пікерінґ, професор Хіґінс.

Нагорі сходів стоїть посол зі своєю дружиною, біля неї Непомук.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ (тиснучи Елізі руку). Вітаю вас.

ГОСПОДАР ДОМУ (робить те саме). Вітаю вас. Доброго дня, полковнику!

ЕЛІЗА (із чарівною грацією, чим приводить господиню дому в захват). Доброго вечора. (Іде в прийомну залу.)

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Це ваша прийомна дочка, полковнику? Я певна, вона стане окрасою вечора.

ПІКЕРІНҐ. Ви такі люб’язні, що запросили нас обох. (Відходить.)

ГОСПОДИНЯ ДОМУ (до Непомука). Вивідайте все про неї якнайдокладніше.

НЕПОМУК (кланяється). Так, ваша світлість. (Іде до гостей.)

ГОСПОДАР ДОМУ. Вітаю вас, пане Хіґінс. Сьогодні у вас буде конкурент. Як сам він каже, ваш учень. Він справді чогось вартий?

ХІҐІНС. Він здатний вивчити мову за два тижні. Володіє кількадесятьма. Проте, особливим розумом не відзначається. А як фонетист — цілком нездарний.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Вітаю вас, професоре.

ХІҐІНС. Доброго дня. Уявляю, як це нудно — повторювати одне й те саме. Даруйте, шо зайвий раз потурбував. (Іде далі.)

У залі для прийомів та в суміжних вітальнях світський раут у повному розпалі. Входить Еліза. Вона в такій напрузі, що це більше схоже на появу сновиди, ніж на світський дебют. Гості уривають розмови, щоб поглянути на неї, захоплено обговорюють її сукню, прикраси та її незвичну привабливість. Молодші навіть попідводилися з місць, аби краще її розгледіти.

ГОСПОДАРІ ПРИЙОМУ з’являються з боку сходів і спілкуються з гостями. Хіґінс із виглядом похмурої байдужості долучається до їхнього товариства.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. А ось і професор Хіґінс: він нам усе розповість. Професоре, шо ви можете сказати про цю чарівну юну леді?

ХІҐІНС (похмуро). Про яку?

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Ви добре знаєте, про яку. Кажуть, у Лондоні вже давно не бачили такої чарівної вроди — відколи в театрах публіка ставала на стільці, щоб подивитись на пані Лангтрі[24].

Непомук підходить до них, назбиравши чимало цікавих подробиць.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Ну ось, нарешті й ви, Непомук. Ви все вивідали про юну леді?

НЕПОМУК. Так, мені уже все відомо. Вона видає себе зовсім за іншу.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Та що ви кажете?! Не може бути!

НЕПОМУК. Так, так! Мене їй не ошукати. Її справжнє прізвище не Дулітл.

ХІҐІНС. Чому?

НЕПОМУК. Тому, шо Дулітл — англійське прізвище. А вона не англійка!

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Не може бути! Її вимова — бездоганна.

НЕПОМУК. Аж надто бездоганна. Де ви бачили англійку, яка б так правильно розмовляла англійською? Так розмовляють лиш іноземки, яких спеціально цього навчають.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. По правді, мене й саму стривожило це її «Доброго вечора». Директорка школи, де я вчилася, вимовляла це точно так само, чим лякала мене до смерті. Але, якщо вона не англійка, тоді, звідки ж вона?

НЕПОМУК. Вона з Угорщини.

УСІ ДОВКОЛА. З Угорщини!

НЕПОМУК. Так, так! І до того ж, із королівського роду. Я сам угорець благородної крові. Мене не одуриш.

ХІҐІНС. А ви пробували заговорити з нею по-угорському?

НЕПОМУК. Звичайно! Але вона виявилась надто розумною. Вона сказала: «Будь ласка, розмовляймо англійською: я не розумію французької». Французької! Вона вдає, ніби не відрізняє угорської від французької! Такого не може бути! Виходить, вона знає обидві ці мови!

ХІҐІНС. І походження в неї королівське? А як ви це визначили?

НЕПОМУК. Інстинкт, пане вчителю, інстинкт. Лише мадяри відзначаються такою граційністю манер, такою рішучістю в погляді. Не маю жодного сумніву: вона — принцеса!

ГОСПОДАР ДОМУ. А що ви на це, професоре?

ХІҐІНС. Я б сказав, що це — проста дівчина з Лондона. Судячи з усього, це Друрі-Лейн. Просто з нею попрацював фахівець.

НЕПОМУК. Ха-ха-ха! Ой, учителю, учителю! Та ви просто зациклені на кокні. Лондонські нетрі — для вас цілий всесвіт.

ХІҐІНС (до господині дому). А як ви гадаєте, ваша світлість?

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Я абсолютно згодна з Непомуком. Вона щонайменше принцеса.

ГОСПОДАР ДОМУ. Можливо, не легітимна принцеса, а від морганатичного шлюбу. Проте, безперечно, королівської крові.

ХІҐІНС. Я, однак, залишуся при своїй думці.

ГОСПОДИНЯ ДОМУ. Професоре, ви невиправний.

Товариство розходиться, залишаючи Хіґінса на самоті. До нього підходить Пікерінґ.

ПІКЕРІНҐ. А де Еліза? Не лишаймо її саму.

Підходить Еліза.

ЕЛІЗА. Мені вже несила цього терпіти. Тут усі просто не зводять із мене очей. Щойно якась літня пані сказала, що я розмовляю, як королева Вікторія. Мені дуже прикро, якщо через мене ви програєте свій заклад. Я зробила все, що могла, але мені ніколи не стати схожою на цих людей.

ПІКЕРІНҐ. Що ви, моя люба! Ви аж ніяк не програли! Навпаки! Ви удесятеро перевершили наші сподівання!

ХІҐІНС. Ходімо звідси! Маю досить балачок із цими дурнями.

ПІКЕРІНҐ. Еліза стомлена. Я голодний. Ходімо десь повечеряймо!

[15] Набережна Челсі — вулиця над Темзою, один з наймальовничіших куточків Лондона, де мешкають переважно художники й літератори, а також заможні городяни.

[16] Вільям Моріс (1834 — 1896) — англійський архітектор, художник, декоратор, дизайнер меблів та інтер’єрів, відомий також як поет і романіст.

[17] Едвард К. Берн Джонс (1833 — 1898) — англійський художник-графік, учень Д. Г. Россетті, засновника течії прерафаелітів.

[18] Джеймс Ебот Віслер (1834 — 1903) — американський художник-графік, за стилем близький до французьких імпресіоністів.

[19] Галерея Гровнер — виставкова зала в Лондоні.

[20] Сесіл Гордон Лоусон (1851 — 1892) — англійський пейзажист, переважно малював пейзажі околиць Челсі, квіти, натюрморти.

[21] Чіпендейлівський стілець — назва походить від імені англійського художника, скульптора, майстра меблевої справи Томаса Чіпендейла (1718 — 1779).

[22] Індіго Джонс (1573 — 1652) — англійський архітектор і декоратор, прихильник єлизаветинського стилю.

[23] Гайд-парк — парк у Лондоні, з XIX сторіччя — місце проведення мітингів та виступів громадських діячів.

[24] Лілі Лангтрі — англійська актриса (1852 — 1929).

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Кабінет Хіґінса на Вімпол-стріт. У кімнаті нікого немає. Камін не розпалено. Годинник на каміні б’є північ. Надворі погожа літня ніч. Зі сходів лунають голоси Хіґінса й Пікерінґа.

ХІҐІНС (гукає вниз до Пікерінґа). Послухайте, Пік! Замкніть, будь ласка, вхідні двері. Я більше нікуди не виходитиму.

ПІКЕРІНҐ. Гаразд. Чи пані Пірс може йти спати? Нам сьогодні вже нічого не знадобиться?

ХІҐІНС. Звісно, ні. Хай лягає.

Еліза відчиняє двері й, осяяна світлом з холу, постає в дорогих прикрасах та розкішному вечірньому вбранні, в якому щойно виграла Хіґінсів заклад. Підходить до каміна і вмикає світло. Видно, що вона стомлена: блідий колір обличчя, сповненого трагізму, різко контрастує з темними очима й волоссям. Вона знімає плащ, кладе його разом із рукавичками й віялом на рояль — і мовчки опускається на лавку. Невдовзі з 'являється Хіґінс у вечірньому костюмі, плащі й циліндрі. В руках у нього домашня куртка, яку він відшукав надолі. Циліндр і плащ він кидає на журнальний столик, потім вивільняється зі смокінга.

Вдягає домашню куртку — і втомлено падає в крісло біля каміна. За ним входить Пікерінґ, теж у вечірньому костюмі. Знімає циліндр, плащ і вже змало не кидає їх на одяг Хіґінса, одначе похоплюється.

ПІКЕРІНҐ. Як би нам не дісталося від пані Пірс, що ми кинули тут наші речі.

ХІҐІНС. А спустіть їх по бильцях до холу. Вранці вона все позбирає і повісить на місце. Подумає, шо ми були напідпитку — та й усе.

ПІКЕРІНҐ. А ми таки веселенькі прийшли. Листів не було?

ХІҐІНС. Я не дивився. (Пікерінґ бере пальта й циліндри. Хіґінс, позіхаючи, починає наспівувати арію з «La Fanciulla del Golden West»[25], коли раптом вигукує.) А де це, в біса, мої пантофлі?!

Еліза похмуро дивиться на нього — раптом підхоплюється і виходить з кімнати. Хіґінс позіхає і знов починає наспівувати.

Повертається Пікерінґ із поштою.

ПІКЕРІНҐ. Самі проспекти та якесь любовне послання із графською короною для вас. (Кидає проспекти у вогонь і стає на килимок спиною до каміна.)

ХІҐІНС (поглянувши на листа). Лихвар. (Лист долучається до проспектів.)

Еліза повертається з великими пантофлями зі стоптаними п’ятками. Ставить їх на килимок перед Хіґінсом і сідає на попереднє місце.

ХІҐІНС (знову позіхаючи). Господи! Ну й вечір! Що за товариство! Збіговисько блазнів! (Підносить ногу, щоб розшнурувати черевика, і помічає пантофлі. Облишивши черевика, дивиться на пантофлі з таким щирим подивом, ніби вони з’явилися тут самі собою.) А, ось вони де!

ПІКЕРІНҐ (потягується). Щиро кажучи, я дещо стомився. Нелегкий видався день. Уранці — прийом у саду, потім — званий обід, ще й на додачу прийом у посольстві! Забагато радості, як на один день! А заклад ви таки виграли! Еліза блискуче впоралась із роллю!

ХІҐІНС (емоційно). Слава Богу, все вже позаду!

Елізу аж пересмикує, проте чоловіки навіть не звертають на неї уваги. Вона знов опановує себе й сидить, як доти, незворушно.

ПІКЕРІНҐ. Ви нервували на прийомі? Я страшенно! А Еліза здавалася такою спокійною!

ХІҐІНС. Вона навіть не хвилювалася. Я знав, що вона впорається. А от я за ці місяці перевтомився, й тепер це дається взнаки. Спершу, коли ми займалися фонетикою, було досить цікаво, а потім мені це смертельно надокучило. Якби не заклад, я послав би все під три чорти ще місяців зо два тому. Замір-бо по суті дурний: нудьга, та й годі!

ПІКЕРІНҐ. Я б так не сказав. Прийом у саду був видовищним! У мене так калатало серце!

ХІҐІНС. Так, перші хвилини зо три. Та коли я побачив, що ми виграємо без бою, то почувся, наче ведмідь у клітці. Тинявся, не знаючи, куди себе діти. А цей обід! Цілу годину сиди й обжирайся! Не було навіть до кого заговорити. Лише якась вичепурена дурепа. Ні, Пікерінґ це було вперше й востаннє! Годі з мене цих тортур, годі підробних герцогинь!

ПІКЕРІНҐ. Вам просто бракує світської муштри. (Йде до рояля.) А я не від того, аби часом поринути в цю атмосферу. Знов почуваєшся молодим. Хай там як, а це — ваш успіх, неперевершений успіх! Раз чи двічі мені аж лячно було, а от Еліза чудово трималася! Не кожна справжня герцогиня так зможе. Ці дурепи вважають, що манери всотуються ще до народження разом із суспільним статусом, і тому навіть не прагнуть учитися. А тим часом, аби по-справжньому знатися на своїй справі, треба бути фахівцем.

ХІҐІНС. Ось це мене й бісить! Ті дурепи навіть не усвідомлюють своєї дурості! (Встає.) В усякому разі, усе вже позаду. Можна спокійнісінько завалитися спати й не перейматися тим, що буде завтра.

Краса Елізії набуває зловісного вигляду.

ПІКЕРІНҐ. Мабуть, і я піду до сну. Що не кажи, а день був визначний! Це ваш справжній тріумф! Добраніч. (Іде.)

ХІҐІНС (іде за ним). Добраніч. (Через плече до Елізи.) Елізо, повимикайте світло і скажіть пані Пірс, аби вранці не варила каву. Я питиму чай. (Виходить.)

Еліза намагається опануватися й не звертати уваги. Вона встає, підходить до каміна вимкнути світло, але в цю мить мало не заходиться плачем. Падає на Хіґінсове крісло й міцно тримається за підлокітники. Раптом, з криком болючого гніву, підхоплюється на ноги й кидається на підлогу.

ХІҐІНС (роздратовано кричить у коридорі). Куди, в біса, заподілися ці кляті пантофлі?! (З’являється у дверях.)

ЕЛІЗА (хапає пантофлі і щосили жбурляє їх один за одним просто в Хіґінса.) Ось вам ваші пантофлі! Ось вам! Бодай вам долі в них не знати!

ХІҐІНС (здивований). Що таке?! (Підходить до неї.) Що сталося? Вставайте! (Підіймає її.) Вам недобре?

