Автор: Сьєрра Сімоне

Назва: Священник

Серія: Священник №1

Перекладено: Book Meeting

Це художній твір. Посилання на реальних людей, місця, організації, події та продукти мають на меті створити відчуття достовірності та використані з художньою метою. Усі персонажі, події та діалоги створені уявою автора і не повинні сприйматися як реальні.

Дівчатам з «Брудної білизни» та «Літературних пліток» - я не можу сказати, хто з нас погано впливає на інших. Давайте ніколи не змінюватися. І за Лорелін, за всі ці нічні заняття з богослов’я та недільні ранкові торги помолімося. Ми синхронізовані. Знову наврочила.

Примітка автора

Я провела більшу частину свого життя в католицькій вірі, і хоча я більше не католик, я все ще відчуваю глибоку любов і повагу до Католицької Церкви. Хоча містечко Вестон є реальним (і чудовим), церква Святої Маргарити та отець Белл – це лише вигадки моєї уяви.

Цей роман повністю вигаданий і призначений виключно для розваги (і так, він містить деякі мої особисті погляди на перетин сексу і духовності), але він не має на меті образити чи спровокувати. Тим не менш, цей роман про католицького священика, який закохується. Тут є секс, багато сексу і, безумовно, трохи богохульства.

Вас попереджено.

Пролог

Є багато правил, які священик не може порушувати. Священик не може одружуватися. Священик не може покинути свою паству. Священик не може зашкодити священній довірі, яку йому надала його парафія. Правила, які здаються очевидними. Правила, про які я згадую, коли зав’язую вузлик. Правила, за якими я присягаюся жити, коли надягаю підрясник і поправляю папаху. Я завжди добре дотримувався правил. Поки не з’явилася вона. Мене звати Тайлер Ансельм Белл. Мені двадцять дев’ять років. Я маю ступінь бакалавра класичних мов і ступінь магістра богослов’я. Я служу на своїй парафії відтоді, як мене висвятили три роки тому, і мені тут дуже подобається. Кілька місяців тому я порушив обітницю безшлюбності на вівтарі моєї власної церкви, і з Божою поміччю, я зробив би це знову.

Я священик, і це моя сповідь

Розділ Перший

Не секрет, що примирення – найменш популярне таїнство. У мене було багато теорій, чому: гордість, незручність, втрата духовної автономії. Але переважаючою теорією на той момент була ця клята кабінка.

Я зненавидів її з того моменту, як побачив, щось старомодне і громіздке з темних часів до Другого Ватиканського Собору. Коли я зростав, у моїй церкві в Канзас-Сіті була кімната примирення, чиста, світла і зі смаком оформлена, зі зручними кріслами і високим вікном, що виходило на парафіяльний сад.

Ця кабінка була антиподом тієї кімнати – обмеженою і формальною, з темного дерева і невиправдано витіювато оздобленою ліпниною. Я не страждаю на клаустрофобію, але ця кабінка могла б перетворити мене на неї. Я склав руки і подякував Богові за успіх нашого останнього збору коштів. Ще десять тисяч доларів, і ми змогли б відремонтувати церкву Святої Маргарити у Вестоні, штат Міссурі, та зробити її трішки схожою на сучасну церкву. Більше ніяких фальшивих дерев’яних панелей у фойє. Більше ніяких червоних килимових доріжок, які, безперечно, добре приховують плями від вина, але жахливо впливають на атмосферу. Лише вікна, світло і сучасність. Мене призначили на цю парафію через її болісне минуле... і моє власне. Щоб подолати це минуле, потрібно було зробити щось більше, ніж косметичний ремонт будівлі, але я хотів показати своїм парафіянам, що церква здатна змінюватися. Рости. Рухатися в майбутнє.

«Чи маю я якусь спокуту, отче?»

Запитав я. Визнаю, це одна з моїх вад. Я щодня молився, щоб змінити її (коли згадував про це).

«Не думаю, що це необхідно», - сказав я. Хоча я не міг багато чого побачити через декоративну ширму, я впізнав його, того хто буде каятись, як тільки він увійшов до кабінки. Роуен Мерфі, вчитель математики середніх років і ентузіаст поліцейських сканерів. Він був моїм єдиним надійним каятником протягом місяця, і його гріхи варіювалися від заздрості (директор дав іншому вчителю математики посаду) до нечистих думок (секретарка в спортзалі в Платт-Сіті). Хоча я знав, що деякі священнослужителі все ще дотримуються старих правил покаяння, я не був з тих, хто «промовляє двічі «Богородице Діво» і дзвонить мені вранці». Гріхи Рована походили від його неспокою, його застою, і ніяка кількість Розарію нічого не змінить, якщо він не усуне першопричину.

Я знаю, тому, що я був там.

А крім того, мені дуже подобався Рован. Він був кумедним, хитрим, несподіваним, і він був з тих хлопців, які запрошують автостопників переночувати на своєму дивані, а потім переконуються, що наступного ранку вони поїхали з рюкзаком, повним їжі і новою ковдрою. Я хотів бачити його щасливим і впорядкованим. Я хотів бачити, як він спрямовує всі ці чудові речі на побудову більш повноцінного життя.

— Ніякого покаяння, але у мене є невелике завдання, - сказав я. — Подумай про те, що ти робиш. Подумай про своє життя. Ти маєш сильну віру, але не маєш напрямку. Що, окрім Церкви, дає тобі пристрасть у житті? Чому ти встаєш з ліжка вранці? Що надає сенсу твоїм щоденним діям і думкам?

Рован не відповів, але я чув, як він дихає. Думав.

Останні молитви і останнє благословення, і Рован пішов, повернувшись до школи на решту дня. І якщо його обідня перерва майже закінчилася, то і мої години примирення теж. Я перевірив телефон, щоб бути впевненим, потім штовхнув двері, опустивши руку, коли почув, як відчинилася кабінка поруч зі мною. Хтось вмостився, і я сів назад, приховуючи зітхання. Сьогодні у мене був рідкісний вільний день, і я з нетерпінням чекав на нього. Ніхто, крім Рована, так і не прийшов до примирення. Ніхто. І в той день, коли я з нетерпінням чекав на те, щоб вийти на ковзани раніше, щоб скористатися ідеальною погодою...

Зосередься, - наказав я собі.

Хтось прочистив горло. Жінка.

— Я... я ніколи не робила цього раніше, - Її голос був низьким і спокусливим, звуковий відтінок місячного світла.

— Ах, - я посміхнувся. — Новачок.

Це викликало у мене легкий сміх.

— Так, думаю, що так. Я бачила це тільки в кіно. Це там, де я кажу: Пробач мені, отче, бо я згрішила?

— Близько. Спочатку робимо хресне знамення. В ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа..., - я чув, як вона повторювала ці слова разом зі мною. — А тепер скажи мені, скільки часу минуло від твоєї останньої сповіді, яка була..

— Ніколи, - закінчила вона за мене. Вона звучала молодо, але не надто молодо. Мого віку, якщо не трохи молодша. І в її голосі відчувався міський поспіх без акценту, а не неквапливе дзенькання, яке я іноді чув тут, у сільській місцевості Міссурі. — Я побачила церкву, коли була на виноробні через дорогу. І мені захотілося – ну, є деякі речі, які мене турбують. Я ніколи не була особливо релігійною, але подумала, може.., - вона замовкла на хвилину, а потім різко вдихнула. — Це була дурниця. Мені треба йти, - я почув, як вона встала.

— Зупинись, - сказав я, а потім був шокований сам собою. Я ніколи не віддавав таких наказів. Ну, більше не буду.

Зосередься.

Вона сіла, і я почув, як вона вовтузиться з сумочкою.

— Ти ж не дурна, - сказав я м’якшим голосом. — Це не контракт. Це не те, що ти обіцяєш приходити на Месу щотижня до кінця життя. Це момент, коли ти можеш бути почутою. Мною... Богом... можливо, навіть самою собою. Ти прийшла сюди, бо шукала цієї миті, і я можу тобі її подарувати. Тож, будь ласка. Залишайся.

Вона глибоко зітхнула.

— Я просто... те, що тисне на мене, я не знаю, чи повинна я розповідати про це комусь. Тим більше вам.

— Тому що я чоловік? Може, тобі було б зручніше поговорити з жінкою- мирянкою перед тим, як поговорити зі мною?

— Ні, не тому, що ви чоловік. - Я почув посмішку в її голосі. — Тому що ви священик.

Я вирішив здогадатися.

— Те, що тисне на тебе, має плотську природу?

— Тілесну, - вона засміялася, і це була дихаюча, багата музика. Мені раптом стало цікаво, як вона виглядає – чи вона смаглява, чи засмагла, чи пишна, чи струнка, які в неї губи – ніжні чи повні.

Ні, мені треба було зосередитися. І не на тому, як її голос змусив мене раптом відчути себе набагато більше чоловіком, ніж священиком.

— Плотське, - повторила вона. — Це звучить як евфемізм.

— Ти можеш бути настільки загальною, наскільки хочеш. Це не повинно викликати у тебе дискомфорт.

— Стіна допомагає, - зізналася вона. — Легше не бачити вас, з усіма цими халатами і речами, поки я говорю.

Тепер я розсміявся.

— Ми не носимо халати весь час, ти ж знаєш.

— О. Ну, ось і мій уявний образ. А що на тобі тоді?

— Чорна сорочка з довгими рукавами і білим комірцем. Знаєш, така. Такі по телевізору показують. І джинси.

— Джинси?

— Це так шокує?

Я почув, як вона притулилась до стінки кабінки.

— Трохи. Наче ти справжня людина.

— Тільки в будні, між дев’ятою і п’ятою годинами.

— Добре. Я рада, що тебе не саджають у неділю в морозильну камеру абощо.

— Вони пробували це. Занадто багато конденсату, - я зробив паузу. — І якщо це допоможе, я зазвичай ношу штани.

— Так ви виглядаєте значно більш схожим на священика, - запала довга мовчанка. — А що, якщо... до вас коли-небудь потрапляли люди, які зробили дуже погані речі?

Я ретельно обміркував свою відповідь. — Ми всі грішники в очах Бога. Навіть я. Справа не в тому, щоб змусити вас відчувати провину або класифікувати величину вашого гріха, а в тому, щоб...

— Не несіть мені це семінарське лайно, - різко сказала вона. — Я задаю вам справжнє питання. Я зробила щось погане. Дуже погане. І я не знаю, що буде далі.

Її голос надломився на останньому слові, і вперше з часу мого рукоположення я відчув бажання перейти на інший бік кабінки і заховати розкаювану в своїх обіймах. Це було б можливо в більш сучасній кімнаті примирення, але, напевно, було б тривожно і незручно в Стародавній кабінці смерті. Але в її голосі був справжній біль, невпевненість і розгубленість. І я хотів зробити так, щоб їй стало краще.

— Мені потрібно знати, що все буде добре, - тихо продовжувала вона. — Що я зможу жити з собою далі.

Різкий поштовх у грудях. Як часто я шепотів ці ж слова до стелі в пасторській кімнаті, лежачи без сну в ліжку, поглинений думками про те, яким могло б бути моє життя? Мені потрібно знати, що все буде добре.

Хіба не всі ми цього хотіли? Хіба це не був невисловлений крик наших розбитих душ?

Коли я знову заговорив, то не став перейматися звичайними запевненнями чи духовними банальностями. Натомість я чесно сказав:

— Я не знаю, чи все буде добре. Можливо, не буде. Ти можеш думати, що зараз ти на найнижчій точці, а потім одного дня підняти голову і побачити, що все стало набагато гірше, - я подивився вниз на свої руки, руки, які витягли мою старшу сестру з мотузки після того, як вона повісилася в гаражі моїх батьків. — Можливо, ти ніколи не зможеш встати з ліжка вранці з таким тягарем. Момент, коли все буде добре, може ніколи не настати. Все, що ти можеш зробити, це спробувати знайти новий баланс, нову відправну точку. Знайти залишки любові, що залишилися у твоєму житті, і міцно триматися за них. І одного дня все стане менш сірим, менш похмурим. Одного дня ти можеш зрозуміти, що у тебе знову є життя. Життя, яке робить тебе щасливою.

Я чув її дихання, коротке і глибоке, ніби вона намагалася не розплакатися.

— Я - дякую вам, - сказала вона. — Дякую вам.

Не було жодних сумнівів, що вона зараз плаче. Я чув, як вона витягає серветки з коробки, що стояла в кабінці саме для цього. Крізь екран я міг зловити лише найслабші натяки на рух, те, що виглядало як глянцеве темне волосся, і те, що могло бути блідою білизною її обличчя. Якась справді низька і жахлива частина мене хотіла почути її сповідь, але не для того, щоб дати їй конкретні поради і запевнення, а для того, щоб точно знати, за які саме плотські речі ця дівчина повинна була вибачитися. Я хотів почути, як вона прошепотіла ці слова своїм задиханим голосом, я хотів взяти її в свої обійми і вицілувати кожну сльозинку.

Боже, я хотів доторкнутися до неї.

Що в біса зі мною було не так? Я вже три роки не хотів жінку з такою силою. І я навіть не бачив її обличчя. Я навіть не знав її імені.

— Мені треба йти, - сказала вона, повторюючи свої попередні слова. — Дякую за те, що ви сказали. Це було... це було нервово точно. Дякую.

— Зачекай, - сказав я, але двері кабінки відчинилися, і вона зникла.

***

Я цілий день думав про свою таємничу покаянну. Я думав про неї, коли готував проповідь до недільної меси. Я думав про неї, коли проводив заняття з вивчення Біблії для чоловіків, і коли читав свої нічні молитви. Я думав про цей проблиск темного волосся, про цей горловий голос. Щось було в ній... що це було? Не те, щоб я був мертвим після того, як одягнув мантію – я все ще залишався чоловіком. Чоловіком, який любив трахатись ще до того, як почув поклик. І я все ще помічав жінок, звичайно, але я став досить вправним у відволіканні своїх думок від сексуального. Целібат став суперечливою частиною священства в останні кілька років, але я все ще ретельно дотримувався його. Особливо у світлі того, що сталося з моєю сестрою. І що сталося з цією парафією до мого приходу.

Було надзвичайно важливо, щоб я був вершиною стриманості. Щоб я був таким священиком, який викликає довіру. А це означало, що я мав бути неймовірно обережним, як публічно, так і приватно, коли йшлося про сексуальність. Тому, хоча її хрипкий сміх відлунював у моїх вухах до кінця дня, я твердо і свідомо витіснив з пам’яті її голос і продовжував виконувати свої обов’язки, єдиним винятком було те, що я читав додаткову вервицю або дві за цю жінку, думаючи про її благання. Мені потрібно знати, що все буде добре. Я сподівався, що де б вона не була, Бог був з нею і втішав її, так само, як він втішав мене багато разів. Я заснув із стиснутими в кулаці вервичками, наче вони були амулетом, що відганяв небажані думки.

У моїй маленькій, старіючій парафії зазвичай відбувається один-два похорони на місяць, чотири-п’ять весіль на рік, меса майже щодня, а в неділю – більше одного разу. Три дні на тиждень я проводжу біблійні заняття, один вечір на тиждень допомагаю з молодіжною групою, і щодня, крім четверга, я приймаю парафіян. Також щоранку я пробігаю кілька миль і змушую себе прочитати п’ятдесят сторінок чогось, що зовсім не пов’язане з церквою чи релігією.

О, і я проводжу багато часу на reddit, присвяченому «Ходячим мерцям». Занадто багато часу. Минулої ночі я не спав до другої години ночі, сперечаючись з якимось бороданем про те, чи можна вбити зомбі хребтом іншого зомбі. Очевидно, що не можна, враховуючи швидкість розкладання кісток у ходячих. Справа в тому, що для святої людини в сонному містечку на Середньому Заході я досить зайнятий, тому мені можна пробачити здивування, коли наступного тижня жінка повернулася до моєї сповідальні. Рован щойно пішов, і я також готувався встати і піти, коли почув, як відчинилися другі двері і хтось заскочив у кабінку. Я подумав, що це знову Рован – це було б не вперше, коли він повертався назад, бо згадав про якийсь новий лакейський гріх, про який забув мені розповісти.

Але ні. Це був той самий хриплуватий, знаючий голос, голос, який надихнув мене на додаткові вервиці минулого тижня.

— Це знову я, - сказала жінка з нервовим сміхом.

— Гм, некатоличка?

Мої слова прозвучали глибше, ніж я хотів, більш уривчасто. Я вже давно не розмовляв з жінками таким тоном. — Я пам’ятаю вас.

— О, - сказала вона. Вона звучала трохи здивовано, ніби не очікувала, що я її пам’ятаю. — Добре. Напевно.

Вона трохи посунулася, і крізь екран я побачив натяки на жінку за нею – темне волосся, білу шкіру, спалах червоної помади. Я теж трохи посунувся, несвідомо, моє тіло раптом усвідомлює все. Пошиті на замовлення штани (подарунок моїх братів- бізнесменів), тверде дерево лавки, комір, який раптом виявився затісним, надто затісним.

— Ви отець Белл, так?, - запитала вона.

— Так, це я.

— Я бачила вашу фотографію на сайті. Після минулого тижня я подумала, що, можливо, було б легше, якби я знала, як вас звати і як ви виглядаєте. Знаєте, так, ніби я розмовляю з людиною, а не зі стіною.

— І як, легше?

Вона завагалася.

— Не дуже, - але вона не стала уточнювати, а я не став тиснути, здебільшого тому, що намагався відучити себе від безлічі неправдоподібних бажань, які переповнювали мій розум.

Ні, ти не можеш запитати її ім’я.

Ні, не можна відчиняти двері, щоб подивитися, як вона виглядає.

Ні, ти не можеш вимагати, щоб вона розповіла тобі лише про свої плотські гріхи.

— Ви готові почати?, - запитав я, намагаючись перенаправити свої думки назад до поточної справи – сповіді.

Дотримуйся сценарію, Тайлере.

— Так, - прошепотіла вона. — Так, я готова.

Розділ Другий

Поппі

— Отже, я маю цю роботу. Мала цю роботу, слід сказати, тому що зараз я займаюся чимось іншим, але ще місяць тому я працювала у місці, яке можна було б вважати... гріховним. Думаю, це правильне слово, хоча я ніколи не відчувала себе грішною, працюючи там. Можна подумати, що саме тому я тут і в деякому сенсі так воно і є, але це більше тому, що я відчуваю, що повинна комусь в цьому зізнатися. Це має якийсь сенс? Я мала б відчувати себе жахливо через те, що я зробила і як я заробила свої гроші, але я не відчуваю себе жахливо, і я знаю, що це якось неправильно.

Крім того, я не повія, якщо вас це цікавить. Знаєш, за що ще я маю відчувати провину? За те, що я змарнувала чийсь час і гроші. Моїх батьків зокрема, але навіть вас, цю людину, яку я не знаю, я затримую і змушую вас слухати всю мою маячню, тим самим витрачаючи ваш час і гроші вашої церкви. Бачите? Я – катастрофа, куди б я не пішла. Частково проблема в тому, що є шматочок мене самої, який завжди був зі мною, або, можливо, це не шматочок, а шар, як кільце на дереві. І куди б я не йшла і що б я не робила, він там. І це не вписувалося в моє старе життя в Ньюпорті, а потім не вписувалося в моє нове життя в Канзас-Сіті, а тепер я розумію, що воно нікуди не вписується, то що це означає? Це означає, що я нікуди не вписуюсь? Що мені судилося бути самотньою і огидною, тому що я ношу цього демона на своїй спині?

Найсмішніше те, що я відчуваю, що є інше життя, життя в тіні, яке мені запропонували, де цей демон може вирватися на волю, і я можу дозволити цьому персню, цьому шару поглинути мене. Але ціна – решта мене. Це ніби всесвіт – або Бог – каже, що я можу зробити по-своєму, але ціною моєї самоповаги, моєї незалежності і цього бачення людини, якою я хочу бути. Але яка тоді ціна цього шляху? Втекти в маленьке містечко і проводити дні на роботі, яка мені не цікава, а ночі проводити на самоті? У мене є самоповага, у мене є добрі справи, але дозвольте мені сказати вам, отче, добрі справи не зігріють ваше ліжко вночі, і я сповнена цього жахливого відчаю, тому що я не можу мати і те, і інше, а я хочу і те, і інше. Я хочу хорошого життя, і я хочу пристрасті і романтики. Але мене виховали так, що одне вважалося марнотратством, а інше – огидним, і як би я не старалася, я не можу позбутися відчуття, що «Поппі Денфорт» стало синонімом марнотратства і огиди, хоча я зробила все можливе, щоб позбутися цього відчуття...

— Може, продовжимо наступного тижня.

Після останнього речення вона довго мовчала, її дихання було тремтливим. Мені не потрібно було заглядати в її кабінку, щоб зрозуміти, що вона ледве тримається, і якби ми були в сучасній кімнаті для примирення, я б зміг взяти її за руку, торкнутися її плеча чи ще чогось. Але тут я не міг втішити її нічим, окрім своїх слів, і я відчував, що вона вже не сприймає слова.

— О. Гаразд. Я забрала забагато часу? Вибачте, я не дуже звикла до правил.

— Зовсім ні, - м’яко сказав я. — Але я думаю, що добре починати з малого, чи не так?

— Так, - пробурмотіла вона. Я чув, як вона збирала свої речі і відчиняла двері, поки говорила. — Так, мабуть, ви маєте рацію. Значить... мені не треба каятися чи щось робити? Коли я гуглила сповідь минулого тижня, там було сказано, що іноді буває покаяння, наприклад, промовляння «Богородице Діво» або щось подібне.

Сперечаючись сам з собою, я також вийшов з кабінки, думаючи, що буде легше пояснити їй покаяння і каяття в обличчя, а не через цей дурний екран, і тут я застиг. Її голос був сексуальним. Її сміх був ще сексуальнішим. Але ні те, ні інше не могло з нею зрівнятися. У неї було довге темне волосся, майже чорне, і бліда, бліда шкіра, підкреслена яскраво-червоною помадою. Її обличчя було ніжним, з тонкими вилицями і великими очима, такими, як на обкладинках модних журналів. Але мене привабив її рот, пишні губи, які були трохи розтулені, дозволяючи мені побачити, що два її передні зуби були трохи більшими за решту, недолік, який чомусь робив її ще більш сексуальною.

І перш ніж я зміг зупинити себе, я подумав:

Я хочу, щоб мій член опинився в цьому роті.

Я хочу, щоб цей рот вигукував моє ім’я.

Я хочу...

Я подивився на фасад церкви, на розп’яття.

Допоможи мені, - тихо молився я. - Це якась перевірка?

— Отче Белл?, - підказала вона.

Я вдихнув і послав ще одну швидку молитву, щоб вона не помітила, що я застиг біля її рота... або що вовняні штани з пласкою передньою частиною раптом стали трохи затісними.

— Зараз немає потреби в покаянні. Насправді, я думаю, що повернення сюди, щоб поговорити, саме по собі є маленьким актом каяття, чи не так?

Маленька посмішка скривила її рот, і мені захотілося цілувати цю посмішку, поки вона не притиснулася до мене і не почала благати, щоб я взяв її.

Срань господня, Тайлере. Якого хріна?

Я промовив свою власну молитву «Аве Марія», поки вона поправляла ремінець сумочки на плечі.

— То, може, побачимося наступного тижня?

Дідько. Невже я зможу повторити це через сім днів? Але потім я подумав про її слова, сповнені болю і похмурої розгубленості, і знову відчув бажання втішити її. Дати їй трохи спокою, вогник надії та енергії, який вона могла б забрати з собою і виплекати в нове, повноцінне життя для себе.

— Звісно. Я з нетерпінням чекаю на це, Поппі, - Я не збирався вимовляти її ім’я, але воно прозвучало, і коли я його вимовив, я сказав його тим голосом, яким я більше не користуюся, тим, яким жінки падали на коліна і тягнулися до мого пояса без того, щоб мені довелося сказати «будь ласка».

І її реакція послала поштовх прямо до мого члена. Її очі розширились, зіниці розширилися, а пульс підскочив у горлі. Мало того, що моє тіло дало шалено безпрецедентну реакцію на її, так ще й вона була так само вражена мною, як і я нею. І це якимось чином зробило все набагато гірше, тому що тепер тільки тонка лінія мого самоконтролю утримувала мене від того, щоб нахилити її на лавку і відшльопати цю кремово-білу дупу за те, що вона змушувала мене збуджуватися, коли я цього не хотів, за те, що змушувала мене думати про її неслухняний рот, коли я повинен був думати про її вічну душу.

Я прочистив горло, три роки непохитної дисципліни – єдине, що підтримувало мій голос рівним.

— І щоб ти знала...

— З-знала?, - запитала вона, закусивши свою повну нижню губу.

— Тобі не обов’язково їхати з Канзас-Сіті, щоб просто прийти сюди на сповідь. Я впевнений, що будь-який священик буде радий тебе вислухати. Мій власний сповідник, отець Брейді, дуже хороший, і він живе в центрі Канзас-Сіті.

Вона злегка нахилила голову, наче пташка.

— Але я більше не живу в Канзас-Сіті. Я живу тут, у Вестоні.

Що ж, лайно.

***

Вівторки. До біса вівторки.

Я відслужив ранкову месу в майже порожньому храмі дві бабусі в капелюхах і Рован, а потім вирушив на пробіжку, подумки каталогізуючи всі справи, які хотів зробити сьогодні, включаючи складання інформаційного пакету для поїздки нашої молодіжної групи наступної весни і написання проповіді на цей тиждень.

Вестон – це місто річкових урвищ, рельєф полів, що спускаються до річки Міссурі, подекуди поцяткований крутими пагорбами. Пробіжки тут жорстокі, злісні та прояснюючі. Після перших шести миль я вкрився потом і важко дихав, увімкнувши музику так, що голос Брітні заглушив усе інше.

Я повернув за ріг на головну вулицю міста, тротуари якої були майже вільні від людей, що переглядали антикварні та художні крамниці, оскільки був будній день. Мені довелося ухилитися лише від однієї літньої пари, коли я змусив себе піднятися крутою дорогою, мої стегна і литки кричали від болю. Піт стікав по шиї, плечах і спині, волосся було мокрим, кожен подих здавався покаранням, а ранкове сонце подбало про те, щоб мене зустріли хвилі серпневої спеки, що скочувалися з асфальту. Мені це подобалося. Все інше відійшло на другий план – майбутній ремонт церкви, проповіді, які мені потрібно було написати, Поппі Денфорт.

Особливо Поппі Денфорт. Особливо вона і усвідомлення того, що сама думка про неї змушувала мене закам’яніти. Я трохи ненавидів себе за те, що сталося вчора. Вона явно була добре освіченою, розумною і цікавою жінкою, і вона прийшла до мене, незважаючи на те, що не була католичкою, за словами допомоги. І замість того, щоб сприймати її як ягня, яке потребує керівництва, я не міг зосередитись ні на чому, крім її рота, поки ми розмовляли. Я був священиком. Я поклявся Богу не знати чужого тіла, поки живу, навіть свого власного, якщо говорити про це технічно. Це було не нормально – думати про Поппі так, як я думав про неї. Я мав бути пастирем стада, а не вовком. Не тим вовком, який прокинувся сьогодні вранці, втираючись стегнами в матрац, тому що йому наснився дуже інтенсивний сон з Поппі та її плотськими гріхами в головній ролі. При згадці про нього мене пронизало почуття провини.

Я потраплю в пекло, - подумав я. - Не може бути, щоб я не потрапив до пекла.

Тому що, яким би винним я себе не відчував, я не знав, чи зможу контролювати себе, якщо побачу її знову. Ні, це не зовсім так. Я знав, що зможу, але не хотів. Я навіть не хотів відмовитись від права носити її голос, тіло та історії у своїй свідомості. І це було проблемою. Коли я вийшов на останню милю моєї пробіжки, мені стало цікаво, що б я сказав парафіянину, який опинився в такій самій ситуації. Що я міг би запропонувати як своє чесне розуміння того, чого хотів би Бог.

Провина – це знак від вашого сумління, що ви віддалилися від Господа.

Відкрито і щиро визнайте свій гріх перед Богом. Попросіть прощення і сили подолати спокусу, якщо вона знову виникне. І, нарешті, повністю відсторонитися від спокуси.

Я бачив церкву і пароха, зовсім недалеко від мене. Тепер я знав, що буду робити. Я прийму душ, а потім проведу довгу годину в молитві, просячи прощення.