ЕЛІЗА (задихаючись). Зате вам дуже добре! Я виграла вам заклад, а ви про мене навіть не подумали, бо я вам уже не потрібна!

ХІҐІНС. Це ви виграли мені заклад?! Самовпевнена нікчемо! Це я його виграв ! Як ви сміли жбурнути в мене пантофлями?

ЕЛІЗА. Бо я хотіла розтрощити вам фізіономію! Я б залюбки прикінчила вас, набундючена пико! Навіщо ви підібрали мене, якщо зараз дякуєте Богу, що все позаду? Я вам більше ні до чого, й тепер мене можна викинути на вулицю?! Так?! (Розпачливо заламує пальці.)

ХІҐІНС (споглядаючи її з холодним подивом). Які ми вразливі! І хто б міг подумати...

ЕЛІЗА (видає здушений крик люті й кидається на Хіґінса, готова видряпати йому очі).

ХІҐІНС (хапає її за руки). Ви ще й дряпатись?! Не розпускайте пазурі, скажена кішко! Свої коники викидатимете деінде! Сядьте — і щоб тихо мені! (Грубо кидає її в крісло.)

ЕЛІЗА (пригнічена його перевагою в силі й вазі). Що зі мною тепер буде?.. Що зі мною буде?..

ХІҐІНС. А якого дідька мені знати, що з вами буде?! Мене це взагалі не обходить!

ЕЛІЗА. Не обходить! Знаю, що не обходить! Навіть якщо я помру — вам буде все одно. Я вас цікавлю ще менше, ніж оця пантуфля!

ХІҐІНС (гримає). Пантофель!

ЕЛІЗА. Пантофель. Я подумала, що тепер це не важить.

Запала тиша. Еліза вкрай пригнічена. Хіґінс почувається дещо ніяково.

ХІҐІНС (пишномовно). Чому ви так повелися? Може, ви вважаєте, що до вас тут погано ставляться?

ЕЛІЗА. Ні.

ХІҐІНС. Вас хтось кривдить? Полковник Пікерінґ? Пані Пірс? Хтось зі слуг?

ЕЛІЗА. Ні.

ХІҐІНС. Не скажете ж ви, що я був недобрим до вас?

ЕЛІЗА. Ні.

ХІҐІНС. Радий це чути. (Пом’якшує тон.) Гадаю, ви просто втомилися після важкого дня. Може, келих шампанського? (Прямує до дверей.)

ЕЛІЗА Ні! (Згадавши про манери.) ... Дякую.

ХІҐІНС (знов у доброму гуморі). Це у вас накопичилось за останні дні. Цілком природно. Ви нервували перед прийомом. Але все минулося. (Поблажливо плескає її по плечу. Вона щулиться.) Вже нема чого переживати.

ЕЛІЗА. Так, вам нема чого переживати. (Раптом встає і відходить від нього. Сідає біля рояля, затуливши обличчя долонями.) Боже мій! Краще б я померла!

ХІҐІНС (дивлячись на неї зі щирим подивом). Але про що йдеться? Заради Бога, що сталося? (Підходячи до неї, розсудливим тоном.) Послухайте, Елізо, ваше роздратування має виключно суб’єктивне підгрунтя.

ЕЛІЗА. Я не розумію таких слів. Я надто неосвічена.

ХІҐІНС. Все це — витвір вашої уяви. У вас просто поганий настрій. Ніхто вас не кривдить. Усе в порядку. Зараз підіть виспіться, поплачте в подушку, помоліться — і вам одразу полегшає.

ЕЛІЗА. Я вже чула ваші молитви: «Слава Богу, все вже позаду!»

ХІҐІНС. А хіба ви самі не раді, що все позаду? Тепер ви вільні й можете жити, як вам заманеться.

ЕЛІЗА (долаючи розпуку). А на що я здатна? Навіщо ви мене такою зробили? Куди мені податися? Що робити? Що зі мною буде?

ХІҐІНС (зрозумів, у чім річ, проте не надто цим зворушився). А, он ви про що! (Засовує руки в кишені. За звичкою побризкуючи їхнім вмістом, ходить по кімнаті. Його вигляд свідчить, що він погодився на цю безпредметну розмову виключно від доброти свого серця.) На вашому місці я б так не переймався. Я певен, ви зможете непогано влаштуватися. Хоча, я ще якось не усвідомив, що ви вже збираєтесь іти. (Вона кидає на нього погляд, проте він цього не помічає, оскільки його увага цілковито зайнята вазою з фруктами, що стоїть на роялі. Нарешті він вирішує з’їсти яблуко.) Одружіться, приміром. (Відкусивши чималий кавалок, він шумно його жує.) Не думайте, що всі чоловіки — такі ж переконані старі кавалери, як ми з полковником. Більшість таки, на своє лихо, одружуються. А ви досить гарна. На вас буває навіть приємно подивитись. Не зараз, звичайно. Зараз ви більше схожі на зарюмсане страшко. Проте, коли заспокоїтесь, отямитесь, — знову станете, так би мовити, привабливою. Цебто, привабливою для тих нещасних, які прагнуть одружитися. Отож поспіть, відпочиньте гарненько; а вранці погляньте в дзеркало — й одразу повеселішаєте.

Еліза пильно дивиться на нього. Втім, погляд її лишається непоміченим. Яблуко виявилося смачним, і Хіґінс замріяно ним смакує.

ХІҐІНС (осяяний геніальною думкою). Я навіть думаю, моя мати підшукала б вам добру пару!

ЕЛІЗА. Раніше я не знала такої ганьби...

ХІҐІНС (прокидаючись із задуми). Що ви маєте на увазі?

ЕЛІЗА. Раніше я продавала квіти, але не себе. Тепер ви зробили з мене леді — і я здатна торгувати лише собою. Краще б ви залишили мене на вулиці!

ХІҐІНС (жбурляє недогризок у камін). Нісенітниці! Не псуйте наших стосунків цими міщанськими балачками про купівлю й продаж. Не підійде вам — не одружитесь. Ніхто вас не силує.

ЕЛІЗА. А що ж мені тоді робити?

ХІҐІНС. Та що завгодно. Пам’ятаєте, ви мріяли про квіткову крамничку? Пікерінґ міг би вам це влаштувати. В нього купа грошей. (Хихоче.) Щоправда, він іще не заплатив за дрантя, яке ви сьогодні вдягали. А коли додати ще й платню за прокат діамантів, то плакали його двісті фунтів. Півроку тому ви й не снили про власну крамничку. Не вішайте носа! Все буде добре. А тепер я піду. До біса хочеться спати. До речі, а чого я сюди приходив? Геть забув...

ЕЛІЗА. Ви шукали пантофлі.

ХІҐІНС. А! Правильно. Пантофлі. Ви ж самі їх у мене кинули. (Підбирає пантофлі — і збирається йти, та Еліза встає і окликає його.)

ЕЛІЗА. Сер, доки ви не пішли...

ХІҐІНС (впускає пантофлі від несподіваного звертання «сер».) Що?

ЕЛІЗА. Кому належать мої сукні — мені чи полковнику Пікерінґу?

ХІҐІНС (повертається до кімнати з таким виглядом, ніби ніколи не чув дурнішого запитання). А на чорта вони Пікерінґу?

ЕЛІЗА. Можливо, знадобляться, коли знайдете собі наступну дівчину для дослідів.

ХІҐІНС (приголомшений та вражений). Значить, ось якої ви гадки про нас!

ЕЛІЗА. Я не хочу продовжувати цю розмову. Прошу тільки сказати, які речі належать мені. Адже мій власний одяг було спалено.

ХІҐІНС. Що на вас найшло? Чому посеред ночі ви діймаєте мене якимись дурними запитаннями?

ЕЛІЗА. Я хочу знати, шо я маю право взяти з собою, щоб ви потім не звинуватили мене у крадіжці.

ХІҐІНС (глибоко уражений). У крадіжці?! Елізо, та як ви можете таке казати?! Не думав, шо ви так нехтуєте наші взаємини!

ЕЛІЗА. Даруйте. Я проста неосвічена дівчина, і мені доводиться бути обережною. Між такими, як ви, й такими, як я, не може бути ніяких взаємин. Тож, із вашої ласки, скажіть точно, шо тут моє, а шо — ні.

ХІҐІНС (понуро). Виносьте під три чорти хоч весь цей дім! Крім діамантів — їх узято напрокат. Вас це влаштовує? (Розвертається й, обурений, збирається йти.)

ЕЛІЗА (упивається його люттю й міркує, чим би ще дошкулити Хіґінсові). Стривайте! (Знімає з себе коштовності.) Будь ласка, візьміть це до себе. Так буде надійніше. Не хочу за них відповідати. А раптом щось пропаде.

ХІҐІНС (розлючений). Давайте! (Бере прикраси.) Якби ці витребеньки не належали ювеліру, я запхав би їх у вашу невдячну пельку! (Розлютовано розпихає біжутерію по кишенях, не помічаючи, що прикрашається ланцюжками, які звисають уздовж брюк.)

ЕЛІЗА (знімаючи перстень). Цей перстень не належить ювеліру. Його ви купили мені в Брайтоні. Він мені не потрібен. (Хіґінс жбурляє персня в камін і обертається до Елізи з таким лютим виразом, що та присідає за рояль і вигукує, затуливши обличчя руками.) Не бийте мене!

ХІҐІНС. Бити вас?! Безсовісне дівчисько! Як ви сміли про мене таке подумати? Це ви мене вдарили! Поранили в саме серце!

ЕЛІЗА (тремтячи від притлумленої радості). Дуже рада, що хоч трохи поквиталася з вами.

ХІҐІНС (з гідністю, найвишуканішим професорським тоном). Через вас я вийшов із рівноваги, чого раніше ніколи не траплялося. Волію припинити цю розмову. Я йду спати.

ЕЛІЗА (з викликом). Залишіть пані Пірс записку про вашу каву. Я їй нічого не переказуватиму.

ХІҐІНС (холодно). До біса пані Пірс! До біса каву і вас разом з нею! (Люто.) До біса мою власну дурість! Як я міг марнувати на якусь бездушну самозванку свої знання: ці скарби моєї душі, які я здобував таким трудом?! Як міг дарувати їй свою прихильність?! (Велично виходить із кімнати, однак у кінці псує весь ефект, грюкнувши щосили дверима.)

Еліза опускається навколішки й починає шукати в каміні перстень.

Знайшовши, хвилину розмірковує, що з ним зробити; нарешті кидає персня на вазу з фруктами й рішуче простує нагору; заходить до своєї кімнати, вмикає світло.

Обстановка Елізиної спальні поповнилася великою шафою та чудовим туалетним столиком. Еліза відчиняє шафу, бере звідти свою буденну сукню, капелюх, черевички на низьких підборах і кидає все це на ліжко. Роззувається, знімає з себе вечірню сукню; старанно розправивши її на м 'яких плічках, вішає в шафу — і з грюкотом зачиняє дверцята. Взуває черевички, одягає буденну сукню та капелюх. З туалетного столика бере ручного годинника; одягає його, потім рукавички; бере сумочку й заглядає, чи є там гаманець; дістає гаманця і вішає його на зап’ясток. Після цього прямує до дверей. Кожен її рух підкреслює гнівну рішучість.

Наостанок підходить до дзеркала — і показує сама собі язика.

Врешті вимикає світло — й виходить.

А тим часом на вулиці ФРЕДІ АЙНСФОРД ГІД, страждаючи від таємної закоханості, заглядає у вікно на третьому поверсі, де все ще горить світло. Нарешті світло гасне.

ФРЕДІ. Нарешті! Кохана моя! Кохана! Люба моя!

ЕЛІЗА виходить із дому, грюкаючи дверима.

ЕЛІЗА. А ви що тут робите?

ФРЕДІ. Нічого. Під вашими вікнами я провів уже не один вечір. Лише тут я по-справжньому щасливий. Будь ласка, не смійтеся з мене, панно Дулітл!

ЕЛІЗА. Не називай мене «панна Дулітл», чуєш?! «Елізи» для мене цілком вистачає. (Вона міцно обіймає його за плечі.) Фреді, ти ж не думаєш, шо я бездушна самозванка, правда?

ФРЕДІ. Ні, ні, що ти, єдина моя! Як ти могла таке подумати! Для мене ти — найкраща, найдорожча, най...

Він утрачає самовладання й осипає її цілунками. Вона, теж переповнена почуттями, відповідає взаємністю. Якийсь час вони так і стоять, у міцних обіймах.

Підходить літній КОНСТЕБЛЬ.

КОНСТЕБЛЬ (вигукує). Ану! Це що таке?!

Вони розтискають обійми.

ФРЕДІ. Даруйте, констеблю. Ми щойно заручилися.

Вони кидаються навтіки.

Констебль хитає головою, думаючи про свою молодість та марноту людських сподівань. Потім іде в зворотному напрямку повільною виваженою ходою.

Закохані добігають до Кавендиш-сквер. Там вони зупиняються, аби поміркувати, що їм робити далі.

ЕЛІЗА (переводячи подих). Ох і налякав він мене, цей констебль. Але ти добре йому відповів.

ФРЕДІ. Сподіваюсь, я не дуже порушив твої плани. Куди ти прямувала?

ЕЛІЗА. До річки.

ФРЕДІ. Навіщо?

ЕЛІЗА. Щоб уже не вернутись.

ФРЕДІ (переляканий). Елізо, кохання моє! Не кажи так! Що сталося?

ЕЛІЗА. Тепер це вже не важить. У цілім світі є лише ми з тобою, адже так?

ФРЕДІ. І більше — ні душі!

Вони знову падають одне одному в обійми, і знову їх застає констебль — цього разу значно молодший.

ДРУГИЙ КОНСТЕБЛЬ. А це що таке? Ви де знаходитесь?! Ану, гайда звідси! Бігом!

ФРЕДІ. Як скажете. Бігом, то бігом.

Вони знов кидаються навтіки, цього разу до Гандвер-сквер. На площі зупиняються перепочити.

ФРЕДІ. От, диявол! Ніколи не думав, що поліція в нас така цнотлива.

ЕЛІЗА. Це вони так полохають вуличних дівчат.

ФРЕДІ. Нам краще знайти собі якесь місце. Ми не можемо так блукати всю ніч.

ЕЛІЗА. Чому? Вічні мандри — це було б так чудово!

ФРЕДІ. Кохана моя!

Удалині з’являється таксі. Вони встигають ще раз обнятися, перш ніж машина під’їжджає просто до них.

ВОДІЙ ТАКСІ. Може, підвезти?

Вони розтуляють обійми.

ЕЛІЗА. Фреді, таксі! Те, що нам треба!

ФРЕДІ. Але, чорт забирай, у мене немає грошей.

ЕЛІЗА. Зате в мене досить. Полковник каже, з собою завжди треба мати десять фунтів — про всяк випадок. Послухай, Фреді, ми цілу ніч будемо кружляти з тобою по місту, а вранці я потелефоную до пані Хіґінс і спитаю, як мені бути. Сідай, я все поясню в машині! Там нас і поліція не займатиме.

ФРЕДІ. Точно! Здорово! (До водія.) Подалі від центру, Вімблдон-комен.

(Від’їжджають.)

ДІЯ П’ЯТА

Вітальня пані Хіґінс. Господиня сидить за письмовим столом. Входить покоївка.

ПОКОЇВКА (у дверях). Пані Хіґінс, там унизу пан Хіґінс і полковник Пікерінґ.

ПАНІ ХІҐІНС. Нехай зайдуть.

ПОКОЇВКА. Вони дзвонять по телефону, пані Хіґінс. По-моєму, в поліцію.

ПАНІ ХІҐІНС. Що?!

ПОКОЇВКА (підходить ближче та знижує голос). Пан Генрі чомусь не в гуморі, пані Хіґінс. Я вирішила вас попередити.

ПАНІ ХІҐІНС. Я б дуже здивувалася, якби пан Генрі був у гуморі. Коли розберуться з поліцією, попросіть їх піднятися. Гадаю, пан Генрі щось загубив.

ПОКОЇВКА. Гаразд, пані Хіґінс. (Рушає до виходу.)

ПАНІ ХІҐІНС. Підійміться нагору і скажіть панні Дулітл, що прийшли пан Генрі й полковник. Перекажіть, щоб вона не виходила, доки я не пришлю по неї.

ПОКОЇВКА. Так, пані Хіґінс.

Влітає Хіґінс. Він, як слушно зауважила покоївка, не в гуморі.

ХІҐІНС. Мамо, послухай, це ж казна-що!

ПАНІ ХІҐІНС. Доброго ранку, любий. (Стримуючи своє нетерпіння, він цілує матір. Покоївка виходить.) То що сталося?

ХІҐІНС. Еліза втекла.

ПАНІ ХІҐІНС (спокійно продовжуючи писати). Напевне, ви чимось її налякали.

ХІҐІНС. Налякали! Нісенітниця! Учора ввечері вона, як завжди, лишилася повимикати світло й таке інше. А потім, замість іти спати, перевдяглася і втекла. Постіль навіть не зібгана! Рано-вранці повернулася на таксі по свої речі, а ця придуркувата пані Пірс усе їй віддала, а мені й слова не сказала. Прямо не знаю, що тепер робити!

ПАНІ ХІҐІНС. Обходитись без Елізи. Вона мала повне право піти, якщо так захотіла.

ХІҐІНС (нервово ходячи по кімнаті). Я не можу тепер нічого знайти; не пам’ятаю, з ким і коли призначив зустрічі. Я просто... (Входить Пікерінґ. Пані Хіґінс відкладає перо і обертається від столу.)

ПІКЕРІНҐ (тисне руку пані Хіґінс). Доброго ранку, пані Хіґінс. Генрі вам уже розповів? (Сідає на канапу.)

ХІҐІНС. Ну, і що сказав цей бовдур-інспектор? Ви запропонували винагороду?

ПАНІ ХІҐІНС (обурена, встає). Невже ви справді збираєтеся шукати Елізу через поліцію?!

ХІҐІНС. Звісно! Для чого ж іще поліція? А потім, у нас немає іншого виходу. (Сідає в єлизаветинське крісло.)

ПІКЕРІНҐ. Нелегко було розмовляти з інспектором. Здається, він запідозрив нас у дещо нечистих намірах.

ПАНІ ХІҐІНС. Безумовно! Яке ви мали право йти в поліцію й заявляти на дівчину, наче вона якась злодійка чи загублена парасолька? Як так можна?! (Знову сідає, вкрай обурена.)

ХІҐІНС. Але ж ми хочемо її знайти!

ПІКЕРІНҐ. Ми не можемо дозволити, щоб вона ось так просто пішла від нас. Що ж нам було робити, пані Хіґінс?

ПАНІ ХІҐІНС. У вас здорового глузду не більше, ніж у немовлят. Чому...

Входить покоївка й уриває розмову.

ПОКОЇВКА. Пане Генрі, якийсь джентльмен негайно хоче вас бачити. Каже, що його направили сюди з Вімпол-стріт.

ХІҐІНС. Хай забирається під три чорти! Мені зараз не до нього. А шо за один?

ПОКОЇВКА. Такий собі Дулітл, пане Хіґінс.

ПІКЕРІНҐ. Дулітл?! Сміттяр?

ПОКОЇВКА. Сміттяр?! Ні, шо ви, пане Хіґінс! Статечний пан.

ХІҐІНС (зривається з місця). Чорт забирай! Пік, це, мабуть, її родич, про якого ми не чули! Вона, напевне, в нього переховується. (До покоївки.) Ану, мерщій його сюди!

ПОКОЇВКА. Так, пане Хіґінс.

ХІҐІНС (підходить до матері, нетерпляче). Уявляю собі цього шляхетного родича! Ну, зараз ми дещо почуємо. (Сідає на чіпендейлівський стілець.)

ПАНІ ХІҐІНС. А ви знаєте когось із її кревних?

ПІКЕРІНҐ. Лише батька. Пам’ятаєте, ми вам розповідали?

ПОКОЇВКА (оголошує). Пан Дулітл. (Іде.)

Входить Дулітл. Він імпозантно вдягнений, немов на весілля, і сам схожий на жениха. Квітка в його петельці, блискучий шовковий циліндр і лаковані черевики довершують картину. Він так захоплений метою візиту, що навіть не помічає господині, а прямує просто до Хіґінса, вивергаючи на нього цілу зливу докорів.

ДУЛІТЛ (показуючи на свій одяг). Ви гляньте лишень! Бач’те? Це все ваших рук робота!

ХІҐІНС. Даруйте, що значить «усе»?

ДУЛІТЛ. А осьо! Гляньте! Гляньте на оцю капелюху, на оцей-о кустюм!

ПІКЕРІНҐ. Це Еліза купила вам такий одяг?

ДУЛІТЛ. Еліза?! Отакої! З чо’о б це Еліза мені одежу купувала?!

ПАНІ ХІҐІНС. Доброго ранку, пане Дулітл. Не бажаєте присісти?

ДУЛІТЛ (зніяковілий, що не помітив господиню). Страшенно вибачаюся, пані. (Підходить до неї й тисне простягнуту руку.) Спасибі. (Сідає на канапу праворуч від Пікерінґа.) Все ніяк не оговтаюсь! Тіки про це й думаю!

ХІҐІНС. І що ж, у біса, з вами сталося?

ДУЛІТЛ. Коли б-то воно саме собою сталося, то ше півбіди. З кожним шось та й стаєця. На те й воля Божа. Тіки ж в тім-то й штука, шо воно не саме сталося, а це ви мені свиню підсунули! Так, так! Ви, Генрі Гігінс!

ХІҐІНС. Ви знайшли Елізу?

ДУЛІТЛ. А шо, ви її загубили?

ХІҐІНС. Так.

ДУЛІТЛ. Ну, ваше щастя! Я її не шукав. Після то’о, шо ви мені втнули, вона сама до мене прибіжить.

ПАНІ ХІҐІНС. Але що ж такого вам заподіяв мій син, пане Дулітл?

ДУЛІТЛ. Шо?! Та все життя мені занапастив! Шастя моє згубив! Звязав по руках і ногах — і віддав на поталу буржуазній моралі!

ХІҐІНС (з обуреним виглядом підходить до Дулітла). Ви п’яні! Ви з глузду з’їхали! Я дав вам п’ять фунтів, після чого мав із вами ще дві розмови по півкрони за годину. І відтоді я на очі вас не бачив!

ДУЛІТЛ. Ага! Так значить, я п’яний! Я з глузду, значить, з’їхав! Так?! А скажіть-но ви мені, хто писав листа в Америку отому старому душогубцю, шо дав п’ять мільйонів на заснування по всьому світі товариствів моральних рехворм; та ше й просив, шоб ви універсальну мову йому придумали?

ХІҐІНС. Що?! Езра Д. Уоннафеллер? Так він же помер! (Заспокоївшись, знов сідає.)

ДУЛІТЛ. Він собі помер. А я вліз у таку халепу! І все через вас, бо ви написали, шо, наскіки вам добре відомо, найоригінальніший мораліст в усій Англії це простий сміттяр Елфрід Дулітл.

ХІҐІНС. А-ааа! Справді, я пригадую, що після ваших відвідин я писав йому щось подібне. Але то був жарт.

ДУЛІТЛ. Нічогенькі собі жарти! Ви вашими жартами хрест на мені поставили! Він же ж тіки того й ждав, шоб показать, які американці хороші. Шо вони, мовляв, не дивляця, хто з яко’о класу — хай ти на’іть тричі бідняк, — а визнають і поважають людину тіки за її переваги. Отако, чорним по білому, в заповіті й стоїть. І через ваші дурні жарти він відписав мені половину акцій своєї сирожувальної хвабрики на три тисячі річних — при умові, шо я шість раз на рік читатиму лекції в йо’о «Всесвітній лізі моральних рехворм», коли запросять.

ХІҐІНС. Чорт забирай! Уухх! (Вмить веселішає.) Оце так новина!

ПІКЕРІНҐ. Не хвилюйтесь, Дулітле. Вдруге вас не запросять.

ДУЛІТЛ. Та хіба ж я за лекції?! Та для мене їм лекцію прочитать — раз плюнуть. Я такий, шо можу балакать, аж поки їм непереливки стане. А я ж зара’ про шо — про то, шо мене в жинтільмени пошили. Хто їх просив благородно’о з мене робить?! Жив собі — горя не знав, без нічийної ласки. Схочу — вициганю, бувало, пару грошей в яко’ось жинтільмена — от вроді вас. А тепер лихо, та й годі! Зв’язаний по руках і ногах. І всі, кому заманеця, гроші з мене тягнуть. Адвокат мій ка’е: «Повезло ж вам!» А я до ньо’о: «Та ви шо?! — кажу, — це ви хоч’те ска’ать, шо вам повезло», — кажу. Коли я ше в бідняках ходив, смітя підбирав, найшли, бачте, у мене в хургончику дитячо’о возика. Довелось тоді мати діло з одним таким адвокатом. Так той не знав, як би мене бистріше спекаця. Те саме й з лікарями було. Тіки на ноги зведуся — вже не діждуть, шоб мене з ліжка та й на вулицю. Бо в мене ж тоді грошей ніяких не було!

А тепер усі як позмовлялись: кажуть, шо здоровля моє геть слабе, і шо на’іть помру, якшо вони мене рази два на день не навідають. Дома пальцем не дають ворухнути: все хтось за мене робить, а я тіки гроші давай! Торік у мене в цілім світі було тіки два-три родича, так і ті знать мене не хтіли. А зара’ перевалило вже за п’ядесят, і всіх же ж годуй. Живи для других, а не для себе — от вам і буржуазна мораль. Ви ка’ете, Еліза вам загубилася. Не бійтеся! Точно вам кажу: вже стоїть десь у мене під дверима. А поки з мене пана не зробили, сама собі заробляла на квіточках, і нічо’, теж якось жила. А тепер пішло-поїхало: зара’ вона, а потім і ви до мене по гроші прийдете. Отак от, Генрі... Так шо, готуйтесь: скоро будете й мене по-буржуазному навчать, ато ж мені вже не годиця балакать, як нормальні люди балакають. Отоді ви до мене й заявитесь. Я так думаю, шо для то’о ви все це й підстроїли.

ПАНІ ХІҐІНС. Але ж, дорогий пане Дулітл, якщо для вас це справді так обтяжливо, навіщо себе силувати? Від спадку можна відмовитись, чи не так, полковнику?

ПІКЕРІНҐ. Безперечно.

ДУЛІТЛ (пом’якшуючи тон із поваги до дами). Пані дорога... Так у цьому ж уся й трагедія! Легко вам казать — відмовитись... Так воно ж духу не вистача! Та й у кого б вистачило? А потім, шо ж мені зостанеця, як відмовлюсь? Робітний дом на старості літ? Мені вже зара приходиця чуприну підмальовувать, шоб із роботи не випхали. А я ж всьо’о-на-всього сміттяр. Платили б мені гроші, як достойним біднякам — так я б собі шось та й відкладав. Отоді ше мона відмовляця. Тіки, знов-таки, смислу нема, бо шо достойним біднякам, шо тим мільйонерам — не позаздриш. Вони на’іть не знають, шо воно таке, жить у свою втіху. А раз мені, недостойному, ніхто нічо’ не плате, то отак я й смикаюсь поміж жебрацькою свитиною й тими трьома тисячами, бодай їм трясця та болячка (даруйте на слові, пані, та ви й самі б на моїм місці не вдержались!) Бо ті три тисячі мене в буржуазію й запхали! Осьо тепер і вибираю: Сіцілія буржуазії чи Корита[26] робітного дому. А вибрать робітний дом рука ж не піднімеця. От яку свиню підсунув мені синок ваш! (Замовкає від напливу почуттів.)