І сили. Так, про це я теж попрошу

А наступного разу, коли Поппі прийде, мені доведеться знайти спосіб сказати їй, що я більше не можу бути її сповідником. Ця думка чомусь викликала у мене депресію, але я був священиком досить довго, щоб знати, що іноді найкращі рішення – це рішення, які приносять найкоротші нещастя. Я зупинився на перехресті, чекаючи, коли зміниться світло, відчуваючи себе легше тепер, коли у мене є план, якого я повинен дотримуватися. Так буде набагато краще, все буде добре.

— Брітні Спірс, так?

Цей голос. Хоча я чув його лише двічі, він закарбувався в моїй пам’яті. Це була помилка, але я все одно повернувся, витягнувши навушники. Вона теж бігла, і, судячи з усього, пробігла так само далеко, як і я. На ній був спортивний бюстгальтер і дуже, дуже короткі бігові шорти, які ледь прикривали її ідеальну дупу. З неї теж капав піт, і на губах не було червоної помади, але без неї її рот виглядав ще дивовижніше, і єдине, що врятувало мене від голодного витріщання на нього, - це те, що її підтягнуті стегна, плоский живіт і пружні цицьки були на такому готовому до показу місці. Кров прилила до мого паху. Вона все ще посміхалася до мене, і я згадав, що вона щось сказала.

— Вибач, що?, - Мої слова прозвучали різко, задихаючись. Я здригнувся, але їй, здавалося, було байдуже.

— Я просто не думала, що ти фанат Брітні Спірс, - сказала вона, вказуючи на місце, де мій iPhone був прив’язаний до біцепса і чітко відображав обкладинку альбому. Упс... Я зробив це знову. — Ретро Брітні теж.

Якби я вже не був розпалений від бігу та спеки, я б почервонів. Я потягнувся за телефоном і спробував непомітно змінити пісню.

Вона засміялася.

— Нічого страшного. Я просто зроблю вигляд, що бачила, як ти слухав, що слухають Божі люди, коли бігають? Гімни? Ні, не кажи мені. Співи монахів.

Я зробив крок ближче, і її погляд ковзнув по моєму тілу без сорочки, спустившись до шортів, що низько звисали на стегнах. Коли вона знову зустрілася з моїми очима, її посмішка трохи потьмяніла. А її соски були твердими маленькими крапками в біговому бюстгальтері. Я заплющив очі на хвилину, бажаючи, щоб мій набряклий член заспокоївся.

— А може, щось зовсім протилежне, наприклад, шведський дез-метал чи щось подібне. Ні? Естонський дез-метал? Філіппінський дез-метал?

Розплющивши очі, я намагався думати про щось несексуальне. Я думав про свою бабусю, про потертий килим біля вівтаря, про смак вина для причастя в коробці.

— Я тобі не дуже подобаюся, так?, - запитала вона, і це повернуло мене назад у сьогодення. Чи була вона божевільною? Невже вона думала, що моя неконтрольована ерекція біля неї була ознакою нелюбові?

— Ти був таким милим, коли я вперше зайшла. Але мені здається, що я тебе чимось розлютила, - вона опустила погляд на свої ноги, що лише підкреслює, наскільки довгими і густими були її вії.

Її вії збудили мене. Мушу визнати, це був новий орієнтир для мене.

— Ти мене не розлютила, - сказав я, з полегшенням почувши, що мій голос звучить більш схоже на нормальний, контрольований і добрий. — Я такий вдячний, що ти знайшла достатньо цінності у своєму досвіді, щоб повернутися до церкви, - я збирався продовжити це своїм проханням, щоб вона знайшла нове місце для сповіді, але вона заговорила раніше, ніж я встиг.

— На диво, я знайшла в цьому цінність. Насправді, я рада, що натрапила на тебе. Я побачила на сайті церкви, що у тебе є години, коли можна просто поговорити, і подумала, чи не могла б я якось до тебе завітати? Не обов’язково для сповіді...

Слава Богу, що так.

— Але, я не знаю, мабуть, щоб поговорити про інші речі. Я намагаюся почати новий етап у своєму житті, але мені здається, що чогось не вистачає. Ніби світ, в якому я живу, якийсь сплющений, ненасичений. А після того, як я поговорила з тобою обидва рази, я відчула себе... легше. Цікаво, чи релігія – це те, що мені потрібно, але я, чесно кажучи, не знаю, чи це те, чого я хочу.

Її зізнання розбудило в мені інстинкт священика. Я глибоко вдихнув і сказав їй те, що вже говорив багатьом людям, але все ще мав це на увазі так само серйозно, як і тоді, коли сказав це вперше.

— Я вірю в Бога, Поппі, але я також вірю, що духовність не для всіх. Ти можеш знайти те, що шукаєш, у професії, якою захоплюєшся, або в подорожах, або в сім’ї, або в інших речах. Або ти можеш виявити, що інша релігія підходить тобі більше. Я не хочу, щоб ти відчувала тиск, який змушує тебе досліджувати Католицьку Церкву з будь-якої причини, крім щирого інтересу чи цікавості.

— А як щодо шалено сексуального священика? Це вагома причина для вивчення Церкви?

Я, мабуть, виглядав жахливо – головним чином тому, що її слова порушили мій напружений самоконтроль – і вона розсміялася. Звук був майже безглуздо яскравим і приємним, таким сміхом, який лунає в бальних залах або біля басейну в Гемптоні.

— Розслабся, - сказала вона. — Я пожартувала. Я маю на увазі, що ти шалено гарячий, але мене цікавить не це. Принаймні, - вона ще раз окинула мене поглядом, від якого мені здалося, що мою шкіру охопило полум’я, — це не єдина причина, - а потім світло змінилося, і вона побігла геть з невеликою хвилею повітря.

Я був у повній дупі.

Розділ Третій

Я пішов прямо додому і прийняв найхолодніший душ, який тільки міг витримати, залишаючись під водою, поки мої думки не прояснилися і моя ерекція нарешті, не відступила. Хоча, якщо нещодавні події були якимось свідченням, вона повернеться, щойно я знову побачу Поппі. Гаразд, можливо, я не зміг би викреслити з себе це бажання, але я міг би здійснювати більше самоконтролю. Більше ніяких фантазій. Більше не прокидатися, щоб виявити, що я трахнув свій матрац, мріючи про неї. І, можливо, розмова з нею була б саме тим, що мені було потрібно, я побачив би в ній людину, загублену овечку, яка шукає свого Бога, а не просто секс на ногах.

Ідеальні ноги.

Я натягнув штани поверх боксерських трусів і вдягнув свіжу чорну сорочку, закотивши довгі рукави до ліктів, як я зазвичай робив. Я не вагаючись потягнувся до комірця. Це було б дуже потрібне нагадування. Нагадуванням практикувати самозречення, а також нагадуванням про те, чому я практикую самозречення в першу чергу.

Я роблю це для мого Бога.

Я роблю це для моєї парафії.

Я роблю це для моєї сестри.

І саме тому Поппі Денфорт так засмутила мене. Я хотів бути втіленням сексуальної чистоти для моєї пастви. Я хотів, щоб вони знову довіряли Церкві; я хотів стерти плями, залишені на Божому імені жахливими людьми. І я хотів якось згадати Ліззі, щоб моє серце не розривалося на шматки від провини, жалю і безсилля. І знаєте, що? Я зробив з мухи слона. Усе мало бути добре. Я провів рукою по волоссю, глибоко вдихнувши. Одна жінка, якою б гарячою вона не була, не збиралася руйнувати все, що я вважав святим у священстві. Вона не зруйнує все, над чим я так важко працював, щоб створити.

***

Я не завжди їжджу додому у свій вихідний по четвергах, хоча мої батьки живуть менш ніж за годину їзди, але цього тижня я поїхав, морально і фізично виснажений тим, що уникав Поппі під час ранкових пробіжок, а також тим, що прийняв близько двадцяти холодних душів протягом двох днів. Я просто хотів піти кудись – без нашийника – пограти в «Лицаря Аркхему» і поїсти їжі, яку приготувала моя мама. Я хотів випити пива (або шість чи сім) з татом і послухати, як мій брат- підліток хандрить про дівчину, яка цього місяця його «викреслила з друзів». Десь, де церква, мак і решта мого життя були б приглушені, і я міг би просто розслабитися. Мама і тато не розчарували. Два інших моїх брата також були там, хоча всі вони мали свої власні місця і життя, притягнуті маминою кухнею і тим невимовним комфортом, який приходить з перебуванням вдома.

Після вечері Шон і Ейден надирали мені зад за останньою версією Call of Duty, поки Райан писав смс останній дівчині на своєму телефоні, а в будинку все ще пахло лазаньєю і часниковим хлібом. Знімок Ліззі дивився на нас з екрана телевізора, гарненька дівчина, яку назавжди закарбували в пам’яті у 2003 році, з бічним чубчиком, фарбованим світлим волоссям і широкою посмішкою, яка приховувала все те, чого ми не знали, поки не стало надто пізно. Я довго дивився на цю фотографію, поки Шон і Ейден базікали про свою роботу, вони обидва займаються інвестиціями, і поки мама з татом грали в «Кенді Краш» у своїх кріслах, що стояли поруч.

Пробач, Ліззі. Пробач за все.

Логічно, я знав, що нічого не міг тоді вдіяти, але логіка не могла стерти пам’ять про її бліді, синюваті губи чи судини, що лопнули в її очах. Про те, як я зайшов у гараж у пошуках батарейок для ліхтарика, а натомість знайшов холодне тіло моєї єдиної сестри. Тихий голос Шона просочився в мої похмурі думки, і я поступово повернувся до того моменту, слухаючи скрип татового крісла і слова Шона.

— ...тільки за запрошеннями, - сказав він. — Я чув чутки про це роками, але не думав, що це справді так, доки не отримав листа.

— Ти поїдеш?, - Ейден теж говорив тихо.

— Так, бляха- муха, я їду.

— Куди?, - запитав я.

— Тобі все одно, священику.

— Це що, «Сир Чакі» тільки за запрошенням? Я так тобою пишаюся.

Шон закотив очі, але Ейден нахилився.

— Можливо, Тайлер повинен знати про це. Йому, напевно, потрібно відпрацювати трохи зайвої... енергії.

— Це тільки за запрошенням, придурок, - сказав Шон. — Що означає, що він не може піти.

— Це має бути щось на кшталт найкращого у світі стриптиз-клубу, - продовжував Ейден, незворушний від Шонової образи. — Але ніхто не знає, як він називається і де знаходиться, поки тебе особисто не запросять. Подейкують, що туди не пускають, поки ти не заробиш мільйон на рік.

— Тоді чому Шона запросили?, - запитав я. Шон, хоч і був на три роки старший за мене, все ще просувався по кар’єрних сходах у своїй фірмі. Він отримував дуже хорошу зарплату (неймовірну, з моєї точки зору), але до мільйона доларів на рік йому було ще далеко. Ще ні.

— Тому що, дурню, я знаю людей. Зв’язки – це надійніша форма валюти, ніж зарплата.

Голос Ейдана був трохи гучним, коли він говорив.

— Особливо, якщо це дає тобі можливість обрати кицьку...

— Хлопці, - автоматично промовив тато, не відриваючись від телефону. — Ваша мама тут.

— Вибач, мамо, - сказали ми в унісон.

Вона махнула нам рукою. Тридцять з гаком років з чотирма хлопчиками зробили її несприятливою майже до всього. Райан зайшов до кімнати, пробурмотівши щось татові про те, що йому потрібні ключі від машини, а Шон і Ейден знову нахилилися ближче.

— Я поїду наступного тижня, - зізнався Шон. — Я тобі все розповім.

Ейден, молодший за мене на кілька років, але все ще дуже молодий у світі бізнесу, зітхнув.

— Я хочу бути тобою, коли виросту.

— Краще я, ніж цей містер Безшлюбність. Скажи мені, Тайлере, у тебе вже з’явився зап’ястковий канал у правій руці?

Я жбурнув подушку йому в голову.

— Ти зголосився допомогти мені?

Шон легко ухилився від подушки.

— Назви час, солоденький. Б’юся об заклад, я міг би використати трохи тієї олії для помазання хворих з користю.

Я застогнав.

— Ти потрапиш у пекло.

— Тайлер!, - сказав тато. — Не кажи своєму братові, що він потрапить у пекло, - він все ще не відривався від телефону.

— Який сенс у всіх цих самотніх ночах, якщо ти не можеш хоч раз когось засудити?, - запитав Ейден, тягнучись до пульта.

— Знаєш, Дінь-Дінь, може, я знайду спосіб запросити тебе до клубу. Немає нічого поганого в тому, щоб поглянути на меню, якщо ти нічого не замовляєш, так?

— Шоне, я не піду з тобою в стриптиз клуб. Яким би крутим він не був.

— Гаразд. Гадаю, ти і твій плакат зі святим Августином можете провести наступний вечір п’ятниці наодинці. Знову.

Я жбурнув в нього ще одну подушку.

Брати-бізнесмени поїхали близько десятої, повернувшись до своїх вішалок для краваток і домашніх еспресо-машин, а Райан все ще робив те, для чого йому так сильно потрібна була машина. Тато спав у своєму кріслі, а я витягнувся на дивані, дивилася Джиммі Феллона і думав про те, який фільм вибрати для шкільної вечірки наступного місяця, коли почув, як на кухні зашуміла раковина. Я насупився. Ми з братами- бізнесменами (і скиглячим Райаном) помили весь посуд після вечері спеціально, щоб мамі не довелося цього робити. Але коли я підвівся, щоб подивитися, чи можу я допомогти, то побачив, що вона дикими колами відтирає нержавіючу сталь, а навколо неї клубочиться пара.

— Мамо?

Вона повернулася, і я одразу побачив, що вона плакала. Вона швидко посміхнулася мені, а потім вимкнула воду, змахуючи сльози.

— Вибач, любий. Я просто прибираю.

Це була Ліззі. Я знав, що це вона. Щоразу, коли ми збиралися всі разом, увесь виводок Белл, я бачив цей погляд в її очах, те, як вона уявляла собі стіл з ще одним сервіруванням, раковину з ще одним набором брудного посуду. Смерть Ліззі майже вбила мене. Але вона вбила маму. І кожен день після цього ми ніби підтримували маму штучно живою, обіймами, жартами і відвідинами, коли ми стали старшими, але час від часу можна було помітити, що частина її так і не зцілилася, так і не воскресла, і наша церква була величезною частиною цього, спочатку довівши Ліззі до самогубства, а потім відвернувшись від нас, коли ця історія набула розголосу. Іноді мені здавалося, що я боровся не на тому боці. Але кому було б краще, якби я цього не робив?