ПАНІ ХІҐІНС. Я дуже рада, пане Дулітл, що ви не збираєтесь робити ніякої дурниці. Адже в такий спосіб розв’яжеться проблема майбутнього для Елізи. Тепер ви спроможні її забезпечувати.

ДУЛІТЛ (невтішно). От і я кажу! Та ше й, притому, не її одну; і все на оті три тисячі!

ХІҐІНС (підхоплюється з місця). Яка нісенітниця! Він не може й не буде її забезпечувати! В нього взагалі немає на неї прав: я сплатив йому за Елізу п’ять фунтів! Дулітле, чесна ви людина чи шахрай?!

ДУЛІТЛ (сумирно). Всього потрошку. Генрі. Як кожен з нас.

ХІҐІНС. Але ж гроші ви за дівчину взяли! Вона вже не ваша!

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, не кажи дурниць. Якщо хочеш знати, де Еліза, то вона в мене нагорі.

ХІҐІНС (вражений). Нагорі?! Ну, я її швидко спущу! (Рішуче прямує до дверей.)

ПАНІ ХІҐІНС (встає і йде за ним). Заспокойся, Генрі. Сядь-но.

ХІҐІНС. Я...

ПАНІ ХІҐІНС. Сядь, любий, і послухай мене.

ХІҐІНС. Ну, гаразд, гаразд. (З розгону падає на канапу й відвертається до вікна.) Але могла б сказати про це ще півгодини тому.

ПАНІ ХІҐІНС. Еліза прийшла до мене вранці й розповіла про те, як погано ви обидва до неї ставились.

ХІҐІНС (підхоплюється). Що?!

ПІКЕРІНҐ (встає). Повірте, дорога пані Хіґінс, все це її вигадки. Ми до неї дуже добре ставились. Ми з нею майже взагалі не розмовляли. А вчора перед сном ми розсталися в чудових стосунках. (До Хіґінса.) Хіґінсе, може, це ви їй чимось дошкулили, коли я пішов спати?

ХІҐІНС. Якраз навпаки. Це вона поводилася вкрай грубо! Ні сіло ні впало взяла й пожбурила мені пантофлі межиочі. Причому, я ніколи не давав їй жодного приводу до такої поведінки! А тут раптом: бац! Тільки-но я увійшов до кімнати, не встиг і слова мовити, як вона заліпила мені пантофлями просто в обличчя! А скільки гидоти наговорила!

ПІКЕРІНҐ (вкрай здивований). Але чому вона так повелася? Що ми їй заподіяли?

ПАНІ ХІҐІНС. Здається, я здогадуюся... Дівчина від природи дуже вразлива, чи не так, пане Дулітл?

ДУЛІТЛ. О, так! Серце в неї — наче з воску. Вся в мене пішла!

ПАНІ ХІҐІНС. Ось бачите. Вона до вас обох прив’язалася. Генрі, вона так для тебе старалася! Я бачу, ви зовсім не уявляєте собі, що значить для дівчини з її середовища розумова праця. Чого їй коштував цей іспит! А проте, як бездоганно вона з ним упоралась! І після всього ви повертаєтесь додому і, геть забувши про неї, говорите, як вам усе це надокучило і як ви радієте, що все нарешті позаду. І ти ще дивуєшся, що вона кинула в тебе пантофлями! Та я б тебе кочергою почастувала!

ХІҐІНС. Ми лише сказали, що дуже стомилися й хочемо спати. Більш нічого. Скажіть, Пік!

ПІКЕРІНҐ (знизуючи плечима). Це правда, більш нічого.

ПАНІ ХІҐІНС (іронічно). Ви певні?

ПІКЕРІНҐ. Абсолютно: більш нічого.

ПАНІ ХІҐІНС. Навіть не подякували їй, не сказали доброго слова, не похвалили за те, що вона так блискуче виконала своє завдання?

ХІҐІНС (нетерпляче). Вона й без нас це знала. Якщо ти маєш на увазі привітальні промови, то ми їх справді не виголошували.

ПІКЕРІНҐ (відчувши докори сумління). Можливо, ми виявили до неї недосить уваги? Вона дуже сердиться?

ПАНІ ХІҐІНС (вертається на своє місце за письмовим столом). Боюся, вона вже не повернеться на Вімпол-стріт, а надто тепер, коли пан Дулітл може забезпечити їй життя, яке ви самі їй накинули. Але вона каже, що готова забути образи й зустрітися з вами як із друзями.

ХІҐІНС (розлючений). Та невже! Яка великодушність!

ПАНІ ХІҐІНС. Якщо ти обіцяєш поводитися пристойно, я пошлю по Елізу. Якщо ні, то йди додому. Ти уже й так забрав у мене чимало часу.

ХІҐІНС. Прекрасно! Чудово! Пік, ви чули, поводьтеся пристойно! Ви маєте бути бездоганно чемний зі створінням, яке ми витягли з багна! (Сердито падає в єлизаветинське крісло.)

ДУЛІТЛ (докірливо). Ех, Генрі, Генрі... Згляньтеся над моїми почутями! Я ж тепер буржуа!

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, пам’ятай: ти мені пообіцяв! (Натискає кнопку дзвінка на письмовому столі.) Пане Дулітл, чи не могли б ви, з вашої ласки, вийти на балкон? Перш ніж ви повідомите Елізі про своє нове становище, я б хотіла, щоб вона дійшла згоди із цими джентльменами. Не заперечуєте?

ДУЛІТЛ. Як скажете, пані. Я на все згоден, аби тіки Генрі мене од неї збавив. (Зникає за балконними дверима.)

З’являється покоївка. Пікерінґ сідає на місце Дулітла.

ПАНІ ХІҐІНС. Будь ласка, попросіть сюди панну Дулітл.

ПОКОЇВКА. Так, пані Хіґінс. (Виходить.)

ПАНІ ХІҐІНС. Прошу тебе, Генрі, поводься пристойно.

ХІҐІНС. Я й так поводжуся бездоганно!

ПІКЕРІНҐ. Де правда, пані Хіґінс. Він старається, як може.

Пауза. Хіґінс закидає назад голову, випростує ноги й починає насвистувати.

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, любий, ця твоя поза не зовсім естетична.

ХІҐІНС (випростуючись). А до чого тут естетика?

ПАНІ ХІҐІНС. Та ні до чого. Я просто хотіла, щоб ти заговорив.

ХІҐІНС. Чого це раптом?

ПАНІ ХІҐІНС. Тому що свистіти й розмовляти водночас неможливо.

Хіґінс знову щось буркає. Западає ще одна гнітюча пауза.

ХІҐІНС (втративши терпець, підхоплюється з місця). Де ж, до біса, це дівчисько?! Чи нам тут цілий день стовбичити?!

Входить Еліза, гордовито й статечно, її обличчя випромінює привітність. Вона як ніколи панує над собою і тримається напрочуд невимушено. В руках у неї невеличкий робочий кошик. Видно, що вона почувається тут, як удома. Пікерінґа настільки вражає її вигляд, що він навіть не в спромозі підвестися.

ЕЛІЗА. Доброго ранку, професоре. Як ви себе почуваєте?

ХІҐІНС (здушеним голосом). Як я... (закінчити він неспроможний).

ЕЛІЗА. Звичайно ж, добре, адже ви ніколи не хворієте. Рада вас бачити, полковнику! (Пікерінґ поспіхом підводиться, і вони тиснуть одне одному руки.) А сьогодні прохолодно, чи не так? (Сідає ліворуч від нього. Він сідає біля Елізи.)

ХІҐІНС. Облиште ці витівки! Я сам вас цього навчив — і цим мене не проймеш! Замість дурня клеїти, вдягайтеся — і марш додому!

Еліза виймає з кошика шитво й починає працювати, не звертаючи ані найменшої уваги на цей вибух Хіґінса.

ПАНІ ХІҐІНС. Яке вишукане запрошення, Генрі! Жодна дівчина б не встояла!

ХІҐІНС. Не, захищай її, мамо! Хай говорить сама за себе. Дуже скоро ти переконаєшся, що в неї нема жодної власної думки, жодного власного слова. Всього навчив її я! Я витяг її з помийної ями, а тепер ця нікчема вдає переді мною велику пані!

ПАНІ ХІҐІНС (заспокійливо). Любий, може, ти все-таки сядеш?..

Розлючений, він сідає.

ЕЛІЗА (до Пікерінґа, займаючись своїм ділом, мовби й не помічаючи присутності Хіґінса). Ну ось, пане Пікерінґ... Експеримент закінчився — і тепер ви, мабуть, зовсім про мене забудете.

ПІКЕРІНҐ. О, не кажіть так. Мені прикро чути, що для вас це не більше, ніж експеримент.

ЕЛІЗА. Не варто перейматися, адже я всього-на-всього нікчема з помийної ями.

ПІКЕРІНҐ (палко). Ні, що ви!

ЕЛІЗА (не змінюючи тону, веде далі). Але ви зробили для мене стільки добра, шо я дуже шкодувала б, якби ви взагалі про мене забули...

ПІКЕРІНҐ. Мені справді дуже приємно це чути, панно Дулітл.

ЕЛІЗА. Річ не в тому, шо ви платили за мої туалети — я знаю, ви дуже щедрий. Річ у тому, шо саме від вас я дізналась, як слід поводитись у пристойному товаристві. Ви ж розумієте, від пана Хіґінса я навряд чи цього б навчилася. Тим більше, шо змалку я звикла поводитися так само, як він: була нестриманою, лаялася з найменшого приводу. Я так би ніколи й не навчилася добрих манер, якби не ви.

ХІҐІНС. Нічого собі!

ПІКЕРІНҐ. Запевняю, він не зичив вам зла. В нього це виходить мимоволі. Що тут удієш...

ЕЛІЗА. От і в мене, коли я була квіткаркою, це виходило мимоволі. Що тут удієш... Але я була квіткаркою... Ось у чому вся різниця.

ПІКЕРІНҐ. Так, ви маєте рацію. І все ж, саме він навчив вас правильно говорити. Я, відверто кажучи, з цим би не впорався.

ЕЛІЗА (мимохідь). Так, безперечно. Це його професія.

ХІҐІНС. Прокляття!

ЕЛІЗА (продовжує). Це було, як уроки модних танців. Не більше. А знаєте, коли почалося моє справжнє виховання?

ПІКЕРІНҐ. Коли?

ЕЛІЗА (на якусь мить відривається від вишивання). Того ранку, коли я вперше прийшла на Вімпол-стріт, а ви звернулися до мене «панно Дулітл». Тоді у мене вперше з’явилося почуття власної гідності. (Знову починає вишивати.) А скількох дрібниць ви навіть не помічали: такими вони були для вас природними... Вставали, коли я входила до кімнати; вітаючись, знімали капелюха; пропускали мене в дверях.

ПІКЕРІНҐ. Справді, які дрібниці...

ЕЛІЗА. Так, дрібниці. А втім, саме ці дрібниці свідчили, що ви були про мене кращої гадки, ніж про якусь посудницю; хоча з нею, я певна, ви були б так само ґречним. А ще, на відміну від пана Хіґінса, ви ніколи не дозволяли собі роззуватися при мені в їдальні.

ПІКЕРІНҐ. Не беріть це на свій карб. Він роззувається всюди, і в будь-чиїй присутності.

ЕЛІЗА. Знаю і не звинувачую його. Що тут удієш... Але для мене було так важливо, що цього не робили ви! Розумієте, різниця між леді й квіткаркою полягає не в умінні зі смаком вдягатися чи правильно говорити — цього можна навчитися — і не в тому, як вона поводиться, а в тому, як поводяться з нею інші. З професором Хіґінсом я назавжди залишилася б квіткаркою, бо він ставився й ставитиметься до мене як до квіткарки. А з вами я зможу стати леді, бо ви ставитесь до мене як до леді.

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі, будь ласка, не скрегочи зубами.

ПІКЕРІНҐ. Повірте, мені дуже приємно це чути, панно Дулітл.

ЕЛІЗА. Якщо хочете, називайте мене просто Елізою.

ПІКЕРІНҐ. Дякую, Елізо. Залюбки.

ЕЛІЗА. А професора Хіґінса я попросила б звертатися до мене «панно Дулітл».

ХІҐІНС. Здохнете, а не діждетесь!

ПАНІ ХІҐІНС. Генрі! Генрі!

ПІКЕРІНҐ (сміючись). А чому б і вам не відказати йому так само? Не церемоньтеся, це піде йому на користь.

ЕЛІЗА. Не можу. Раніше змогла б, а тепер не можу. Пам’ятаєте, ви самі казали, що коли дитина потрапляє до іншої країни, вона швидко навчається чужої мови, а свою забуває. Ось і я тепер — немов дитина у вашій країні: свою мову забула й, окрім вашої, ніякої іншої вже не знаю. А зі своїм кварталом я покінчила по-справжньому лише сьогодні, коли пішла з Вімпол-стріт.

ПІКЕРІНҐ (стривожено). Але ж ви повернетеся на Вімпол-стріт? Ви вибачите Хіґінсові?

ХІҐІНС (підхоплюючись). Вибачить! Та хай іде під три чорти разом зі своїм вибаченням! Нехай забирається: хотів би я подивитись, як вона обійдеться без нас! Без мене! Та вона через три тижні знову скотиться в канаву!

У балконних дверях з’являється Дулітл. Кинувши на Хіґінса повний гідності й докору погляд, він тихо й неквапно підходить до Елізи, яка стоїть до вікна спиною, нічого не помічаючи.

ПІКЕРІНҐ. Він невиправний, Елізо. Правда ж, ви не скотитесь у нетрі?..

ЕЛІЗА. Ні, вже ніколи. У мене був надто хороший учитель. Тепер я не змогла б вимовляти свої колишні звуки, навіть якби захотіла. (Дулітл кладе руку їй на плече. Вона обертається і втрачає самовладання від шикарного вигляду батька.) Гги-и-и!

ХІҐІНС (з криком тріумфу). Ага! Ось воно! Ви чули: «Гги-и-и!» «Гги-и-и!» «Гги-и-и!» Перемога! Перемога! (Падає на канапу і простягається, склавши руки на грудях.)

ДУЛІТЛ. Та чо’ ви до дівчини присікались? Не дивись так на мене, Елізо. Я тут ні до чого. Просто в мене гроші завелися.

ЕЛІЗА. Не інакше, як мільйонера якогось обчистив?

ДУЛІТЛ. Точно. Але сьо’дні в мене особлива причина! Того я так і вирядивсь: зара йду в церкву, бо твоя мачуха зібралася за мене заміж.

ЕЛІЗА (сердито). І ти опустишся до того, щоб одружитись із цим неотесаним бабиськом?!

ПІКЕРІНҐ (спокійно). Елізо, це його обов’язок. (До Дулітла.) А чому вона змінила свої наміри?

ДУЛІТЛ (засмучено). Злякалася, хазяїне... Злякалася... Стала жертвою буржуазної моралі. (До Елізи.) Хоч’ подивиця, як обчухрають твого батька? Тоді вдягай капелюху — і гайда до церкви!

ЕЛІЗА. Якщо полковник скаже, що моя присутність там необхідна, я...я (майже схлипуючи)... я поступлюся своєю гідністю. А в нагороду мене знову облають...

ДУЛІТЛ. Не бійсь. Вона вже зовсім не лаєця, бідолашна. Через цю добропорядність геть духом занепала, аж принишкла вся.

ПІКЕРІНҐ (злегка стискаючи лікоть Елізи). Не засмучуйте їх, Елізо. Зробіть, що у ваших силах.

ЕЛІЗА (приховуючи роздратування, силувано всміхається). Гаразд, я поїду. Нехай знають, що я не злопам’ятна. Зачекайте, я зараз повернуся. (Виходить.)

ДУЛІТЛ (сідає біля Пікерінґа.) Ой, полковнику... Як подумаю про ту серимонію, так прямо в холод кида! Може, ви б теж поїхали, шоб мене підбадьорити?

ПІКЕРІНҐ. Але ж у вас уже є досвід: до цього ви були одружені з Елізиною матір’ю.

ДУЛІТЛ. Хто вам таке казав?

ПІКЕРІНҐ. Та, властиво, ніхто не казав. Це мій природний висновок...

ДУЛІТЛ. Якраз нічо’ природно’о тут нема. Все це буржуазні звички. А я завжди робив, як усі недостойні. Тіки ж ви Елізі нічо’ не кажіть. Вона про це не зна. Я з делікатності їй не казав.

ПІКЕРІНҐ. І слушно. Якщо не заперечуєте, забудьмо цю розмову.

ДУЛІТЛ. Полковнику, так ви поїдете до церкви? Доглянете, шоб мене ж там обчухрали, як годиця?

ПІКЕРІНҐ. Залюбки. Зроблю все, що в змозі старого кавалера.

ПАНІ ХІҐІНС. А мене ви не запрошуєте, пане Дулітл? Я б теж із приємністю відвідала церемонію.

ДУЛІТЛ. За честь матиму, пані. А для старої радість буде — ну просто гриндіозна! Ато вона вже була подумала, шо минулися в нас шасливі дні.

ПАНІ ХІҐІНС (встає). Тоді я звелю подати екіпаж і піду вдягнуся. (Усі чоловіки встають, крім Хіґінса.) Я затримаю вас хвилин п’ятнадцять, не більше. (Прямує до дверей. Входить Еліза, в капелюсі й застібаючи рукавички.) Елізо, я теж їду на весілля вашого батька. Вам буде зручніше їхати зі мною, а полковник Пікерінґ супроводжуватиме жениха.

Пані Хіґінс виходить. Еліза стає між центральним вікном і канапою. До неї підходить Пікерінґ.

ДУЛІТЛ. Жениха! Ну й слівце! Зразу тобі ясно, в яку халепу попав. (Бере капелюха й прямує до дверей.)

ПІКЕРІНҐ. Елізо, доки я не пішов, пообіцяйте, що вибачите Хіґінсу й залишитеся з нами.

ЕЛІЗА. Боюся, тато цього не схоче. Адже так, татусю?

ДУЛІТЛ (засмучено, але з великодушністю). Спритно ж ці двоє тебе обкрутили... Був би один такий бистрий, ти б йому раз-два показала, шо по чім. От тіки біда, шо було їх аж двоє. Один другого прикривав, так ска’ать. (До Пікерінґа). Мудровано, нічо’ не ска’еш... Та я, полковнику, зла на вас не держу: сам би так зробив. Все життя потерпав я од жінок. Так шо, коли ви сухими з води вийшли, ваше шастя — я в ваші діла не лізу. Ну, шо, полковнику, ми вже, мабуть, підем... Бувайте здорові, Генрі! Елізо, зустрінемся в церкві. (Іде.)

ПІКЕРІНҐ (запобігливо). Елізо, не покидайте нас.

Еліза виходить на балкон, щоб не лишатися сам на сам із Хіґінсом. Проте він іде за нею. Вона мерщій повертається до кімнати й прямує до дверей, але він, пробігши вздовж балкона, встигає стати в неї на дорозі.

ХІҐІНС. Що ж, Елізо... Нарешті, як ви кажете, ви й поквиталися зі мною. Тепер ви вдоволені? Може, нарешті вгамуєтеся? Чи вам іще мало?

ЕЛІЗА. Ви хочете, аби я повернулася тільки заради того, щоб подавати вам пантофлі, терпіти ваші вибрики й бути у вас на побігеньках?

ХІҐІНС. Я не казав, що хочу, аби ви повернулися.

ЕЛІЗА. Он як! Тоді про що нам взагалі говорити?

ХІҐІНС. Про вас, не про мене. Якщо ви повернетесь, я ставитимуся до вас так само, як досі. Мені несила змінити свою вдачу. І я не збираюся змінювати своїх манер. До речі, я поводжуся анітрохи не гірше за полковника Пікерінґа.

ЕЛІЗА. Неправда. Полковник ставиться до квіткарки, як до герцогині.

ХІҐІНС. А я до герцогині, як до квіткарки.

ЕЛІЗА. Все ясно. (Спокійно сідає на канапу, обличчям до вікна.) До всіх однаково.

ХІҐІНС. Точно.

ЕЛІЗА. Як мій батько.

ХІҐІНС (з посмішкою, але злегка знизивши тон). Я не зовсім згодний з вашим порівнянням, Елізо. Однак, маю визнати, що ваш батько не потерпає від снобізму, і саме завдяки цьому — хоч би в які умови поставила його примхлива доля — він скрізь почуватиметься однаково вільно. (Серйозно.) Знаєте, Елізо, в чому весь секрет? Не в гарних чи поганих чи ще якихось манерах, а в тому, щоб з усіма бути однаковим. Одне слово, поводитись треба так, ніби ти в раю, де немає поділу на пасажирів першого й третього класу, немає привілеїв та особистих вигод, але панує загальна рівність.

ЕЛІЗА. Амінь. Ви природжений проповідник.

ХІҐІНС (роздратовано). Справа не в тім, що я грубий із вами, а що я ні з ким не буваю іншим.

ЕЛІЗА (відверто). Мені байдуже, як ви до мене ставитесь. Можете мене лаяти, бити до синців: мені не звикати. Але (встає й дивиться йому просто у вічі) переїхати себе я не дозволю!

ХІҐІНС. Тоді забирайтеся з моєї дороги! Я через вас не зупинюся! І взагалі, з якої речі ви говорите про мене, мов про якийсь трактор?

ЕЛІЗА. Бо ви і є, як той трактор! Завелися й поперли — а на інших вам начхати! Але не думайте, обійдуся й без вас!

ХІҐІНС. Знаю, що обійдетесь. Я вам сам це казав.

ЕЛІЗА (ображена, переходить на протилежний кінець канапи й обертається обличчям до каміна). Так, казали, бездушний ви егоїст! Казали, бо хотіли мене здихатись!

ХІҐІНС. Брехня!

ЕЛІЗА. Дякую. (Сідає з виразом ображеної гідності.)

ХІҐІНС. А ви ніколи не замислювалися, чи обійдуся без вас я?

ЕЛІЗА (серйозно). Не намагайтеся заморочити мені голову. Надалі вам доведеться обходитися без мене.

ХІҐІНС (зарозуміло). І обійдуся! Мені взагалі ніхто не потрібен! Я маю свою душу, свою Божу іскру! Але (з несподіваною відвертістю) мені вас бракуватиме, Елізо. (Підсувається ближче до неї.) Ваші ідіотські уявлення про життя багато чого мене навчили. Уклінно вам за це дякую. До того ж, я призвичаївся до вас, до вашого обличчя, вашого голосу. Вони мені навіть подобаються.

ЕЛІЗА. Ну що ж, у вас є записи з моїм голосом і мої фотографії. Як затужите на самоті — увімкніть грамофон. Його ви принаймні не образите: в нього нема почуттів.

ХІҐІНС. Але на записі я не почую вашої душі. Залишіть мені свою душу, а голос і обличчя можете забрати, бо вони — це не справжня Еліза.

ЕЛІЗА. Який же ви підступний! Ви вмієте викрутити дівчині душу, як інші викручують руки, щоб поставити її на коліна. Пані Пірс мене попереджала. Скільки разів вона сама збиралася піти від вас, але ви щоразу спромагалися уламати її в останню мить. А тим часом, вона вам байдужа так само, як я.

ХІҐІНС. Але мені не байдужа людська природа, не байдуже життя. А ви і є частиною життя, що зустрілось мені на дорозі й увійшло в мій дім. Чого ви ще від мене хочете?

ЕЛІЗА. Я не перейматимусь тими, хто байдужий до мене.

ХІҐІНС. Облиште цей гендлярський підхід, Елізо. Це вам (професійно точно відтворює її колишню вимову) не «букєтіки продавать».

ЕЛІЗА. Як вам не соромно глумитись із мене?!

ХІҐІНС. Я ніколи ні з кого не глумлюся. Це не личить людині. Я лише висловлюю своє слушне обурення з приводу вашого гендлярського підходу до справи. В питаннях почуттів я не визнаю ніяких угод. Ви називаєте мене бездушним лише тому, що я не купився на ваше прислужництво, на те, що ви підносили мені пантофлі й шукали мої окуляри — принизливе видовище, як на мене. Чи пригадуєте ви, щоб я хоч колись подавав вам взуття? Ви були дурною, якщо сподівалися пробудити цим мою прихильність. Якщо хочете знати, то ви набагато зросли в моїх очах, коли жбурнули в мене тими пантофлями. Спочатку ви переді мною плазуєте, а потім вас обурює моя байдужість! А, по-вашому, рабиня заслуговує на щось інше? Якщо ви повернетеся, повертайтеся заради доброї дружби. На інше не розраховуйте. Я й так дав вам у тисячу разів більше, ніж ви мені. А якщо посмієте прирівнювати свої цуценячі звички тягати капці до того, що я створив із вас герцогиню, я захрясну двері перед вашим дурним носом!

ЕЛІЗА. Навіщо ж було мною займатися, коли я вам байдужа?

ХІҐІНС (поблажливо). Як навіщо? Це моя робота.

ЕЛІЗА. Ви навіть не уявляєте, скільки проблем ви мені справили.

ХІҐІНС. Світ ніколи б не було створено, якби Творець боявся справити комусь проблеми. По-вашому, творити життя не означає творити й проблеми? Є лише один спосіб уникнути проблем: убивство. Ви помітили, що тільки боягузи вимагають, аби всіх, хто може справити проблеми, вбивали?

ЕЛІЗА. Я не проповідник, щоб звертати увагу на такі речі. Натомість я звертаю увагу на те, що ви не звертаєте уваги на мене.

ХІҐІНС (розлючений, підхоплюється й починає ходити по кімнаті). Елізо, ви ідіотка! Я даремно викладаю перед вами свої знання, марную на вас скарби свого мілтонівського розуму! Затямте раз і назавжди: в мене свій шлях, я роблю свою справу, і мені начхати на будь-кого. Мене не залякаєш, як ваших батька й матір! Вирішуйте самі: або ви повертаєтесь, або забирайтеся під три чорти.

ЕЛІЗА. А заради чого мені повертатися?

ХІҐІНС (ставши коліньми на канапу, нахиляється до Елізи). Задля розваги. Для цього я вас і брав.

ЕЛІЗА (відвернувшись). А потім, якщо я не робитиму всього, що вам заманеться, ви знов кинете мене на вулицю?

ХІҐІНС. Так. Але так само й ви зможете встати й піти хоч завтра, якщо я не робитиму того, що заманеться вам.

ЕЛІЗА. Піти? Куди? До мачухи?

ХІҐІНС. Або продавати квіти.

ЕЛІЗА. Ох, якби я могла повернутися до свого кошика з квітами! Я не залежала б тоді ні від вас, ні від батька, ні від кого на світі. Навіщо ви мене ув’язнили? Навіщо я на це пішла? Я перетворилася на рабиню, попри всі свої модні туалети.

ХІҐІНС. Нічого подібного. Якщо хочете, я можу прийняти вас як дочку і покласти на ваше ім’я гроші. А може, волієте вийти заміж за Пікерінґа?

ЕЛІЗА (люто). Я не вийшла б навіть за вас, якби ви й просили! Хоча за віком ви підходите мені більше Пікерінґа.

ХІҐІНС (лагідно). Більше за Пікерінґа.

ЕЛІЗА (втративши самовладання, підхоплюється). Говоритиму, як захочу. Ви мені вже не вчитель.

ХІҐІНС (роздумливо). Втім, не думаю, щоб Пікерінґ на це пішов. Він такий же переконаний старий кавалер, як я.