Я обійняв маму, її обличчя скривилося, коли я обхопив її руками.

— Вона зараз з Богом, - пробурмотів я, напівсвященик, напівсин, якась химера з обох. — Вона у Бога, я обіцяю.

— Я знаю, - прохрипіла вона. — Знаю. Але іноді мені цікаво...

Я знав, про що вона думала. Я теж задавався цим питанням у свої найтемніші години, які знаки я пропустив, що я повинен був помітити, всі ті рази, коли вона, здавалося, збиралася мені щось сказати, але замість цього поринула в туман мовчання.

— Я думаю, що ми не можемо не відчувати, - тихо сказав я. — Але ти не повинна відчувати цей біль на самоті. Я хочу розділити його з тобою. Я знаю, що тато теж хотів би.

Вона кивнула мені в груди, і ми довго стояли так, м’яко погойдуючись разом, наші думки були за дванадцять років від нас і на кладовищі вниз по дорозі.

***

Лише коли я їхав додому, слухаючи свій звичний коктейль із задумливих хіпстерських пісень і Брітні Спірс, я побачив зв’язок між клубом Шона і сповіддю Поппі. Вона згадувала клуб, згадувала, що більшість людей класифікують його як гріховний. Невже справа в цьому? Ревнощі закралися всередину мене, і я відмовлявся визнавати це, стискаючи щелепу, поки я маневрував своєю вантажівкою на міждержавному шосе. Мені було байдуже, що Шон побачить цей клуб, це місце, де Поппі, можливо, оголювала своє тіло. Ні, не хвилювало.

І ці ревнощі не мали нічого спільного з моїм раптовим, як грім серед ясного неба, рішенням знайти її наступного дня і виконати її прохання про розмову в робочий час. Це було тому, що я хвилювався за неї, заспокоював я себе. Тому що я хотів привітати її в нашій церкві і дати їй розраду і настанови, тому що я відчував, що вона була людиною, яку не легко загубити, не легко зламати, і щоб щось відправило її в незнайому сповідальню і довело до сліз... що ж, ніхто не повинен нести такий тягар наодинці.

Особливо така сексуальна, як Поппі.

Припини.

***

Знову знайти Поппі було не надто складно. Насправді, я не зробив буквально нічого, окрім того, що пробіг повз відкритий тютюновий магазин під час ранкової пробіжки і зіткнувся з нею, коли вона вибігла з-за рогу. Вона спіткнулася, і мені вдалося зупинити її падіння, затиснувши її між грудьми і рукою.

— Чорт, - сказав я, висмикуючи навушники з вух. — Мені так шкода! З тобою все гаразд?

Вона кивнула, нахиливши голову вгору і подарувавши мені маленьку посмішку, від якої у мене з'явилися дрижаки по шкірі; вона була такою ідеально недосконалою, з двома передніми зубами, що визирали з-за губ, і блиском поту, що покривав її обличчя. Водночас ми обидва усвідомили, як ми стоїмо, що мої руки обхоплюють її тіло, а вона лише в одному відкритому спортивному бюстгальтері, а я – без сорочки. Я опустив руки, одразу ж пропустивши те, що вона там відчувалась ніби на своєму місці. Мені відразу стало не вистачати того, як її груди притискаються до моїх оголених грудей.

На майбутнє: тільки бокові обійми, сказав я собі. Я вже бачив ще один холодний душ у своєму майбутньому.

Вона поклала руку мені на груди, недбало, невинно, все ще даруючи мені ту маленьку посмішку.

— Я б впала, якби не ти.

— Якби не я, ти б взагалі не ризикувала впасти.

— І все одно я б нічого не змінювала, - її дотик, її слова, ця посмішка – вона фліртувала? Але потім її посмішка розширилася, і я побачив, що вона просто дражниться, у безпечний, грайливий спосіб, як це роблять дівчата зі своїми друзями-геями. Вона вважала мене безпечним, а чому б і ні? Зрештою, я був людиною в одязі, зобов’язаною Богом бути пастирем своєї пастви. Звичайно, вона вважала, що може дражнити мене, торкатися мене, не порушуючи мого священичого спокою. Звідки їй було знати, що її слова і голос робили зі мною? Звідки їй було знати, що її рука в даний момент обпікає своїми обрисами мої груди?

Її горіхові очі піднялися до моїх, зелені та карі, сповнені цікавості та розумної енергії, зелені та карі, які відображали смуток і розгубленість, якщо вдивлятися досить довго. Я впізнав його, бо носив такий вигляд протягом багатьох років після смерті Ліззі, але у випадку з Поппі я підозрював, що людина, яку вона оплакувала – людина, яку вона втратила, - це вона сама.

Дозволь мені допомогти цій жінці, - тихо молився я. - Дозволь мені допомогти їй знайти свій шлях.

— Я радий, що побачив тебе, - сказав я, випроставшись, коли її рука відпала з моєї шкіри. — Ти казала на початку тижня, що хочеш зустрітися?

Вона захоплено кивнула.

— Говорила. Я маю на увазі, що хочу.

— Як щодо мого офісу, скажімо, за півгодини?

Вона віддала мені жартівливе вітання.

— Побачимося там, отче.

Я намагався не дивитися, як вона тікає, справді намагався, але присягаюся, що дивився лише секунду, нескінченно довгу секунду, секунду, достатню для того, щоб занотувати блиск поту і сонцезахисного крему на її підтягнутих плечах, глузливі рухи її дупи.

Тоді, безумовно, холодний душ.

Розділ Четвертий

Через півгодини я знову був у своїй уніформі: чорні штани, ремінь від Армані (подарунок від одного з братів-бізнесменів), чорна сорочка з довгими рукавами і підкоченими до ліктів манжетами. І, звісно, комір. Святий Августин суворо оглянув офіс, нагадуючи мені, що я тут, щоб допомогти Поппі, а не мріяти про спортивні бюстгальтери та бігові шорти. І я хотів бути тут, щоб допомогти їй. Я згадав її тихий плач у сповідальні, і в мене стислося в грудях.

Я допоможу їй, навіть якщо це вб’є мене.

Поппі прийшла на хвилину раніше, і легка, але точна хода, з якою вона увійшла в двері, сказала мені, що вона звикла поспішати, отримувала від цього задоволення, була такою людиною, яка ніколи не могла зрозуміти, чому інші люди не встигають вчасно. Тоді як три роки прокидання о сьомій годині все ще не перетворили мене на ранкову людину, і частіше за все Меса починалася не о 8:00, а о 8:10.

— Привіт, - сказала вона, коли я вказав їй на стілець поруч зі мною. Я вибрав два м’які крісла в кутку кабінету, ненавидячи розмовляти з людьми з-за свого столу, ніби я був директором середньої школи. А з Поппі я хотів мати можливість заспокоїти її, доторкнутися до неї, якщо потрібно, показати їй більш особистий церковний досвід, ніж стародавня кабінка смерті.

Вона опустилася в крісло так елегантно, граціозно, що це до біса заворожувало... наче дивитися, як балерина зашнуровує капці або як гейша розливає чай. Вона знову нафарбувала губи яскраво-червоною помадою, вдягла шорти з високою талією і блузку, що зав’язувалася на шиї, і виглядала більш готовою до суботньої прогулянки на яхті, ніж до зустрічі в моєму похмурому офісі. Але її волосся було ще мокрим, а щоки – вкриті рум’янцем після пробіжки, і я відчув невеликий приплив власницької гордості від того, що мені вдалося побачити цю відполіровану жінку трохи розкутою, що було поганим імпульсом. Я заштовхнув його глибоко всередину.

— Дякую, що зустрівся зі мною, - сказала вона, схрестивши ноги, відкладаючи свою сумочку. Це була не сумочка, а витончена сумка для ноутбука, наповнена шарами яскравих кольорових папок. — Я багато думала про те, щоб знайти щось подібне, але я ніколи раніше не була релігійною, і частина мене все ще не сприймає цю ідею...

— Не думай про це як про щось релігійне, - порадив я. — Я тут не для того, щоб навертати тебе. Чому б нам просто не поговорити? І, можливо, тут будуть якісь заняття або групи, які відповідають тому, що тобі потрібно.

— А якщо ні? Ти направиш мене до методистів?

— Ніколи, - відповів я з удаваною серйозністю. — Я завжди спочатку направляю до лютеран.

Це викликало ще одну посмішку.

— То як же ти опинилася в Канзас-Сіті?

Вона завагалася.

— Це довга історія.

Я відкинувся на спинку стільця, роблячи вигляд, що освоююсь.

— У мене є час.

— Це нудно, - попередила вона.

— Мій день – це практика літургійних законів, які походять із середньовіччя. Я можу впоратися з нудьгою. Обіцяю.

— Гаразд, але я не знаю, з чого почати, тож, мабуть, варто почати з початку?, - Її погляд ковзнув на стіну з книжками, і вона занепокоєно стиснула зубами нижню губу, ніби намагаючись вирішити, що ж насправді є початком.

— Я не типова втікачка, - сказала вона через хвилину. — Я не вислизнула з вікна, коли мені було шістнадцять, не вкрала батькову машину і не поїхала до найближчого океану. Я була слухняною і улюбленою дитиною мого батька аж до того моменту, коли я вийшла на сцену в Дартмуті і офіційно отримала свій ступінь MBA. Я подивилася на батьків і нарешті по-справжньому зрозуміла, що вони бачили, дивлячись на мене, ще одне надбання, ще одну папку в портфоліо. — Ось вона, наша наймолодша, - так і уявляю, як вони кажуть це родині, що сидить поруч із ними. Закінчила школу з червоним дипломом, знаєте, тільки найкращі школи. Останні три літа працювала волонтером на Гаїті. Вона була фаворитом в танцювальному класі в Джульярді, але, звісно, вирішила займатися бізнесом, наша розсудлива дівчинка.

— Ти була волонтером на Гаїті?, - перебив я.

Вона кивнула.

— У благодійній організації під назвою «Дім надії». Це місце, де сільські гаїтянські матері можуть отримати безкоштовну перинатальну допомогу, а також місце, де вони можуть народити. Це єдине місце, окрім літнього будинку в Марселі, де мені хоч якось знадобилася французька, яку я вивчала в інтернаті.

Дартмут. Марсель. Школа-інтернат. Я відчував, що Поппі відшліфована, здогадувався з її згадки про Ньюпорт, що вона знала привілеї та багатство в якийсь момент свого життя, але тепер я міг точно побачити, скільки привілеїв, скільки багатства. Я вивчав її обличчя. На ньому процвітала впевненість, старомодна схильність до етикету та ввічливості, але також не було ніякої претензійності, ніякої елітарності.

— Тобі подобалося там працювати?

Її обличчя засвітилося.

— Так, дуже! Це прекрасне місце, наповнене прекрасними людьми. За останнє літо я допомогла прийняти сім пологів. Двоє з них були двійнятами... вони були такими крихітними, і акушерка сказала мені пізніше, що якби мама не приїхала в MN, вона і немовлята напевно померли б. Мати навіть дозволила мені допомогти їй вибрати імена для синів, - вираз її обличчя став майже сором’язливим, і я зрозумів, що вона вперше змогла поділитися цією чистою формою радості з кимось. — Я сумую за цим.

Я посміхнувся до неї. Я нічого не міг вдіяти, я просто рідко бачив когось, хто був би настільки захоплений досвідом допомоги людям, які її потребують.

— Моя сім’я уявляє благодійність як організацію політичного збору коштів, - сказала вона, відповідаючи на мою посмішку своєю власною кривою посмішкою. — Або пожертвувати достатньо коштів на користь домашніх тварин, щоб вони могли сфотографуватися з величезним чеком. А потім вони переступатимуть через бездомних людей у місті. Це соромно.

— Це поширене явище.

Вона рішуче похитала головою.

— Так не повинно бути. Я, принаймні, відмовляюся так жити.

Добре для неї. Я теж відмовився, але я виріс у сім’ї, де панувала релігія, волонтерство. Мені це було легко; я не думаю, що їй це переконання далося легко. Мені хотілося зупинити її, розпитати більше про її перебування на Гаїті, познайомити її з усіма способами, якими вона могла б допомогти людям тут, у церкві Святої Маргарити. Нам потрібні були такі люди, як вона, люди, яким не байдуже, люди, які могли б бути волонтерами і віддавати свій час і таланти, а не тільки свої скарби. Насправді, я мало не проговорився. Я ледь не впав на коліна і благав її допомогти нам з коморою для їжі або млинцевим сніданком, де так хронічно не вистачає персоналу, тому що нам потрібна була її допомога, і (якщо бути чесним) я хотів, щоб вона була в усьому, я хотів бачити її скрізь. Але, можливо, це був не найкращий час. Я повернув нас до її попередньої і безпечної теми розмови.

— То ти була на своєму випускному...

— Випускний. На випускному. І я зрозуміла, дивлячись на своїх батьків, що я була всім, чого вони хотіли. До чого вони мене готували. Я була повним пакетом, наманікюреним, гладко підфарбованим, дорого одягненим пакетом.

Вона була всім цим. Вона дійсно була ідеальною упаковкою на поверхні... але під нею я відчував, що вона була набагато більшим. Брудна, пристрасна, творчий циклон, загнаний в яєчну шкаралупу. Не дивно, що шкаралупа розбилася.

— Я прикрашала життя, в якому вже було забагато машин, забагато кімнат, забагато обідів і благодійних вечірок. Життя, вже наповнене двома іншими дітьми, які також закінчили Дартмут, а потім одружилися з іншими багатими людьми і народили маленьких багатих дітей. Мені судилося працювати десь із заскленим вестибюлем і їздити на «Мерседесі» S-класу, принаймні, поки я не вийду заміж, а потім поступово зменшуватиму свою роботу і збільшуватиму свою участь у благодійності, поки, звичайно, не з’являться маленькі багаті дітки, які доповнять сімейний портрет, - вона опустила погляд на свої руки. — Це, мабуть, звучить безглуздо. Як сучасний роман Едіт Вортон чи щось подібне.