ЕЛІЗА. Не думайте, що я так прагну заміж. Утім, коли хочете знати, прихильників мені ніколи не бракувало. Фреді Гіл пише мені двічі, а то й тричі на день! І не листи, а цілі простирадла!

ХІҐІНС (прикро вражений). Який нахаба!

ЕЛІЗА. Має право писати, якщо йому так подобається. Бідолаха любить мене.

ХІҐІНС (злазить із канапи). Ви не маєте права заохочувати його до таких дій!

ЕЛІЗА. Кожна дівчина має право, щоб її кохали.

ХІҐІНС. Кохали?! Хто?! Такі телепні, як Фреді?!

ЕЛІЗА. Фреді не телепень! Те, що він бідний і слабохарактерний, іще ні про що не свідчить. Він любить мене, і можливо, з ним я буду щасливіша, ніж із деякими, котрі стоять вище за мене і котрим я глибоко байдужа.

ХІҐІНС. А що він зможе для вас зробити? Про це ви подумали?

ЕЛІЗА. А може, я й сама зможу для нього щось зробити. Хоча, по правді, я ніколи не замислювалася, хто для кого й що робитиме. Це ви тільки про те й думаєте! А я просто хочу лишитися сама собою.

ХІҐІНС. Коротко кажучи, ви хочете, щоб я закохався у вас до нестями, як цей Фреді? Так?

ЕЛІЗА. Ні, від вас мені потрібне зовсім інше почуття. І даремно ви такий певний щодо нас двох. Варто мені було захотіти — і я повелася б зовсім інакше. Я в житті таке бачила, що вам, з усією вашою вченістю, й не снилося. Такій, як я, щоб ви знали, звабити джентльмена — нічого не варто. Тільки від такого кохання обоє ладні невдовзі руки на себе накласти.

ХІҐІНС. Це правда. Через що ми тоді, в біса, сперечаємось?!

ЕЛІЗА (надзвичайно схвильована). Мені хочеться трішечки доброти. Я знаю, що я проста, темна дівчина, а ви освічений джентльмен. Але я теж людина, а не бруд у вас під ногами. І все ото (поправляє себе) і все те, що я робила, було не заради вбрання чи таксі, не для того, щоб домогтися вашого кохання. І не думайте, я не забула, яка між нами різниця. Я старалася заради нашої дружби, адже нам було добре разом... І я почала... почала до вас прихилятися.

ХІҐІНС. Ось-ось! Те саме відчуваємо й ми з Пікерінґом. Елізо, ви рідкісна дурепа!

ЕЛІЗА. Дякую на доброму слові. (Опускається в крісло, на очах у неї сльози.)

ХІҐІНС. Поки не перестанете поводитись як повна ідіотка, інших слів і не очікуйте! Хочете стати леді — то не вбивайтесь, коли знайомий чоловік не проводитиме половину свого часу, мліючи від вас, а другу — прикрашатиме вас синцями. Не підходить вам мій суворий життєвий устрій — повертайтесь у свою канаву. Гніть спину до втрати людської подоби, а потім гризіться з усіма та впивайтеся до памороків. Ох, яке ж воно чудове, життя в канаві! Пекельне, несамовите, кого хочеш пройме! І щоб його скуштувати, не треба ні вчитися, ні працювати. Це вам не література, не класична музика, не філософія і не мистецтво. Ви вважаєте мене бездушним егоїстом. Адже так? От і гаразд! Ідіть собі до тих, хто вам більше до душі. Знайдіть собі якогось жирного хамулу з мішком грошей. Одружуйтеся з ним, і хай він вас цілує своїми товстими губами й штурхає грубими шкарбанами. Не здатні цінувати того, що маєте,— беріть те, що ви спроможні оцінити.

ЕЛІЗА (у розпачі). Та ви просто тиран! З вами неможливо розмовляти: ви все перекручуєте так, ніби це я в усьому винна! І в душі ви знаєте, що ви справжній деспот! Ви добре розумієте, що я не зможу повернутися в канаву, як ви це називаєте; і що у світі, крім вас із полковником, в мене більше немає друзів. Вам добре відомо, що після вашого товариства я не змогла б жити з неотесаним хамулою! Тому з вашого боку ницо й жорстоко вдавати, ніби ви цього не розумієте. Ви впевнені, що я буду змушена повернутись на Вімпол-стріт, бо мені більше йти нікуди — хіба що до батька. Але не думайте, що цим ви загнали мене в кут і можете з мене знущатися. Щойно Фреді буде в стані мене утримувати, я вийду за нього заміж! Ось побачите!

ХІҐІНС (наче громом уражений). За Фреді?! За цього недоумка?! Та це нещастя не згодилося б навіть на посильного, якщо у нього взагалі вистачить сміливості шукати собі роботу! Дівчино! Та чи розумієте ви, що я зробив вас гідною короля?

ЕЛІЗА. Фреді любить мене. І для мене він — мій король! Я не хочу, щоб він працював. Він не виховувався для цього, як я. Я піду вчителювати.

ХІҐІНС. І чого ж ви, на Бога, вчитимете?

ЕЛІЗА. Чого й ви мене вчили. Фонетики.

ХІҐІНС. Ха-ха-ха!

ЕЛІЗА. Попрошуся в асистенти до того волохатого угорця.

ХІҐІНС (встає у гніві). Що?! До отого шахрая?! Отого плутяги й невігласа?! Хочете розкрити йому мою методику?! Мої винаходи?! Тільки спробуйте — я вам того ж таки дня голову скручу! (Встає і хапає її за плечі.) Чуєте?!

ЕЛІЗА (без найменшої спроби опору). Скручуйте. Мені все одно. Я знала, що колись ви мене вдарите. (Хіґінс відпускає її, розлютований тим, що забувся, і відсахується так різко, що спотикається і падає на канапу.) Ага! Тепер я знаю, чим вам допекти! Як же я раніше не здогадалася?! Вам уже не відібрати моїх знань! Ви самі казали, шо слух у мене тонший від вашого. Крім того, на відміну від вас, я вмію бути люб’язною. Ну, що скажете (навмисне вимовляючи неправильно, щоб позлити його), про-хв-есор? (Клацає пальцями.) Тепер мені наплювати і на вашу лайку, і на вашу пишномовність. Я дам оголошення в газети, що ваша герцогиня — проста квіткарка, яку ви навчили, і що за півроку я беруся зробити те саме з будь-якої базарної торговки! За якусь тисячу фунтів! Боже, як пригадаю, що я перед вами плазувала, а ви з мене глузували й знущались, я просто вбити себе готова! А мені варто було зробити тільки крок — і я б зрівнялася з вами.

ХІҐІНС (вражений, дивиться на Елізу). Ох же, ви, зарозуміла голодранко! Але все одно це краще, аніж хникати й пхикати, краще, ніж носити пантофлі й шукати окуляри. Авжеж краще! (Встає.) Чорт забирай! Елізо, я казав, що зроблю з вас справжню жінку, і таки зробив! Такою ви мені подобаєтесь.

ЕЛІЗА. Тепер ви будете хитрувати й стелитися, бо зрозуміли, що я вас не боюся і зможу обійтися без вас!

ХІҐІНС. Звичайно, зрозумів, дурненька. Ще п’ять хвилин тому ви були, наче камінь на моїй шиї. А зараз ви водночас і фортечна башта, і броненосець. Ви, я та Пікерінґ тепер не просто двоє чоловіків і одне дурнувате дівчисько. Ми тепер троє переконаних одинаків!

Повертається пані Хіґінс, одягнена для шлюбної церемонії. В манерах Елізи відразу з’являється вишукана неприступність.

ПАНІ ХІҐІНС. Елізо, екіпаж подано. Ви готові?

ЕЛІЗА. Так, готова. А професор не їде?

ПАНІ ХІҐІНС. Звичайно, ні. Адже він не вміє поводитись у церкві. Він щоразу критикує на весь голос вимову священика.

ЕЛІЗА. Значить, ми більше не побачимось, професоре. На все добре. (Рушає до дверей.)

ПАНІ ХІҐІНС (підходить до сина). До побачення, любий.

ХІҐІНС. До побачення, мамо. (Він збирається поцілувати її, але раптом про щось згадує і гукає навздогін до Елізи.) До речі, Елізо. Замовте по дорозі шинку і головку стілтонського сиру. І ще, купіть мені, будь ласка, пару замшевих рукавичок восьмого розміру і краватку до нового костюма. Колір на ваш розсуд... (Його недбалий жвавий тон свідчить про те, що він — таки невиправний.)

ЕЛІЗА (з презирством). Восьмий розмір буде замалий, якщо ви збираєтеся робити вовняну підкладку. Що до краваток, то в шухляді вашого умивальника лежать три ще зовсім нові краватки. Ви самі їх туди поклали й забули про них. Полковник воліє не стілтонський, а глостерський сир. А ви однаково не помічаєте різниці. А про шинку я нагадала пані Пірс по телефону ще вранці. Не знаю, що б ви без мене робили! (Випливає з кімнати.)

ПАНІ ХІҐІНС. Бачу, Генрі, ви розбестили дівчину. Якби вона не була так зацікавлена полковником Пікерінґом, я б навіть не знала, що про тебе з нею й подумати.

ХІҐІНС. Зацікавлена Пікерінґом?! Нонсенс! Вона мріє одружитися з Фреді! Ха-ха! Із Фреді! Фреді! Ха-ха! (Він вибухає сміхом — і на цьому п’єса завершується.)

К і н е ц ь

[25] «Дівчина з Золотого Заходу» — опера Джакомо Пуччіні (1858 — 1924).

[26] Спотворений вислів «Сцилла й Харибда» — у давньогрецькій міфології — два чудовиська, шо жили на прибережних скелях морської протоки й губили мореплавців. Буги між Сциллою й Харибдою — бути у становищі, коли небезпека загрожує звідусіль; потрапити у безвихідь.

ПІСЛЯМОВА

Дальші події п’єси показувати на сцені немає потреби. Власне, не потрібно було б їх і оповідати, якби наша лінива уява не звикла покладатися на стандартний асортимент скрині з лахміттям, в якій Романтика тримає про запас щасливі розв’язки, аби потім застосовувати їх скрізь, де тільки вдасться.

Історію Елізи Дулітл називають романтичною, бо описане перевтілення здається невірогідним. Та насправді такі метаморфози відбуваються із сотнями амбітних молодиць, відколи славетна Нел Ґвін[27] показала їм гідний приклад. Велика акторка почала свою кар’єру, продаючи апельсини у тому ж таки театрі, де згодом грала королев і причаровувала зі сцени королів. Дивно, але переважна більшість читачів вважає, що оскільки Еліза — головна героїня, то вона неодмінно має одружитися з головним героєм. Подібний умовисновок просто неприйнятний. По-перше, якщо грати п’єсу, виходячи з такого банального припущення, то скромну Елізину драму буде просто зіпсовано. А подруге, реальну розв’язку легко передбачить усякий, хто хоч трохи знається на людській природі загалом і жіночій інтуїції зокрема.

Коли Еліза заявляє, що не одружиться з Хіґінсом, навіть якби він її попросив, вона зовсім не кокетує: це рішення Еліза добре зважила.

Уявімо собі: незаміжню жінку зацікавив неодружений чоловік — і вона повністю потрапила під його вплив; він її навчає і зрештою стає для неї необхідним (так само, як Хіґінс для Елізи). Так ось: коли тільки в цієї жінки є характер, вона всерйоз замислиться, чи варто їй домагатися з ним шлюбу, адже будь-яка заповзята дівиця з легкістю затягне такого чоловіка під вівтар, бо йому цілком байдуже, з ким і коли одружитися. Тут рішення значною мірою залежить від того, чи вільна згадувана жінка у своєму виборі, що в свою чергу залежить від її віку та рівня забезпеченості. Якщо вона вже не першої молодості, та ще й невеликих достатків, то, звичайно ж, вона ладна вийти за будь-кого, хто зможе її забезпечити. Навіть за такого старого парубка. Але в Елізиному віці вродлива дівчина ще не відчуває критичної невідкладності: вона має час і може перебирати. У цьому їй стає в нагоді інтуїція. Інтуїція підказує Елізі не йти за Хіґінса, але й не каже зовсім від нього відмовитися. Немає сумніву, що на все життя Хіґінс залишиться одним із найбільших її захоплень. Більше того, Елізине самолюбство зазнало б сильного удару, якби її місце зайняла інша. Однак Еліза певна, що такого не станеться, а тому не бачить потреби змінювати лінію поведінки, і не змінила б її навіть, якби Хіґінс не був на двадцять років старший за неї, що з погляду юності — значна різниця.

Оскільки Елізине рішення до наших почуттів не озивається, спробуймо проаналізувати його раціонально.

Хіґінс не задивляється на молодих дівчат і пояснює це тим, що всі вони мають серйозну конкурентку в особі його матері. Тим самим Хіґінс видає свою закоренілу психологію старого парубка. Цей випадок можна назвати рідкісним лише в тому розумінні, що визначні матері справді зустрічаються нечасто. Якщо хлопчик з багатою уявою має заможну матір, наділену розумом, вишуканою зовнішністю, почуттям власної гідності (проте не автократичну) і тонким смаком, що дозволяє їй винести найкраще з сучасного мистецтва й вишукано оздобити свій дім, то зрозуміло, що така мати стане для нього взірцем, і далеко не кожна дівчина зможе з нею позмагатись. Окрім того, життєвий приклад пані Хіґінс дозволив Генрі відокремити свої естетичні захоплення, відчуття прекрасного та ідеалістичний світогляд від специфічних сексуальних імпульсів. Все це зробило його ходячою загадкою для багатьох, що винесли несмак зі своїх міщанських родин від малоприємних батьків, які сприймають літературу, живопис, скульптуру, музику та ніжність у взаєминах як один з виявів сексу — якщо взагалі сприймають. Те саме значення має для них і «пристрасть». Тому їм здається дивним і неприродним, що Хіґінс відчуває палку пристрасть не до Елізи, а до фонетики, й ідеалізує свою матір. Проте, озирнувшись довкола, ми побачимо, що за бажання навіть найубогіші, найогидніші створіння добирають собі пару, і в той же час більшість освічених інтелектуалів, прибічників високих моральних принципів, залишаються старими паннами й кавалерами. А відтак напрошується висновок, що непересічні особистості доходять до розмежування сексу та міжлюдських взаємин, які так часто ототожнюються, саме завдяки інтелектуальному аналізу, який стає можливим завдяки авторитету батьків або ж ним стимулюється.