— Це зовсім не звучить безглуздо, - запевнив я її. — Я точно знаю, про яких людей ти говориш, - і я справді знав, я не просто так це сказав. Я виріс у доволі пристойному районі, але таке ж ставлення було тільки в набагато меншому масштабі. У сім’ях з гарними будинками, з дітьми, які були на почесному місці і грали в університетський лакросс, у сім’ях, які дбали про те, щоб усі інші точно знали, наскільки успішними і чудовими американцями є їхні здорові нащадки з Середнього Заходу.

— Я відкинула всю цю реальність, - зізналася вона. — Життя Вортонів. Я не хотіла цього робити. Я не могла цього зробити.

Звичайно, вона не могла. Вона була набагато вище того життя. Чи могла вона бачити це в собі? Чи могла вона відчувати це, навіть якщо не могла бачити? Тому що я ледве знав її, і навіть я знав, що вона була такою жінкою, яка не могла жити без сенсу, потужного і справжнього сенсу в своєму житті. І вона не знайшла б його по той бік дартмутської сцени.

— Я була розбита горем через Стерлінга, так, - продовжувала вона, все ще розглядаючи свої руки, — але я також була розбита горем через своє життя... а воно ще навіть не почалося. Я взяла фальшивий диплом, який дають перед тим, як надіслати справжній, зійшла зі сцени, а потім просто з кампусу, не залишившись ні на обов’язкове кидання капелюхів, ні на фотографування, ні на надто дорогу вечерю, на якій наполягали мої батьки. А потім я пішла до своєї квартири, залишила прощальне голосове повідомлення на телефоні мого батька, запхала речі в машину і поїхала. Більше ніяких стажувань для мене не буде. Більше ніяких благодійних вечорів по 10 000 доларів за тарілку. Ніяких побачень з чоловіками, які не були Стерлінгом. Я залишила це життя позаду разом з усіма татовими кредитними картками. Я відмовилася чіпати свій трастовий фонд. Я буду стояти на власних двох ногах або не буду стояти взагалі.

— Це було сміливо, - пробурмотів я. Хто був цей Стерлінг, про якого вона постійно згадувала? Колишній хлопець? Колишній коханець? У будь-якому разі, він мав бути ідіотом, щоб відпустити Поппі.

— Хороброю або дурною, - засміялася вона. — Я викинула на вітер все життя, витрачене на освіту, дорогУ освіту. Гадаю, мої батьки були спустошені.

— Гадаю?

Вона зітхнула.

— Я ніколи не розмовляла з ними безпосередньо після того, як поїхала. І досі не розмовляю. Минуло три роки, і я знаю, що вони були б розлючені.....

— Ти цього не знаєш.

— Ти не зрозумієш, - сказала вона, її слова були докірливими, але її тон був доброзичливим. — Ти ж священик, чорт забирай. Б’юся об заклад, твої батьки були в екстазі, коли ти їм це сказав.

Я подивився собі під ноги.

— Насправді, моя мама плакала, коли я сказав їй, а батько не розмовляв зі мною півроку. Вони навіть не прийшли на моє свячення, - це був не той спогад, який я хотів би пережити.

Коли я підняв на неї очі, її червоні губи були стиснуті в лінію.

— Це жахливо. Схоже на те, що зробили б мої батьки.

— Моя сестра..., - я зупинився і прочистив горло. Я говорив про Ліззі незліченну кількість разів на проповідях, в малих групах, на консультаціях. Але чомусь пояснення її смерті Поппі було більш інтимним, більш особистим. — Її розбещував наш парафіяльний священик роками. Ми ніколи не знали, ніколи не підозрювали...

Поппі поклала руку на мою. Іронія, з якою вона мене втішала, була гостро відчутною, але водночас це було приємно. Приємно. Коли це сталося, не було нікого, хто б мене втішив; ми всі були у своїх окремих світах болю. Не було нікого, хто б просто вислухав, ніби це мало значення, що я відчуваю. Ніби це мало значення, що я все ще відчуваю це.

— Вона наклала на себе руки, коли їй було дев’ятнадцять, - продовжив я, наче дотик Поппі викликав у мене бажання поділитися, яке вже не можна було зупинити. — Вона залишила записку з іменами інших дітей, яких він скривдив. Ми змогли його зупинити, і він постав перед судом і був засуджений до десяти років ув’язнення.

Я перевів подих, зупинившись на мить, бо неможливо було не відчути, як у моїх грудях борються два дракони-близнюки лють та горе, розпалюючи мою кров. Я відчував таку глибоку лють, коли думав про цю людину, що щиро вірив, що здатен на вбивство, і скільки б разів я не молився, щоб ця ненависть покинула мене, скільки б разів не змушував себе повторювати: «Я прощаю тебе, я прощаю тебе», коли уявляв собі його обличчя, вона ніколи не зникала, ця злість. Цей біль.

Нарешті знову опанувавши себе, я продовжував.

— Інші сім’ї в парафії – не знаю, чи то вони не хотіли в це вірити, чи то були принижені тим, що довіряли йому, але як би там не було, вони були розлючені на нас за те, що ми закликали до його арешту, розлючені на Ліззі за те, що вона стала жертвою, за те, що вона мала нахабство залишити записку, в якій у найдрібніших подробицях описала, що сталося, і з ким ще це сталося. Диякони намагалися перешкодити її католицькому похорону і похованню, і навіть новий священик проігнорував нас. Після цього вся сім’я перестала ходити до церкви – мій тато і брати взагалі перестали вірити в Бога. Тільки моя мама все ще вірить, але вона ніколи не повернеться. Окрім відвідин мене тут, вона не була в церкві з часу похорону Ліззі.

— Але ти був, - зауважила Поппі. — Ти все ще віриш.

Її рука залишилася на моїй, тепла в прохолодному кондиціонері офісу. — Довгий час не вірив, - зізнався я.

Ми деякий час сиділи мовчки, штовхаючись плечима з мертвими дівчатами, несхвальними батьками і трагедіями, які тягнулися, як запах старого листя в лісі.

— Отже, - сказала вона через деякий час, — гадаю, ти знаєш, як це – стикатися з несхваленням батьків.

Я посміхнувся, намагаючись не розгубитися, коли вона прибрала руку.

— Що ти робила після того, як покинула Дартмут?, - запитав я, бажаючи поговорити про щось інше, про що завгодно, крім Ліззі і тих болісних років після її смерті.

— Ну, - відповіла вона, соваючись на стільці. — Я багато чого зробила. Справа в тому, що я змогла знайти багато роботи самостійно, використовуючи свій MBA, але як я могла бути впевненою, що вони не хочуть, щоб у їхньому офісі працював DANFORT, який пройшов безліч модних стажувань і отримав дорогий диплом? Після шести місяців роботи в нью-йоркському офісі, відчуваючи, що DANFORT витатуйований у мене на лобі, я поїхала так само різко, як і з Нью-Гемпширу, і їхала доти, доки мені не захотілося їхати далі. Так я опинилася в Канзас-Сіті.

Вона перевела подих. Я чекав.

— Я ніколи не хотіла опинитися в клубі, - нарешті сказала вона, стишивши голос. — Я думала, що, можливо, знайду невелику неприбуткову організацію, де зможу працювати, або робитиму щось прозаїчне, наприклад, обслуговуватиму столики. Але я почула від бармена, що десь у цьому місті є приватний клуб, ексклюзивний, стриманий. І вони шукали дівчат. Дівчат, які виглядають дорого.

— Таких, як ти?

Поппі не образилася. Вона знову засміялася своїм горловим сміхом, сміхом, який розпалював жар у моєму животі щоразу, коли я його чув.

— Так, я схожа на дівчаток. Дівчаток з розряду WASP. Такі, які подобаються багатіям. І знаєш що? Це було чудово. Я танцювала – я так довго не танцювала ніде, крім гала-вечора. Загалом, це досить шикарне місце. Обов’язковий чек на 500 доларів за вхід. 750 доларів за столик, 1000 доларів за приватний танець. Ніяких дотиків з ініціативи патрона. Максимум дві випивки. Він обслуговував дуже специфічну клієнтуру, тож я виявила, що танцюю для тих самих чоловіків, які в іншому житті взяли б мене на роботу, одружилися б зі мною, пожертвували б гроші на благодійність для моїх домашніх улюбленців. Мені це подобалося.

— Тобі сподобалось?

Брудна дівчинка.

Ця думка з’явилася нізвідки, не бажаючи йти, але відмовляючись залишати мене, шепочучи собі знову і знову в моїй голові. Брудна, брудна дівчинка.

Вона повернула до мене свої карі очі.

— Хіба це погано? Це гріх? Ні, не відповідай, я не хочу знати.

— Чому тобі це сподобалося?, - запитав я, звісно, просто з цікавості психолога. — Якщо ти не проти, що я запитую.

— Чому я маю бути проти? Я ж сама запропонувала тобі розповісти, - вона поправила себе, шорти відкрили більше тих пружних ніг. Ноги танцівниці, тепер я знав. — Мені подобалося це відчуття. Коли чоловіки дивляться на мене, прикриваючи очі повіками, бажаючи мене і тільки мене, не мою освіту, не мій родовід, не зв’язки моєї сім’ї. Вони хотіли мене. Але ще більше, на цьому сирому, первісному рівні, мені подобалося те, як чоловіки реагували на моє тіло. Мені подобалося, що я збуджувала їх.

Мені подобалося, що я збуджувала їх.

Я ледь не задихнувся, мій розум розділився на дві думки, одна була сповнена рішучості довести цю зустріч до кінця з милістю і співчуттям, а інша – дати їй зрозуміти, наскільки твердим вона мене зробила.

Вона не помічала моєї внутрішньої боротьби.

— Мені подобалося, що вони ставали майже дикими від потреби торкатися мене, настільки дикими, що пропонували мені приголомшливі суми грошей, щоб я пішла з ними додому, покинула клуб і стала їхньою коханкою. Але я ніколи не погоджувалася. Навіть попри те, що багато з них були вродливими, навіть попри те, що я була не в тому місці, де могла б прикидатися, що гроші не мають значення. Але щось у цьому суперечило самій моїй природі, і я не могла уявити собі, що прийму будь-яку з цих пропозицій. Хіба це не смішно? Стриптизерка, яка наполягає на збереженні своєї цноти?

Вона, здавалося, не очікувала відповіді і продовжувала.

— Найсумніше те, що я насправді зголодніла за сексом, поки відмовлялася від усіх цих пропозицій. Я впевнена, що тобі знайоме це відчуття, отче, коли найменшого подиху вітру достатньо, щоб перекинути тебе через край, наче твоя шкіра сама по собі горить.

Боже, мені було знайоме це відчуття. Я відчував його прямо зараз. Я запропонував їй слабку посмішку, на яку вона відповіла.

— Я була такою збудженою, отче Белл, дивлячись, як чоловіки погладжують себе через зшиті на замовлення штани. У приватних кімнатах я відтягувала стрінги на бік і дозволяла їм дивитися, як я кінчаю. Їм це подобалося, коли я дразнила себе, терлася і каталася на руці, поки я не здригалася і не зітхала.

Я зрозумів, що мої руки зараз дуже міцно стискають підлокітники крісла, і спробував забути всі образи, які викликали її слова, але не зміг, і вона продовжувала, не звертаючи уваги на мій раптовий дискомфорт, невинно впевнена в помилковій думці, що я просто для виходу інформації, вихід для порад, а не двадцяти-дев'яти річний чоловік.

— Але це було не те ж саме, коли я справді кінчала, - сказала вона. — Я хотіла, щоб мене трахали, трахали і використовували. Я хотіла бути наповненою чиїмось членом, я хотіла, щоб пальці були в моєму роті і в моїй піхві. В дупі, - вона перевела подих.

Я, з іншого боку, не міг дихати.

— Як називається цей гріх? Я знаю, що він має бути один. Це просто хіть... чи щось гірше? Якою молитвою мені молитися за нього? І що, якщо я не відчуваю провини за те, що зробила, за те, що хотіла зробити? Навіть зараз, навіть після того, що сталося минулого місяця, я все ще хочу цього. Я все ще відчуваю себе самотньою, все ще хочу, щоб мене трахнули. І це до біса збиває з пантелику, тому що я не маю жодного уявлення про те, чого ще я хочу від свого життя.

Незважаючи ні на що, я все ще хотів відповісти на її останнє речення, кінцеву мотивацію її перебування тут, у цьому офісі. Я хотів взяти її за руку і дати їй м’які натяки на мудрість, але, блін, ніщо в мені зараз не було м’яким.

Її слова.

Її довбані слова.

Було досить погано слухати її розповіді про роботу в тому клубі, але потім, коли вона описувала, як торкається себе, як доводить свою кицьку до оргазму, і я уявив себе одним з тих голодних бізнесменів, які спостерігають за цим, пропонуючи все, що є в моєму гаманці, тільки щоб побачити, як ця блискуча пизда пульсує від задоволення. Б’юся об заклад, я міг би побачити це зараз, якби захотів. Я міг би поставити її до стіни і стягнути шорти, розсунути їй ноги, щоб вона відкрилася переді мною...Не було жодного земного способу, щоб я міг витримати ще одну хвилину на цій зустрічі.

Бог, мабуть, почув мою невимовну молитву, тому що в цей час задзвонив її телефон, і вона витягла його з сумки.

— Мені дуже шкода, - промовила вона, відповідаючи на дзвінок.

Я відповів, що все гаразд, намагаючись вирішити більшу проблему, як встати, не розкриваючи того, що її слова зробили зі мною.

Вона швидко закінчила розмову.

— Мені дуже шкода, - ще раз вибачилася вона. — Виникли деякі робочі справи і...

Я підняв руку.

— Не турбуйтеся про це. У мене все одно скоро парафіяльні збори, - це була брехня. Єдина зустріч, яка мала відбутися, це була зустріч між моєю рукою і моїм членом. Але, напевно, не дуже гарний тон казати таке новонаверненому. (Я зробив собі подумки нотатку, щоб попросити пробачення за цю брехню, а також за те, що я збирався зробити).

— Я сподіваюся, що ми скоро побачимося.

Вона подарувала мені розкішну посмішку, підводячись і хапаючи свою сумку.

— Я теж. Бувайте, отче.

Я навіть не міг дочекатися, поки вона вийшла з церкви. Як тільки Поппі пішла, я встав і замкнув двері, знайшовши час лише для того, щоб підійти до свого столу, щоб спертися однією рукою на поверхню, поки я намацував свій ремінь. Не було часу відчувати провину чи ставити під сумнів мої мотиви або для чогось, що віддалено нагадує роздуми. Я навіть не спустив штани далі, ніж це було потрібно, щоб звільнити член, а потім почав сильно і швидко дрочити собі, не думаючи ні про що, крім звільнення. Я намагався думати про когось іншого будь-кого іншого крім жінки, яка прийшла до мене в пошуках Божого прощення і заспокоєння. Але мій розум постійно повертався до неї, уявляючи її в клубі, але рухаючись для мене і тільки для мене, відтягуючи стрінги в бік, щоб показати мені те, чого я найбільше бажав.

Господи, допоможи мені.

Я відчув, як вона наростає, напружена електрика в моєму тазі, і тепер я впивався в руку, бажаючи трахнути Поппі Денфорт, її рот, її піхву чи дупу, мені було байдуже, а потім я вистрілив по всьому столу, пульсуючи і вихлюпуючись, і уявляючи, що кожна крапля мене проливається на її білу шкіру. Моя рука завмерла, дихання сповільнилось, і реальність обрушилася на мене. Ось він я, з членом у руці, кінчаю на весь мій літургійний настільний календар, а зі стіни на мене докірливо дивиться портрет святого Августина.

Трясця.

Трясця.

Заціпенівши, я застебнув джинси, відірвав верхній аркуш календаря і викинув його, хрускіт цупкого паперу був гучним і майже звинувачувальним, і, бляха, що я, в біса, наробив? Я сів у крісло і втупився у святого Августина.

— Не прикидайся, що не знаєш, як це, - пробурмотів я. Я поклав лікті на стіл і сперся долонями в очі.

Поппі Денфорт не збиралася нікуди йти. Вона жила тут. Вона збиралася повернутися, і я не сумнівався, що ми лише подряпали поверхню її «плотських» зізнань. І я мав би слухати її, не збуджуючись, як підліток. Більше того, я мав би відповідати з милосердям і співчуттям, коли все, про що я міг би думати це її рот з цими трохи недосконалими зубами. Зірки танцювали за моїми повіками, але я не ворушив руками. Я не хотів зараз бачити ні цей офіс, ні Святого Августина. Я не хотів бачити нові пошарпані краї мого календаря чи щойно наповнений кошик для сміття. Я хотів молитися в повній темряві. Я не хотів, щоб щось стояло між моїми думками і Богом, між цією жінкою і моїм покликанням. Я хотів, щоб зникло все, окрім мого гріха і цих спалахів зірок у моїх очах.

Пробач, - молився я. - Мені дуже шкода.

Мені було шкода, що я зрадив довіру однієї з Божих паств. Мені було шкода, що я зрадив святість цього місця і цього покликання, забажавши когось, хто шукав розради і настанови. Мені було шкода, що я навіть не контролював своє бажання достатньо довго, щоб стати під холодний душ або піти на пробіжку або будь-який інший трюк, якого я навчився за останні три роки, щоб придушити свої спонукання.

Здебільшого...

Здебільшого я шкодую, що мені не шкода.

Чорт забирай, мені зовсім не шкода.

Розділ П’ятий

—А я думала, що священики п’ють тільки вино для причастя.

Я підняв голову і побачив Поппі, яка стояла перед моїм столиком. Я був у маленькій кав’ярні через дорогу від церкви, намагався розібратися з бюджетом реконструкції і зазнав невдачі, практично нічого не досягнувши, окрім перевірки форумів про «Ходячих мерців» і значного зменшення запасів кави в кав’ярні.

Я хотів придумати дотепну відповідь на привітання Поппі, але на ній була інша сукня, кремова вінтажна з рукавами три чверті і спідницею, що опускалася до середини стегон, і хоча вона не була відвертою чи особливо відвертою, вона нітрохи не приховувала ідеальну талію чи м’які вигини грудей. Вона була досить близько, щоб я міг простягнути руку, взяти її стегна в свої руки і притягнути до себе; досить близько, щоб я міг схопити її і задерти спідницю, а потім зануритися обличчям в небо, яке вона тримала під нею.

(До того ж, відволікав той факт, що востаннє, коли я бачив її, я кінчив на свій стіл). На щастя, вона сіла на стілець навпроти мене, перш ніж я втратив контроль і порушив свою обітницю на очах у всіх у кав’ярні.

— Над чим ти працюєш?, - запитала вона, киваючи на ноутбук.

Я мовчки подякував Богові за те, що вона не помітила або принаймні вирішила не звертати уваги на мою відсутність відповіді, а потім ще раз подякував за дуже безпечну тему бюджетних таблиць.

— Ми працюємо над тим, щоб зібрати гроші на ремонт церкви, - сказав я їй. — І ми вже отримали кілька пропозицій на цю роботу, це лише питання розподілу коштів у потрібних місцях, після того, як ми досягнемо нашої початкової мети.

— Можна я подивлюся?, - запитала вона, нахиливши голову до екрану.

Я навіть не встиг кивнути, як вона вже пересунула ноутбук на свій бік столу і почала гортати мої листи. Легка посмішка скривила куточки її червоного рота, роблячи її сексуальною, обізнаною і пустотливою водночас.

— Для чого ви ходили до школи, отче Белл?, - запитала вона, все ще прокручуючи, зупиняючись, щоб клацнути кожні кілька секунд.

— До мого магістерського ступеня? Класичні мови. Si vis amari, ama.

— Гадаю, на уроках латини вас не дуже багато вчили формулам електронних таблиць.

— Зазвичай я був зайнятий іншими видами таблиць, - я мав на увазі це як безтурботний жарт, але він вийшов не таким, як я планував, а більш напруженим. Це прозвучало як попередження.

Ні. Це прозвучало як обіцянка.

Її горіхові очі спалахнули до моїх, і вона затамувала подих, коли побачила моє обличчя. Бляха, що зі мною було не так? Чому я не міг підтримувати з нею нормальну взаємодію, далеку від натяків на секс?

— Ти казала про формули?

— Гм, так, - її очі повернулися до екрану, і вона ковтнула. Її гладеньке горло рухалося разом з рухом, і мені хотілося, щоб це горло вигнулося дугою, піднімаючись до мене.

Я хотів, щоб усе її тіло вигнулося дугою, піднімаючись до мене.

— Хіба в церкві немає справжньої бухгалтерської програми?, - запитала вона, зупинившись, щоб виправити ряд даних, які я випадково клонував.

— Так, у нашого офіс-менеджера є, але я не знаю, як нею користуватися.

— Тобто ти можеш цитувати Сенеку, але не можеш користуватися Quicken.

— Ти знаєш, що це був Сенека?, - Я посміхнувся всупереч собі. Я зустрічав не так багато людей, які хоча б знали, хто такий Сенека, не кажучи вже про тих, хто зміг би впізнати цитату з одного з його листів.

— Мої батьки платили багато грошей, коли я була дівчинкою, щоб я знала всілякі непотрібні речі.

— Ти думаєш, що це марно? Non scholae sed vitae. «Ми вчимося не для школи, а для життя».

— Але si vis amari, ama? «Якщо хочеш, щоб тебе любили, кохай»? Я спробувала одного разу. Не дуже добре вийшло, - її голос був гірким.

Я поклав руку на її зап’ястя. Це був чистий інстинкт – втішити того, хто страждає, але я не розраховував на тепло, що розходилося від її руки, на те, що мій дотик змусить мурашки по повзти вгору по її руці. Я не розраховував на те, наскільки досконалим буде її ніжне зап’ястя з моїми пальцями обгорнутими навколо нього, наче Бог створив його з єдиною метою, щоб я тримав її.

Я повинен відпустити. Я повинен вибачитися.

Але я не зміг. І я не зміг зупинити себе, щоб не сказати: «Можливо, ти любила не ту людину».

Бо хто б не кохав це чудове створіння? Цю надмірно освічену, надмірно сексуальну жінку, яка випромінювала інтелект і чуттєвість? Цю жінку з білою шкірою, червоними губами і мозком, створеним для управління фінансовими імперіями?

Вона знову зустріла мій погляд.

— Можливо, ти маєш рацію, - прошепотіла вона.

Ми сиділи так якусь мить, наші погляди зійшлися, моя рука тримала її зап’ястя, а потім хай мені пробачать я повільно провів великим пальцем по нижній стороні її зап’ястя, рух, який ніхто не міг побачити, але який вона точно відчула, бо в неї здригнувся подих. Бляха, вона була така гладенька її шкіра, така шовковиста. Я хотів поцілувати цю частину її зап’ястя, притиснутися губами до точки пульсу, прямо перед тим, як обв’язати її мотузкою. Насправді, я дійшов до того, що підняв її зап’ястя зі столу, перш ніж шипіння еспресо-машини повернуло мене до тями.

Якого хріна я робив?

Я відпустив її руку і закрив ноутбук, різко випроставшись.

— Вибач. Це не моя справа.

— Ви ж духовний наставник, - сказала вона, дивлячись на мене. — Хіба це все не ваша справа?

Я був надто зайнятий, запихаючи свої речі в сумку для ноутбука, щоб відповісти, відчайдушно намагаючись піти, намагаючись переконати себе, що все в порядку, все добре, я просто заспокоїв її, я по суті не зробив нічого більше, ніж тримав її за руку, що я б не замислюючись зробив би з будь-якою іншою парафіянкою. Все було добре.

Але коли я обернувся, Поппі стояла поруч зі мною зі своєю власною сумкою.

— Можна я піду з тобою до церкви?, - запитала вона. — Мій будинок знаходиться в тому ж кварталі.

Звичайно, можна.

— Звичайно, - сказав я, сподіваючись, що звучав нормально, а не як священик, який намагається боротися з ерекцією на людях. — Без проблем.

Ми вийшли на травневу спеку і перейшли вулицю. Тиша між нами здавалася дивною, обтяженою тим дивним моментом, який щойно стався, тож я заговорив, намагаючись відігнати фантазії, які продовжували юрмитися на краю моєї свідомості.

— Як довго ти тут живеш?

— Недовго, - сказала вона. — Я тільки два тижні тому закрила угоду про купівлю будинку. Коли власник клубу, в якому я працювала, дізнався, що я маю ступінь МВА і великий досвід, він попросив мене приєднатися до нього в якості консультанта з маркетингу та фінансів, що я могла б робити віддалено і що добре оплачується, дуже добре оплачується. А минулого місяця, коли він знайшов мене...

Її голос урвався, і вона примружилася на тротуар, ніби щось розглядаючи. Я не був впевнений, що саме її засмутило, але дав їй хвилину, щоб зібратися з думками. Ми пройшли кілька футів, перш ніж вона продовжила.

— Тепер я добре заробляю, працюю на хорошого хлопця і маю свободу почати все спочатку в милому маленькому містечку. Це те, чого я хотіла до того, як Стерлінг прийшов до клубу.

Стерлінг. Я впізнав це ім’я з нашої розмови про її минуле, і хай йому грець, якщо воно не викликало безглуздого спалаху ревнощів, ніби існував якийсь всесвіт, у якому мені було б дозволено відчувати себе власником Поппі Денфорт.

Ми дійшли до церкви.

— Приємно було зустріти тебе, отче, - сказала вона з ще однією з тих маленьких посмішок, ніби продовжуючи йти далі.

— Котрий з них твій будинок?, - Я тягнув час. Я знав, що тягну, але нічого не міг вдіяти. Мені потрібен був лише ще один погляд на ці червоні губи, ще одне слово цим задиханим голосом.

— Он той, - вона вказала на будинок через парк, затишне бунгало з великим деревом на передньому дворі і зарослим садом на задньому. Я міг би бачити його з пасторату. Я міг би бачити, чи ввімкнене світло, чи стоїть її машина на під’їзній дорозі, чи ходить вона рано вранці по кухні, готуючи собі каву.

Мені здавалося, що це не дуже здорова можливість для мене.

— Ну, якщо тобі потрібна допомога з пересуванням меблів чи ще чимось...

Чорт. Навіщо я це запропонував? Ніби побути з нею наодинці, в її будинку, було для мене чудовою справою.

Але потім її обличчя засвітилося, і мій шлунок стиснувся при вигляді цього. Тому що вона завжди була красивою, але щасливою? Щаслива, вона просто сяяла.

— Це було б чудово, - сказала вона. — Я тут нікого не знаю, а мої друзі в місті так далеко... так, я обов’язково дам тобі знати, якщо мені знадобиться допомога.

— Гаразд, - сказав я, все ще зачарований її посмішкою та раптово живими очима. — У будь- який час.

Вона нахилилася вперед, піднявшись на носочки, і я поняття не мав, що вона робить, поки не відчув, як її м’які губи притулилися до моєї щоки. Я завмер, кожна деталь, кожне відчуття закарбувалося в моїй душі, поки вона таврувала мою шкіру своєю малиновою помадою.

— Дякую, - прошепотіла вона, її слова і її дихання біля мого вуха, а потім прикусила губу і відвернулася, йдучи до свого будинку.

А я пішов до пасторату, щоб прийняти ще один двадцяти хвилинний холодний душ.

***

Я збрехав би, якби не сказав, що з однаковими відчуттями страху і з нетерпіння чекав понеділкової сповіді. Я провів недільну месу в пошуках Поппі, і коли не побачив її, в моїй голові здійнялася коротка кулька надії та відчаю. Можливо, вона пішла, можливо, її короткий флірт з релігією вигорів, і, можливо, це непереможне випробування мого самоконтролю закінчилося. Можливо, вона покінчила зі мною, подумав я, і кулька наповнилася б полегшенням. Можливо, вона покінчила зі мною, подумав я знову, і цього разу кулька вмістила в себе лише біль. І тому, коли Рован нарешті вийшов з кабінки того понеділка і хтось інший прослизнув всередину, кулька з люттю лопнула, і мій пульс почав прискорено битися (від трепету чи збудження, я не знав).

— Отче Белл?, - запитав низький голос.

— Привіт, Поппі, - відповів я, намагаючись зробити вигляд, що її голос не пішов прямо до мого члена.

Вона засміялася, тоненько і з полегшенням, і цей звук викликав у пам’яті її посмішку з п’ятниці, як вона посміхнулася мені, коли я запропонував допомогти їй облаштуватися в її будинку.

— Я не знаю, чого я очікувала. Іноді це занадто добре, щоб бути правдою. Я поїхала з Канзас-Сіті в пошуках нового початку, якогось сенсу в моєму безглуздому житті, а тут цей неймовірно красивий священик, практично на моєму подвір’ї, готовий вислухати всі мої проблеми.