Еліза не могла збагнути, чому її чари вмить полонили Фреді, але ніяк не проймали Хіґінса. Проте її інтуїція підказувала, що Хіґінсом їй ніколи не заволодіти і ніколи не стати поміж ним та його матір’ю, хоч це й перше, до чого прагне заміжня жінка. Одне слово, Еліза здогадувалася, що з якоїсь причини Хіґінс не годиться на роль чоловіка, якого малювала її уява. Вона передчувала, що для нього вона ніколи не стане тією найближчою, найдорожчою і найжаданішою. Навіть якби не було конкурентки в особі пані Хіґінс, Еліза все одно б не погодилася посісти друге місце, а першим поступитися філософії. І навіть якби пані Хіґінс померла, все одно б залишився Мілтон та Універсальний алфавіт. Лендорівський вислів, буцімто для тих, хто має найбільшу здатність любити, кохання відступає на другий план, навряд чи переконав би Елізу. Пригадаймо, яке обурення розбудили в Елізі зверхність і деспотизм Хіґінса; як вона нізащо не хотіла йому вірити — навіть коли він хитрістю намагався пригасити її гнів і залагодити свої грубощі — і тоді ми побачимо, що Елізина інтуїція далеко небезпідставно застерігала її від шлюбу з Пігмаліоном.

Але за кого ж тоді вийде Еліза? Адже якщо Хіґінс і був природженим старим кавалером, то Елізі аж ніяк не випадало ходити в стародівоцтві. Для тих, хто навіть попри Елізині натяки досі не зрозумів, що й до чого, коротко розповімо, як розвиватимуться події далі.

Майже відразу по тому, як ображена Еліза проголошує свій твердий намір не одружуватися з Хіґінсом, вона згадує, що юний пан Фредерік Айнсфорд Гіл листовно щодня освідчується їй у коханні. Врахуймо, що Фреді молодий, майже на двадцять років молодший за Хіґінса, а до того ж, він джентльмен (або, кажучи словами Елізи, «панич»), і висловлюється вишукано. Він зі смаком вдягається, полковник має його за рівного, а над усе, Фреді нестямно кохає Елізу, не ставиться до неї зверхньо і навряд чи коли ставитиметься, навіть попри свою соціальну вищість. Еліза вважає безглуздим традиційне романтичне уявлення про те, ніби жінкам подобається, коли над ними панують, а то й буквально б’ють і приборкують. «Йдеш до жінки — бери хлиста», — казав Ніциіе. Правда, розумні деспоти ніколи не застосовували цієї поради до жінок: хлиста вони припасали для чоловіків — і чоловіки, над чиїми головами свистів хлист, по-рабському боготворили своїх повелителів, навіть дужче, ніж жінки. Звичайно, не лише серед чоловіків, але й серед жінок є такі, яким імпонує перевага сили і подобається, коли їх приборкують.

Але визнавати перевагу сили — одне, а відчувати її на власній шкурі — зовсім інше. Слабкі особистості, хоч і не викликають загального захоплення, воднораз не викликають і відрази. Від них не сахаються, і вони запросто можуть брати шлюб із кимось, кого часом вони, можливо, й не варті. Щоправда, на них не завжди покладешся в якихось надзвичайних обставинах. Та, на щастя, життя не є одним нескінченним випробуванням, а низкою обставин, які здебільшого не вимагають надзвичайних якостей і з якими дадуть собі раду навіть пересічні особи, до того ж, якщо поряд з ними є хтось сильніший. Втім, усе довкола засвідчує, що сильні — як чоловіки, так і жінки — не лише уникають шлюбів із сильнішими від себе, а навіть не заводять із ними дружбу.

«Коли один лев зустрічає іншого, який реве гучніше, то вважає, що той зануда». Зрозуміло, що чоловік або жінка, які відчувають у собі сили на двох, шукатимуть у партнері чого завгодно, крім сили. Слабкі, навпаки, воліють поєднуватися з сильнішими, аби ті менше їх залякували — і в цьому їхня помилка, яку ми назвемо метафорично «не по зубах горішок». Вони хочуть дістати надто багато за надто малу ціну; і коли угода стає нерівноцінною до абсурду, зв’язок розривається: слабшого супутника або відкидають, або — ще гірше — тягнуть на собі як хрест. У таке становище потрапляють здебільшого не просто слабкі, а до того ще й не дуже розумні, якщо не сказати «недоумкуваті».

А тепер запитаймо себе: якщо з людськими взаєминами справи стоять саме так, то як же вчинить Еліза, опинившись між Фреді й Хіґінсом? Чи погодиться все своє життя підносити пантофлі Хіґінсові, чи захоче, аби Фреді підносив пантофлі їй? Відповідь очевидна. Якщо тільки Фреді не викликає у ній відрази, а Хіґінс — палкої закоханості настільки, аби це затьмарило всі інші її почуття, то вона — якщо за когось із них і вийде — то, мабуть-таки, за Фреді.

Саме так Еліза й зробила.

Це призвело до певних ускладнень. Проте не романтичного, а фінансового характеру. Фреді не мав ані грошей, ані роботи. Щоправда, вдовина частка маєтку, останній залишок минулої величі Товстопанського Парку, дозволила його матері з відносною гідністю долати примхи буття в Ерлскорті, але вже не дозволила їй дати своїм дітям належну середню освіту, а тим паче знайти справу для сина. Служити клерком за тридцять шилінгів на тиждень йому б не дозволила гідність, та й узагалі б це було неподобством. Свої види на майбутнє Фреді пов’язував із надіями, що коли утримувати видимість заможності, то кінець кінцем хтось його помітить і щось йому запропонує. Це «щось» його уява непевно малювала як приватне секретарство або якусь синекуру[28]. В уяві матері, очевидно, поставала інша картина: шлюб із заможною панянкою, котру до нестями зачарує її хлопчик. І після цього можете собі уявити, що відчула мати, довідавшись про шлюб свого сина з квіткаркою, яка покінчила зі своїм середовищем завдяки екстраординарним обставинам, які на той час уже стали притчею во язицех.

Звичайно, Елізине становище не можна було назвати дуже скрутним. її батько, в минулому сміттяр, зробив фантастичний міжкласовий стрибок і опинився серед місцевого бомонду, де його здібності демагога затьмарили собою всі забобони та всі невигоди становища колишнього сміттяра і принесли його персоні неймовірну популярність. Відкинутий буржуазією, яку він щиро ненавидів, він одразу потрапив до самих вершків суспільства завдяки своїй метикованості, своїй колишній професії сміттяра (яку виставляв як знамено) та своїм ніцшеанським поглядам на добро і зло. На званих герцогських обідах його садовили по праву руч від герцогині, а в заміських резиденціях він якщо не курив у буфетній, де йому шанобливо прислуговував дворецький, то роздавав поради членам кабінету міністрів у їдальні. Заробляв він чотири тисячі на рік, але зводив кінці з кінцями так само кепсько, як пані Айнсфорд Гіл зі своїми більш ніж скромними прибутками — настільки скромними, що мені совість не дозволяє оприлюднити точну цифру. Він категорично відмовився покласти на свої обтяжені плечі ще й Елізину крупинку, а тому не взяв на себе турботи про дочку. І якби не шлюбний подарунок полковника, то Фреді з Елізою (тепер пан і пані Айнсфорд Гіл) провели б медовий місяць без жодного пенса в кишені. Пікерінґ порадував Елізу чеком на п’ятсот фунтів. Подарунка вистачило надовго, оскільки Фреді, в якого гроші ніколи не водилися, витрачати їх не вмів, а Еліза, отримавши світське виховання у двох старих кавалерів, навчилася носити плаття аж до перших дірок, все одно лишаючись привабливою і зовсім не переймаючись, що її сукні давно не в моді. Втім, п’ятисот фунтів для подружжя на все життя не вистачить — це знали обоє, а Еліза ще й інстинктивно відчувала, що надходив час, коли доведеться розраховувати тільки на себе. Сама Еліза могла б оселитися на Вімпол-стріт, бо там фактично і був її дім. Але вона добре розуміла, що Фреді оселяти там не варто, оскільки це могло згубно вплинути на його особистість.

Не те щоб старі кавалери з Вімпол-стріт заперечували проти переїзду до них подружжя. Коли Еліза попросила в них поради, Хіґінс навіть не став її слухати, бо, власне, не розумів, у чому тут проблема. На його розгляд, бажання Елізи привести в дім Фреді заслуговувало не більшої уваги, ніж питання, чи варто купити в спальню ще одну шафу. Аргументи про особистість Фреді та його моральний обоє’язок самому заробляти собі на життя належного враження на Хіґінса не справили. Він заявив, що особистість у Фреді взагалі відсутня, і що якби той і взявся за корисну справу, то якомусь фахівцеві все одно довелося б усе переробляти, і нічого, крім збитків для суспільства та прикрощів для Фреді, це не принесло б. На думку Хіґінса, природа створила Фреді явно для легкої праці (приміром, розважати Елізу, що йому здавалося набагато кориснішим і достойнішим, ніж служба в конторі). Коли Еліза знову заїкнулася про свій прожект навчати фонетики, Хіґінс ні на йоту не послабив свого шаленого опору цій ідеї. Він заявив, що Елізу як мінімум років із десять не можна допускати до викладання його любимої науки. Побачивши, що полковник був такої самої думки, Еліза усвідомила, що не зможе піти супроти них по цій нелегкій стезі. Еліза не була комуністкою, а тому ставилася до знань як до такої ж приватної власності, як, скажімо, годинник, і вважала, що немає права використовувати знання Хіґінса без його особистої згоди. А до того ж, Еліза була нестямно віддана їм обом, причому після одруження ще більше й щиріше, ніж до нього.

Нарешті проблему розв’язав полковник, хоч йому довелося добре посушити над цим голову. Якось у розмові з Елізою він нерішуче поцікавився, чи вона остаточно відкинула думку про квіткову крамницю. Еліза відповіла, що раніше справді над цим замислювалася, але викинула це з голови того самого дня, коли полковник сказав, що це нікуди не годиться. Пікерінґ зізнався, що тоді, у пані Хіґінс, він говорив, перебуваючи під надто свіжим враженням від Елізиного тріумфу напередодні.

Того ж дня вони розкрили свої плани Хіґінсові. Його єдине зауваження, кинуте з цього приводу, знову ледь не призвело до сутички з Елізою. А зводилось воно до того, що з Фреді вийшов би чудовий хлопчик на побігеньках.

По тому пішли з розвідкою до Фреді. Як з’ясувалося, він і сам думав про крамницю, щоправда, через брак статків уявляв собі її тісною комірчиною, де за одним прилавком Еліза торгує тютюном, а за другим він продає газети. Але він радо прийняв ідею, додавши, що залюбки ходитиме з Елізою на Ковент-ґарденський ринок, де щоранку вони купуватимуть квіти на місці їхньої першої зустрічі. За це розчулена дружина обсипала його цілунками. Фреді пояснив, що досі не наважувався сказати про це вголос з огляду на Клару, яка точно накинулася б на нього за те, що він псує їй шанси на одруження. Мати теж навряд чи схвалила б такий задум, бо сама вона вже не один рік відчайдушно чіплялася за той щабель на суспільній драбині, де про роздрібну торгівлю не могло бути й мови.

На щастя, ускладнення відпало саме собою, і цілком несподівано. Затято пробиваючись у найвищі з доступних аристократичних кіл, Клара зметикувала, що невід’ємною частиною розмовної підготовки є обізнаність із творами Г. Дж. Уелса. Вона заходилася позичати їх, де тільки можна — і вже за два місяці проковтнула усі без винятку. В результаті, Клара долучилася до численної когорти новонавернених: і якби хтось узявся описати сучасні Діяння Апостолів, то йому не вистачило б і півсотні Біблій.

Нещасна Клара... Хіґінс та його мати вважали її за особу малоприємну і сприймали не інакше як з іронією. Навіть в очах власної матері вона була невдахою, з якихось незрозумілих причин відкинутою світом. Проте сама Клара мала про себе зовсім іншу думку. Хоча місцевий бомонд із неї посміювався, а подеколи й передражнював — що, зрештою, притаманне Західному Кенсингтону — все ж, її мали за нормальну мислячу людину (або «таку, яку не обминеш», якщо можна так висловитися). У найгіршому випадку її могли назвати «пробивною», хоча нікому, навіть їй самій, і на думку не спадало, що пробиває вона порожнечу, та ще й не в тому напрямку. А загалом, щасливою вона не почувалася. Більше того, Клару почав огортати відчай. Останній прояв родинного достатку — те, що, за словами місцевого крамаря, її мати була «дамою з екіпажем» — явно не мав ходової вартості. Тому Клара залишилася без освіти, бо єдина освіта, яку вона могла б собі дозволити, була освітою в товаристві крамаревої дочки. Отож Клара мусила запобігати ласки людей того ж кола, де трималася її мати. Але там її просто не хотіли, бо вона була ще біднішою за крамаря й не мала не те що персональної покоївки, а навіть економки, і їй довелося задовольнитися найманою прибиральницею, яка погодилась на скупу платню. За таких умов Клара не могла підтримувати славу родинних традицій. А тим часом традиції нагадували, що шлюб у доступному для неї середовищі був би нестерпним приниженням. Ділки та службовці дрібного штибу були для Клари неприйнятні. Вона полювала на художників і романістів, проте сама їх мрій ніяк не полонила. Більше того, її манера сипати новопочутими слівцями зі світу мистецтва викликала в них лише роздратування. Одне слово, Клара в усьому була приречена на невдачу: неосвічена, невміла, нікому не потрібна претензійна безприданниця. І хоч сама вона не помічала в себе цих вад (бо ж ніхто не визнає таких прикрих істин, аж поки йому не зажевріє світло в кінці тунелю), вона надто гостро відчула їхній вплив на своє життя і зрозуміла, що причин тішитися своїм становищем у неї немає.

Прозріла Клара зненацька, коли зустріла одну дівчину свого ж віку, яка справила на неї таке сильне враження, що відразу стала для неї взірцем, і Клара зробила все, щоб домогтися її дружби. З’ясувалося, що це витончене створіння протягом кількох лише місяців спромоглося зробити карколомний стрибок з лондонських нетрів у вищий світ. А коли Уелсове перо з височини могутнього інтелекту автора показало Кларі життя, яким вона жила, і суспільство, до якого прагнула, в реальному співвідношенні до справжніх людських потреб і достойної суспільної моделі, це спонукало Клару до такого разючого перевтілення, супроводжуваного актом покаяння, що вплив на неї Уелса можна було прирівняти до найславетніших подвигів проповідника генерала Буша або Джіпсі Сміт. І тоді Кларин снобізм як рукою зняло. Вжиття враз прийшло в рух. Невідомо як, невідомо звідки в неї почали з’являтися друзі та вороги. Одні з її знайомих, кому досі вона була байдужа, кому здавалася смішним опудалом або надокучливою причепою, зовсім про неї забули. Інші, навпаки, стали до неї зичливіші. На свій подив, Клара помітила, що деякі «цілком приємні» люди також поділяли погляди Уелса і що, власне, ця їхня відкритість до нових ідей і була секретом їхньої «приємності». Ті, що здавалися їй глибоко релігійними, ті, кого вона наслідувала, намагаючись сама стати на їхній шлях (з катастрофічно марним успіхом, слід додати), раптом почали виявляти до неї жвавий інтерес. Хоч як дивно, але саме в них вона відкрила вороже ставлення до загальноприйнятої релігії, хоча досі вважала, що це ставлення притаманне лише людям геть пропащим. Саме вони згодом і прихилили її до Голсуорсі, а вже той оголив перед Кларою всю марність її шляхетного коріння і тим самим її доконав.

Клара усвідомила, що в’язниця, де вона томилася довгі роки, насправді була незамкнена; а пориви, які вона так ревно придушувала заради світських стосунків, насправді й були єдиним ключем до щирих взаємин. Це одкровення лиш додало Кларі розпачу. Заплутавшись від сум’яття емоцій та сліпучого світла відкриттів, вона знову й знову ставила себе в дурне становище — так само неприховано й безпосередньо, як і того ранку в пані Хіґінс, коли сліпо підхопила Елізину говірку. Втім, нічого дивного: новонароджена уелсівка заново навчалася робити свої перші кроки, наче немовля, що тільки-но зіп’ялося на ніжки. Немовля не дратує нас своєю невправністю й не обурює нас тим, що хоче проковтнути сірника. Так само й незграбність Клари не відвернула від неї друзів. Просто тепер вони сміялися з неї відвертіше, а Клара захищалася, як могла, і щосили обстоювала свій новий світогляд.

Коли Фреді навідав Ерлскорт (що він робив лише за крайніх обставин, якщо уникнути візиту було неможливо), з трагічною новиною про те, що вони з Елізою мають намір заплямувати честь родового герба й відкрити квіткову крамницю, він побачив, що його випередили. Мати ще не відійшла від шоку: Клара також вирішила піти в торгівлю — продавати антикварні меблі на Довер-стріт. Крамниця належала її новій подрузі, так само шанувальниці Уелса. Це місце Клара не в останню чергу завдячувала своїм давнім пробивним здібностям. Вона твердо вбила в голову будь-що побачити Уелса — і таки домоглася свого! На одному з прийомів їй поталанило більше, ніж на те заслуговував її авантюрний задум. Пан Уелс цілком виправдав Кларині сподівання. Час обійшовся з ним поблажливо, а нескінченне розмаїття його вдачі за півгодини ще нікому не встигало надокучити. Щуплий, охайний, з невеличкими ніжками й долонями, він справляв приємне враження. Багатий гострий розум, непідробна простота... Його тонка спостережливість свідчила про здатність сприймати й відчувати всім організмом — від волосин на маківці до кінчиків пальців на ногах. Перед ним було важко встояти. Кілька тижнів по тому Клара тільки й марила Уелсом. Так сталося, що вона опинилася у згаданій меблевій лавці. Там вона вкотре поділилася своїми враженнями від зустрічі. А власниця крамниці, так само як і Клара, над усе в світі хотіла познайомитися з паном Уелсом і неодмінно продати йому щось гарне. Тому вона й запропонувала Кларі місце продавщиці, розраховуючи таким чином через Клару здійснити свою заповітну мрію.

Отже, Елізі знову пощастило — відкриття квіткової крамниці пройшло безболісно. Тепер вона торгує в галереї вокзалу, неподалік музею Вікторії та Елберта, і якщо ви живете неподалік, то можете будь-коли завітати й купити в Елізи бутоньєрку.

І ось тепер лишається останній шанс для романтичного фіналу цієї історії. Хіба не хотілося б вам почути, що Елізин магазин процвітав завдяки її чарівності й діловому досвіду, набутому ще на базарі? Та, на жаль, від правди не сховаєшся: довгий час магазин не давав жодних прибутків саме тому, що ні Еліза, ні Фреді не вміли вести справи. На щастя, Елізі не треба було починати все з нуля, бо назви та вартість простіших і дешевших квітів вона пам’ятала. Радість її не знала меж, коли з’ясувалося, що Фреді, як і всі юнаки, що навчались у нікчемних дешевих — хоча й претензійних — школах, трохи знав латину. Зовсім трішки, але цього вистачало, щоб освоїти ботанічну номенклатуру і стати в Елізиних очах і Порсоном[29], і Бентлі[30]. На жаль, цим його знання і обмежувались. А Еліза, хоч і вміла рахувати приблизно до вісімнадцяти шилінгів і свого часу набула деякого знайомства з мовою Мілтона, все ж не могла виписати рахунку, добряче не скомпрометувавши своєї крамниці. Вміння Фреді сказати латиною, що Бальб спорудив мур, а Галлія поділяється на три частини, ще не означало, що він мав бодай найменше уявлення про бухгалтерський облік і взагалі діловодство. Отож Пікерінґу довелося самому пояснювати йому, що воно таке — чекова книжка й банківський рахунок. Слід відразу сказати, що наша парочка не так уже й легко піддавалася навчанню. Фреді підтримував Елізу в її впертому небажанні найняти бухгалтера, який би знався на продажу квітів. «Та це ж додаткові витрати, — протестували вони в один голос, — а ми й так ледве кінці з кінцями зводимо!» Але полковник, що якраз тим і займався, що зводив для них кінці з кінцями, делікатно наполіг на своєму. Елізі й самій давно вже було незручно просити в Пікерінґа гроші. До того ж, їй добряче допікав Хіґінс своїми безцеремонними кпинами: для нього образ заможного Фреді був мішенню для нескінченних жартів. Тому Еліза принишкла й нарешті усвідомила, що торгівлі, як і фонетики, треба навчатися.

Не стану багато розповідати про жалюгідне видовище, коли наші двоє почали щовечора відвідувати курси стенографії та політехнічні класи, опановувати бухгалтерію та машинопис разом з іншими клерками-початківцями. До згаданої освіти додалися заняття в Лондонській економічній школі. Фреді з Елізою звернулися до директора цього закладу з наївним проханням порекомендувати їм курс, який мав би відношення до квітів. Дотепний директор ознайомив їх із методом одного пана із діккенсівського нарису про китайську метафізику: той спочатку читав статтю про Китай, потім статтю про метафізику, а потім поєднував отриману інформацію. Директор запропонував нашій парочці поєднати Лондонську економічну школу з ботанічним садом. Еліза, якій підхід діккенсівського героя видався цілком слушним (бо так воно й було) і ні трохи не смішним (а це вже свідчило про її неосвіченість), сприйняла пораду дуже серйозно.

Одного з найбільших принижень Еліза зазнала, коли звернулася до Хіґінса з проханням навчити її каліграфії. Одразу після мілтонівської поезії, другою натхненною одержимістю в Хіґінса була каліграфія, і сам він писав прекрасним почерком. Еліза попросила навчити її писати так само. На це Хіґінс заявив, що вона незугарна вивести й однієї літери, гідної стояти поруч навіть із мілтонівською крапкою. Однак Еліза не відступала, аж поки Хіґінс знову, з властивим йому запалом, не взявся її навчати, а його навчання, як завжди, складалося з шаленого натиску, останніх решток стоїчного терпіння та вибухів елоквенцій про велич, красу, шляхетність і сакраментальне призначення людського почерку. В результаті Еліза набула зовсім неділової манери писати. Це значно збільшило її особисті принади, і вона почала витрачати на папір утричі більше, ніж будь-хто, оскільки аркуші певного ґатунку й формату стали для неї життєвою необхідністю. Вона навіть відмовлялася писати адресу на конверті в загальноприйнятий спосіб, бо поля виходили не так гарно.

Дні навчання комерції були для молодого подружжся часом сорому й розчарувань: знань про квіткову справу в них не додалося. Нарешті вони облишили всі надії чогось навчитися і назавжди обтрусили порох курсів стенографії, машинопису й бухгалтерського обліку зі своїх ніг. Аж раптом їхня торгівля в якийсь незбагненний спосіб пішла вгору сама собою. Вони й не помітили, як забули про колишнє небажання наймати новий персонал, і дійшли висновку, що їхній метод найправильніший і що вони мають незаперечний хист до комерції. Упродовж кількох років полковник був змушений тримати на своєму рахунку досить значну суму, щоб покривати їхні збитки. Тепер же Пікерінґ побачив, що цей запас не потрібен: молодята стали на ноги. Хоча, в інтересах істини, слід сказати, що вони були в кращому становищі за своїх конкурентів: заміські уїк-енди обходилися їм задарма — і вони могли заощадити собі на недільні обіди; автомобіль належав полковнику, і той разом із Хіґінсом сплачував для них ще й готельні рахунки. Манери пана Ф. Тіла, торговця квітами й городиною (дуже скоро молодята відкрили, що спаржа — то вигідний товар, а за спаржею з’явилися й інші овочі), надавали крамниці шику. До того ж, у приватному житті Фреді йменувався Фредеріком Айнсфорд-Гілом, есквайром. Але він ніколи не зазнавався з цього приводу: одній лиш Елізі було відомо, що при народженні його нарекли Фредерік Челонер. Еліза, натомість, зарозумілася вкрай.

От, власне, і все. Так і закінчується ця історія. Просто дивом дивуєшся, що Елізі й досі вдається відігравати помітну роль у домашньому господарстві Вімпол-стріт, і це попри свою крамницю та родину. Зауважмо, що над чоловіком своїм Еліза ніколи не збиткується, до полковника ставиться з теплотою рідної дочки, але пошпиняти Хіґінса ніколи не пропустить нагоди — від того знаменного вечора, коли вона виграла для нього заклад. Вона дає йому перцю з приводу й без приводу. Він більше не сміє дошкуляти їй репліками про те, який нетямущий Фреді і який інтелектуал він сам. Хіґінс шаленіє, погрожує, глузує, та Еліза щоразу дає йому таку безжальну відсіч, що іноді полковник вступається і просить її бути добрішою до Хіґінса. Це єдине з прохань Пікерінґа, котре викликає в неї на обличчі вираз непохитної впертості. І ніщо, крім надзвичайних обставин, не спроможне змінити цього стану речей: хіба що катастрофа великої сили (вибави нас Боже від цього випробування) змогла б похитнути їхні усталені симпатії та антипатії й навернути їх до простих людських взаємин. Еліза знає, що Хіґінсові вона не потрібна, як, зрештою, і своєму батькові. Та відвертість, із якою Хіґінс колись зізнався, що «призвичаївся до неї, що звик до її дрібних послуг і що йому бракуватиме її присутності» (ані Фреді, ані полковнику й на думку б не спало таке їй сказати), лише зміцнює Елізину впевненість, що вона цікавить Хіґінса «ще менше, ніж оця пантуфля». І в той же час Еліза відчуває, що Хіґінсова байдужість варта більшого, ніж палка закоханість людей пересічних. Вона надзвичайно зацікавлена Хіґінсом. Буває навіть, що в ній прокидається зловтішне бажання опинитись із ним самим десь на безлюдному острові, далеко від будь-яких уз, де ні з ким не треба буде рахуватися, і там стягнути його з п’єдесталу і подивитись, як він упадатиме коло неї, мов звичайний смертний. Усіх нас навідують такі потаємні мрії. Та коли ми вернемося на землю, до реального життя від життя уявного, то побачимо, що Елізі до вподоби Фреді й полковник, але зовсім не до вподоби Хіґінс та її батько. Як видно, Галатеї не до кінця імпонує Пігмаліон: надто богоподібну роль відіграє він у її житті, а це не кожному сподобається.

[27] Нел Ґвін( 1650 — 1687) — англійська актриса, коханка короля Карла Другого. Народилася в убогій родині на Друрі-Лейн.

[28] Синекура — від латинського sine cura (без турботи) — добре оплачувана робота, шо не вимагає великих зусиль.

[29] Річард Порсон (1759 — 1808) — англійський філолог і критик, знавець Античної Греції.

[30] Річард Бентлі (1662 — 1742) — англійський критик і класичний філолог.