— Це моя робота, - грубо відповів я, намагаючись ігнорувати хлоп’ячий поштовх щастя, який з’явився, коли вона назвала мене красивим. — Я тут для кожного.

— Так, я знаю. Але зараз «кожен» включає мене, і я не можу передати, як я вдячна тобі за це.

Скажи їй, що ти не можеш цього зробити, вимагала моя совість, думаючи про той день у моєму офісі. Допоможи їй знайти когось іншого, будь-кого іншого, щоб зізнатися. Так, я повинен це зробити. Тому, що вона давала зрозуміти, що довіряє мені, а я в думках знову і знову зраджував цю довіру. (У найрізноманітніших позах. На кожній поверхні в моєму домі).

Але саме тоді, коли я вирішив проковтнути горезвісну кулю і розповісти їй, як все має бути, вона запитала:

— Ти готовий?, - і тоді жодні інші слова не прийшли мені на думку, окрім:

— Так.

Поппі

Так тривало близько півтора року. Допомагаючи Марку з бізнесом і танцями, я заробляла майже стільки ж грошей, скільки могла б заробити в одному з тих офісів у Нью-Йорку. Мені подобалося, що я танцюю, я любила це. Навіть якщо це не був балет чи джаз, це все одно було моє тіло, ритм і музика. І мені подобалося, як багато сексу було на роботі навіть якщо ніхто не мився, він все одно висів усюди, цей туман бажання, і я не могла ним насититися.

Але мені було самотньо. Чоловіки в клубі продовжували благати забрати мене додому, пропонували більше, ніж одну ніч, пропонували пентхауси, яхти і стипендії, але я відмовлялася бути коханкою. Я можу любити секс, але у мене також є розум і душа. Я хочу одного дня мати чоловіка, дітей, онуків і все інше... Я не змогла б змиритися з будь-якою заміною, незважаючи на те, наскільки добре це могло б мене тимчасово задовольнити.

Але жертвою моєї самоповаги стало холодне ліжко і занадто часто використовуваний вібратор, і це почало виснажувати мене. Не кажучи вже про все, про що я щойно говорила – про чоловіка, дітей і все інше. Я почала сумувати за своїм старим життям. Не за монотонністю чи лицемірством, а принаймні за гарантією. Якби я залишилася, я б ніколи не була самотньою. Я вже була б заміжня, можливо, вагітна. А що, як я прийняла неправильне рішення? Що, якщо я зруйнувала свої шанси на щасливе життя, бо давайте подивимося правді в очі, який чоловік одружиться зі стриптизеркою не важливо, звідки вона приїхала чи ким вона є?

І тоді до клубу прийшов Стерлінг.

Стерлінг Гаверфорд Третій. Так, я знаю, що це смішне ім’я, але там, звідки ми родом, воно було звичайною справою (особливо, якщо у вашому маєтку було власне поле для гольфу).

Я малювала містера Стерлінга Гаверфорда у своїх неміцно закритих щоденниках відтоді, як себе пам’ятаю. Він був моїм першим поцілунком, першою сигаретою, першим оргазмом. Звичайно, зараз я знаю, що я не була для нього першою, і що навіть коли він зустрічався зі мною, він трахався з іншими дівчатами. Але тоді я була переконана, що ми одружимося. Що він кохає мене. Я була переконана в цьому аж до того моменту, коли мої батьки отримали запрошення на його весілля. З Пенелопою, блядь, Міддлтон. Ми сходилися і розходилися, звичайно, але я думала, що це через відстань і те, наскільки я була віддана школі та благодійності, і, бляха, я зараз плачу, мені так шкода. Мені навіть не сумно, я просто злюся, що віддала стільки часу цьому мудаку, а потім, коли мені було так погано від усього цього, він мав нахабство з’явитися в клубі.

Я припустила, що він приїхав у місто на ділову зустріч і, можливо, потенційний клієнт привів його до клубу, щоб трохи пофліртувати не рідкісний сценарій там, де я працювала, особливо коли мова йшла про приватні кімнати в глибині залу. І з усіх дівчат, які могли працювати в тій кімнаті тієї ночі, це була я.

Це була я.

Я була на шести дюймових підборах і в яскраво-синій перуці, і він все одно впізнав мене, як тільки я увійшла, так само, як я з одного погляду на його профіль зрозуміла, що це був він.

— Ісусе Христе, - сказав він, і його слова прозвучали отруйною мелодією над пульсуючою музикою. — Це справді ти?

Я стояла у дверях, не маючи жодного уявлення про те, що, в біса, робити. Я знала, що можу знайти Марка, пояснити йому, що знаю клієнта і не можу танцювати для нього, Марк зрозуміє. Але навіть через три роки після того, як він кинув мене через запрошення на весілля з іншою дівчиною, я все ще не могла змусити себе піти. Або перестати слухати, коли він починав говорити. Він сказав, що не може в це повірити, всі думали, що я втекла до Європи чи кудись в екзотичне місце, а я весь цей час була тут. Він жестами показував мені на скупе вбрання, яке я носила, на всі ті речі, що супроводжували мене тут, на танці і нібито ганьбу, але я бачила, як він закінчив свою думку, як його зіниці розширилися і він втупився в моє майже оголене тіло.

Він одружився з довбаною Пенелопою, але він був тут, був тут, і до біса все це, я хотіла цього. Тієї миті, коли він обрав мене, а не її. Неважливо, наскільки це було неправильно.

— Заходь, - сказав він, і я зайшла.

Чи пробачить мені це Господь? Бо я могла піти. Без жодних наслідків. Я могла б знайти іншу дівчину і покинути клуб, не провівши зі Стерлінгом Гаверфордом ІІІ жодної миті. Але в глибині душі я хотіла залишитися. У глибині душі я хотіла, щоб сталося те, що, як я знала, станеться, якщо я залишуся. Я зачинила за собою двері і схрестила руки, а потім сказала йому, наскільки він був козлом. До його честі, він не заперечував. Він попросив мене підійти ближче. Це була команда, а я, боронь мене Боже, завжди підкоряюся командам. Я підійшла до нього, і він провів рукою по моєму боці, де спідниця звисала трохи нижче моєї дупи. Його обручка виблискувала в слабкому неоновому світлі кімнати. Його довбана обручка з його довбаного шлюбу з Пенелопою довбаною Міддлтон. Я спробувала відсахнутися, але він піднявся і схопив мене за руку.

А потім сказав:

— Знаєш, чому я не одружився на тобі, Поппі?, - Тепер він пестив внутрішню частину мого стегна, і я нічого не могла з собою вдіяти, я зробила маленький крок убік, просто щоб трохи розставити ноги.

Він посміхнувся і продовжив.

— Це не тому, що я не хотів одружуватися з Денфортом. Бог знає, що з твоєю сім’єю, грошима і розумом, на папері ти була б ідеальною дружиною. Але ми обоє знаємо краще, чи не так, Поппі?

Його пальці нарешті знайшли те, що шукали – мої мереживні стрінги, і він скрутив пальці навколо тканини і рвонув, крихкий матеріал легко розірвався, відкриваючи йому доступ до моєї піхви.

— В глибині душі, - сказав він, продовжуючи свій попередній хід думок, торкаючись мене, торкаючись мене так сильно, — в глибині душі ми обидва знаємо, що ти маленька шльондра. Так, з ідеальним минулим і ідеальною освітою, але ти була створена для того, щоб бути повією, Поппі, а не дружиною.

Я послала його к чортам, а він каже:

— Ти думаєш, я тут випадково опинився? Я шукав тебе три роки. Ти моя, чи ти забула?

Як я могла бути його, коли він мав довбану дружину? Я запитала його про це.

І він відповів, що йому на неї начхати, що напевно, правда. Але він сказав мені, що одружився з нею, бо йому потрібна була справжня жінка, з якою можна було б не хвилюватися, що клієнти захочуть його обдурити.

А потім сказав, що це не я. Сказав, що я кричу про секс своїми цицьками і ротом, і не тільки завжди хотіла цього, але й завжди виглядала так, ніби хотіла цього. І він не міг допустити цього на дорогоцінному сімейному портреті Гаверфордів.

Найгірше було те, що я знала, що він говорив це не як образу. Це були лише факти. Такі люди, як ми, не повинні були бути такими. Ми мали бути стриманими і холодними. Тонкими і безкровними. Секс був або необхідністю, або прорахованою справою. І тепер Стерлінг хотів, щоб я була його розрахованою інтрижкою. Я кохала його, а він хотів тримати мене як свою домашню коханку, в коробці, в якій не було місця для справжнього кохання чи справжнього майбутнього. Але поки я думала про все це, він розстібнув блискавку, і він був такий твердий, такий апетитно твердий, і я нічого не могла вдіяти, я знала, що він одружений, я знала, що він козел, але це було так давно, дуже давно, і я колись кохала його...

Ти засуджуєш мене зараз, Отче Белл? Думаєш про те, яка я тупа сука? Я знаю, що це не так, ти не такий, як ми зі Стерлінгом. Слова «тупа» і «сука», напевно, ніколи не злітали з твоїх вуст в одному реченні. Але я думала про це тоді, так само, як і зараз. Я була дурепою. А ще я була самотньою, з розбитим серцем і такою, бляха, мокрою, що аж по стегнах капало.

Тоді я дозволила йому себе трахнути. Тому, що він був правий, мені це подобалося, я завжди цього хотіла. І коли він входив у мене знову і знову, я попросила його розповісти мені про свою фантазію, про життя, яке він мені пропонував. І він розповів, хай йому грець, і все це звучало так ідеально з вуст цього брехливого бізнесмена. Він розповідав мені про ліниві вечори, які ми проводили разом, про дорогі ресторани, в які він водив мене, про оргазми, які він дарував мені на гладеньких єгипетських бавовняних простирадлах. Він розповідав мені про квіти, коштовності, відпустку на Бора-Бора, дорогі машини і все інше, що наповнювало наше нелегальне життя разом, і все це в той час, як я заземлялася на його члені, заземлялася на шляху до найкращого оргазму, який у мене був з часів коледжу.

Він лаявся, перекидаючи мене через лавку і в’їжджаючи в мене ззаду, притискаючи моє обличчя до шкіри, і я відчувала холодний метал його обручки на своєму стегні. Це було принизливо і жахливо, і я майже одразу кінчила.

А потім я кінчила ще раз.

Розділ Шостий

— І це мій справжній гріх, - закінчила Поппі. — Це мій справжній сором. Я не можу спати ночами, знаючи, що дозволила йому, дозволила собі, - Вона замовкла, і настала хвилина тиші, яку я не переривав, як з поваги до неї, так і тому, що не довіряв своєму голосу. Її зізнання було таким сирим, таким до біса детальним, і мене переповнювала лють на цього Стерлінга, і скорбота за нею, а також люті, непохитні ревнощі, що лише кілька тижнів тому він опинився всередині неї, але він не заслуговував на це, ні на йоту.

Але здебільшого я був настільки збуджений, що не міг ясно мислити.

— Я дозволила собі кінчити, - сказала вона нарешті тихим, сумним голосом. — Він одружений чоловік, він зраджував мені роками, і йому навіть не було шкода, але я все одно не тільки трахалася з ним, але й кінчала. Двічі кінчила. Яка різниця, що я змусила його піти відразу після того, як це сталося? Яка дівчина досі так робить?

Мені потрібно було щось сказати, потрібно було допомогти їй, але, бляха, було так важко зосередитися на чомусь іншому, крім образу її обличчя, втиснутого в сидіння, коли вона задихалася від численних оргазмів. Я був готовий потрапити в пекло за саму думку про це, тим більше, що мені хотілося вдарити Стерлінга в дихальне горло за те, що він так поводився, але це було майже нестерпно сексуально, що такі грубі речі її заводили. Тому, що вони заводили й мене, а я вже так давно не мав жінки, яка б скиглила під моїми дотиками...

Ти нічим не кращий за нього, - картав я себе. - Зберися, курва, з думками. Почуття, зосередься на її почуттях.

— Що ти відчула?

— Що я відчула? Це було дивовижно. Він ніби поглинав мене зсередини, і коли він увійшов у мене, я відчула, що він позначив мене як свою власність, і саме його кульмінація змусила мене знову відчути оргазм. Нічого не можу з собою вдіяти коли хлопець кінчає, це найгарячіша річ, особливо коли я відчуваю його всередині себе...

Моя голова з глухим стуком впала назад на дерево кабінки.

— Я маю на увазі, - сказала я придушеним голосом, — як це було емоційно?

— О, - а потім задиханий маленький сміх, а потім до біса, я б пішов до біса, тому що я не міг не гладити себе зараз. Я був такий твердий, що відчував кожен свій хребет і схил через штани. Іншою рукою я гладив блискавку, намагаючись не дихати. Чи можу я розстібнути блискавку настільки тихо, щоб вона не почула? Чи можу я подрочити собі прямо тут, у кабінці, так, щоб вона не дізналася?

Тому що на той момент я не міг жити без неї. Її слова закарбувалися в моїй свідомості, і вони залишаться там назавжди.

— Гадаю, це змусило мене відчути, що Стерлінг був правий. Я ж шльондра, чи не так? У мене був бал дебютанток, і моя сім’я була занесена до соціального реєстру, і у мене є трофеї з поїздки, але це не змінює того, ким я є всередині. Думаю, в глибині душі я завжди знала, що Стерлінг насправді не кохає мене, але я була готова прийняти секс замість кохання, бо хотіла цього так само сильно, як і романтики, а яка жінка так думає, отче? Що краще мати секс без кохання, ніж не мати його взагалі? І що мені тепер робити? Як мені нести сором за все це, водночас знаючи, що це фундаментальна частина того, ким я є?

Сором. Так, мені було знайоме це почуття; я відчував його прямо зараз, насправді. Я притиснув руки до стегон, далеко від своєї ерекції. Сконцентруйся, сказав я собі. І коли ти залишишся на самоті, ти зможеш подбати про свою... проблему.

— Бог створив нас сексуальними істотами, Поппі, - сказав я, бажаючи, щоб мої слова звучали більш заспокійливо, ніж вони були. З моїм здавленим голосом і ледь контрольованим диханням вони прозвучали як темна загроза. Темною, неминучою загрозою.

— Тоді Він зробив мене занадто сексуальною, - прошепотіла вона. — Навіть зараз, я...

Але вона зупинилася.

— Навіть зараз, що?, - І я знову заговорив цим голосом, і тепер не було жодних сумнівів щодо небезпеки.

Я почув, як вона поворухнулася на своєму сидінні.

— Мені треба йти, - сказала вона. Я почув, як вона тягнеться до своєї сумочки, а потім клацнула дверна ручка, але я миттю вийшов з кабінки і опинився на її боці, стоячи там, коли її двері відчинилися. Я схопився руками по обидва боки дверей (що я, в біса, робив?), блокуючи її втечу, тому що я повинен був знати, що вона збирається сказати, і якщо я цього не зроблю, то збожеволію.

Вона глянула на мене, що нависав над нею, її горіхові очі широко розплющилися.

— Ох, - зітхнула вона. Ми витріщилися один на одного на мить.

Це могло б закінчитися прямо тут. Могло б, навіть з її червоною помадою і яскравими очима та сосками, що стискаються під тонкою шовковою блузкою, яку вона носила. Навіть з моїми широкими плечима, що затуляли двері до кабінки, навіть з припливом сили, задоволення і похоті, що виникли від того, що я притиснув своє тіло до жіночого в такий первісний, домінуючий спосіб.

Це було б, я присягаюся.

Але потім вона прикусила губу, ці трохи завеликі зуби впилися в її повну нижню губу, весь чистий білий колір впився в найгостріший, найкривавіший червоний, який тільки можна собі уявити, а потім вона потерла свої стегна разом, тоненький звук вийшов звідкись із глибини її горла.

Я перестав бачити розкаяного.

Я перестав бачити Божу дитину.

Я перестав бачити загублену овечку, яка потребує пастиря.

Я бачив лише жінку в потребі – дозрілій, смачній потребі.

Я відступив назад, глибоко вдихнувши, якась доблесна частина мого сумління намагалася знову увімкнутися. Вона зробила не впевнений крок з кабінки, її очі все ще були прикуті до моїх. Я пропустив її повз себе, але не тому, що хотів, щоб вона пішла, чи тому, що хотів, щоб ця спокуса закінчилася. Ні, це було більше схоже на те, що я давав їй останній шанс втекти, і якщо вона цього не зробить, то хай допоможе їй Ісус, тому що я повинен був доторкнутися до неї, я повинен був відчути її смак, і це повинно було статися прямо зараз, бляха муха. Вона відступила на кілька кроків, поки не наштовхнулася на дитяче піаніно, встановлене під хоровою платформою. Вона все ще не говорила, але їй і не треба було, бо я міг прочитати кожне її тремтіння, кожен подих, кожну мурашку. Її зуби все ще кусали нижню губу, і мені хотілося вкусити її за цю губу, вкусити так сильно, щоб вона заверещала. Я наступав на неї, а вона стежила за кожним моїм кроком з голодом, який не можна було відчути, він був гнітючим, він був лютим.

— Повернись, - наказав я їй, і хай йому грець, якщо вона не підкориться одразу ж, повернувшись і вцепившись руками в край чорного дерева. Вона все ще потирала стегна, коли я підійшов до піаніно і став прямо за нею. Я провів вказівним пальцем по її руці до плеча, відчуваючи кожен сантиметр шкіри на її руці.

— То що ти збиралася сказати в кабінці?, - запитав я її тихим голосом. — І пам’ятай, що брехня – це гріх.

Вона затремтіла.

— Я не можу цього сказати. Не тут. Не тобі.

Моя рука торкнулася її плеча. Її волосся було заплетене у вільні коси, відкриваючи потилицю кольору слонової кістки, і я пестив її, бажаючи поглинути кожне її здригання, кожен її подих, що збився. А потім я поклав долоню між лопатками і штовхнув її до фортепіано, так що вона нахилилася, притулившись обличчям до глянцевого дерева. Вона була така маленька, що змушена була стояти навшпиньки, її шкіряні балетки відривалися від п’ят, а литкові м’язи стиснулись в тугі клубочки. На ній була спідниця-олівець з високою талією, і коли вона нахилилася, розріз піднявся досить високо, щоб оголити вузький проблиск рожевої плоті.

— Поппі, - небезпечно запитав я, — ти прийшла сюди без білизни?

Моя рука все ще лежала на її спині, а пальці впираються в її шию, і вона кивнула.

— Це було навмисно?

Пауза. Потім ще один кивок.

Тріск пролунав у святилищі, і вона підскочила, відчувши, як моя рука шльопає її по дупі. Потім вона застогнала і підняла свою дупу ще вище. Я не відшльопав її знову, хоча Господь знає, як мені цього хотілося. Замість цього я провів рукою від її плеча до стегна, відчуваючи вигин її грудей там, де вони були притиснуті до піаніно, вигин талії, пружний набряк її дупи. Потім я повторив дію обома руками, цього разу дозволивши моїм рукам спуститися до подолу її спідниці. Вона вдихнула, і тоді я різко смикнув її до талії.

Я опустився на коліна позаду неї і розсунув її ноги, розвів їх так, щоб її піхва була славно оголена переді мною.

— Моя маленька овечка, - прошепотів я. — Ти зараз дуже, дуже мокра.

Вона була мокрою, вологість вкривала майже всі її частинки. Її кицька була не просто мокрою, вона тремтіла, рожева, м’яка і тремтіла вона прямо перед моїм обличчям. Я схопив її дупу в руки і встромив пальці в неї, нахилившись вперед так, що моє дихання лоскотало її чутливу плоть.

Вона застогнала.

— Це так неправильно, - сказав я, присуваючись ще ближче. Я відчув її запах, і він пахнув небом, милом, шкірою і тонким жіночим ароматом, за яким жадає кожен чоловік. — Але лише один шматочок, - прошепотів я, розмовляючи зараз більше до себе, ніж до неї. — Бог не покарає мене за один смак.

Я простежив язиком шлях від її клітора до піхви і (прости мене, Боже), але жодне вино для причастя, жодне спасіння ніколи не смакувало солодше, ніж це, і одного смаку було б недостатньо.

— Будь ласка, - прошепотів я, притулившись до її шкіри, — ще один раз, - я притулився язиком до її клітора і знову спробував її, мій член тепер був таким твердим, що мені було боляче.

Вона закричала, вдарившись об дерево піаніно, і я ледь не помер, тому що ці звуки і цей смак трахали мене. Я занурився в неї, як одержимий, мої пальці впилися в її сідниці, щоб тримати її відкритою для мого нападу. Я трахав її язиком, губами і зубами, їв її, їв її, як голодний чоловік. Її піхва була такою ж ідеальною, як я уявляв собі всі ті ночі в холодному душі, в той час, коли я кінчав, думаючи про те, щоб зробити саме це. Вона кінчить, вирішив я тоді. Я змушу її кінчити мені на обличчя, і від самої думки про це мої яйця піднялися, а член затремтів у штанях. Це була цілком реальна можливість того, що я сам міг би досягти оргазму, навіть не торкаючись свого члена. Я дозволив одному пальцю ковзнути по її кицьці, а потім просунув його всередину, нахиляючись, щоб знайти м’яке, текстуроване місце, яке штовхне її через край. Вона безсоромно втиралася в моє обличчя, її нігті дряпали по дереву піаніно, з її горла виривалися маленькі зітхання і стогони.

Все, чим я міг дихати і відчувати смак – це вона, а потім я підняв голову і побачив розп’яття перед церквою трагічного, агонізуючого бога, що висить у жертві і моє серце тьохнуло. Якого біса я робив? Будь-хто міг би зараз увійти, зайти в парадні двері і побачити свого священика з жінкою, схиленою над піаніно, на колінах, наче він молився до її пизди, на колінах, уткнувшись обличчям в її дупу. Що б вони подумали? Після того, як я так важко працював, щоб вилікувати рани цього міста, після того, як я нарешті допоміг цій громаді знову довіритися Церкві? І навіть більше, як щодо моєї обітниці? Обітниці, яку я дав перед своєю сім’єю і Богом? Що для мене означає клятва, якщо лише через три роки після того, як я поклявся у цнотливості, я засовую свого язика в мокру жіночу піхву? Але потім прийшла Поппі, її крик став найпрекраснішим гімном, який я чув у своєму житті, і все інше зникло, крім неї, її запаху, її смаку і відчуття, як вона стискає мій палець.

Неохоче я відсторонився, бажаючи ще одного оргазму від неї, бажаючи знову зануритися обличчям в її дупу, але знаючи, що не можу, не повинен, а потім я підвівся і побачив, що вона дивиться через плече, ніби я був найдивовижнішою річчю, яку вона коли-небудь бачила.

— Зі мною ще ніхто такого не робив, - прошепотіла вона.

Трахнув її язиком у церкві? Не нахиляв її над піаніно і не лизав, поки вона не могла більше терпіти?

Мої брови зійшлися, і вона відповіла на моє невисловлене запитання.

— Ніхто раніше не змушував мене кінчати ротом, я маю на увазі, - сказала вона. На її щоках все ще палахкотів рум’янець, який повзе вниз по шиї.

Я не розумів.

— Жоден хлопець ніколи не трахався з тобою?, - вона похитала головою, а потім закрила очі. — Це було так приємно.

Я був шокований. Як вона могла ніколи не отримувати оральних ласк?

— Дуже шкода, маленька овечко, - сказав я і, не втримавшись, притиснув свою прикриту ерекцію до її дупи. — Ніхто раніше не піклувався про тебе належним чином, - я опустив руку вниз і навколо, щоб знову знайти її клітор, внутрішньо застогнавши, коли виявив, що це все ще набрякла, гаряча кнопка потреби. — Але я не буду брехати. Мені до біса важко від усвідомлення того, що я був першим чоловіком, який спробував тебе на смак.

Я почув ці слова, як я їх вимовив, і раптом реальність повернулася до мене. Якого хріна я робив? Що я в біса наробив? І чому я зробив це саме тут, з усіх можливих місць? Я відступив назад, важко дихаючи, в голові не було жодної думки, окрім як втекти, кудись подалі, поки мене не поглинули почуття провини та жалю.

Поппі розвернулася, її спідниця все ще облягає талію, очі блищали.

— Не смій, - сказала вона. — Не смій викреслювати мене зараз.

— Вибач, - сказав я. — Я... я не можу.

— Можеш, - сказала вона, роблячи крок вперед. Вона притиснула долоню до моєї ерекції, і я подивився вниз, щоб побачити, як вона розстібає мій ремінь.

— Я не можу, - повторив я, все ще спостерігаючи, як вона витягує мій член. В ту мить, коли її пальці пройшлися по моїй оголеній шкірі, мені захотілося вмерти, тому що я не перебільшував, наскільки добре це було в моїх спогадах і фантазіях, ні, не перебільшував.

— Ти хороший священик, отче Белл, - сказала вона, її рука опустилася нижче, щоб дослідити мене, обхопивши. — Але ти також хороша людина. А хіба хороша людина не заслуговує на невелике потурання час від часу?

Вона обхопила мене міцніше, почала гладити вже серйозно. Я дивився, як її рука рухається вгору і вниз по моєму пенісу, як загіпнотизований чоловік.

— Ми не будемо займатися сексом, - пообіцяла вона. — Ніякого сексу, і тоді це не порушує жодних правил, чи не так?

— Ти зараз двозначно говориш, - сказав я, заплющивши очі, щоб не бачити, як вона гладить мій член.

— Тоді як щодо ще одного зізнання, - сказала вона, проводячи нігтями від мого тазу до пупка, змушуючи мій прес напружитися. — Після першого дня, коли я з тобою розмовляла, я шукала тебе в Інтернеті. Я не могла перестати думати про твій голос, ніби все ще чула його, відлунюючи в моїй голові. А потім я побачила твою фотографію на сайті, і ти виглядав... ну, ти знаєш, як ти виглядаєш. Це був перший раз, коли я перестала думати про тебе, як про священника.

— Ти торкалася себе, думаючи про мене?, - Останній клаптик мого самоконтролю тріщав, погрожуючи розірватися.

— Не раз, - зізналася вона, все ще проводячи пальцями по моєму пресу під сорочкою. — Бо коли я побачила твоє тіло, коли ми вперше зустрілися на пробіжці... а потім твоє обличчя, коли ми востаннє розмовляли. Боже, твоє обличчя, воно було таке темне, наче ти хотів зжерти мене прямо там... Мені довелося тричі трахнути себе, перш ніж я могла зосередитися на чомусь іншому.

Ось і все, що залишилося від самодисципліни, і все, що залишилося, це чоловік – не Тайлер, не отець Белл, а щось більш первісне і більш вимогливе.

— Покажи мені, - наказав я.

— Що?

— Лягай на підлогу, розсунь ноги і покажи мені, як це виглядає, коли ти трахаєш себе, думаючи про мене.

Її рот відкрився, щоки почервоніли, а потім вона лежала на килимі, поклавши руку на свою кицьку. Я стояв над нею, стискаючи свій член, віддаючись усьому, віддаючись усьому цьому, доки це не закінчилося усе тим, що вона покрилася моєю кульмінацією.

— Чому ти сьогодні не одягла білизну?, - запитав я, дивлячись, як вона описує кола навколо свого клітора.

— Минулого разу, коли ми розмовляли, я так збудилася від розмови з тобою. Я подумала, що якщо це повториться сьогодні, буде легше, якщо я не одягну трусиків. Щоб... подбати про це. І це було легше.

Я опустився на коліна між її ніг, а потім взяв її тонкі зап’ястя в свої руки. Я простягнувся над нею, притиснувши її зап’ястя до підлоги над її головою, мій член торкався її кицьки та спідниці.

— Ти хочеш сказати, - запитав я, — що ти мастурбувала в кабінці поруч зі мною?

Вона злякано кивнула.

— Ти мене так намочив, - сказала вона. — Я не могла цього витримати.

Мені знадобилося все, що я мав, щоб не встромитись в неї прямо там і тоді. Щоразу, коли я погойдував стегнами, мій член ковзав по її складках, і вони були такими теплими. Такими вологими. Я опустив голову, зарившись обличчям в її шию. Вона пахла чистою шкірою і ледь вловимим натяком на лавандові парфуми щось, що, мабуть, коштувало більше, ніж я заробляв за місяць. Чомусь цей надлишок, цей можливий декаданс розпалював мою потребу розірвати її на шматки. Я кусав її за шию, за ключицю, дряпав зубами плечі, і все це в той час, як я терся своїм членом об її клітор і долонею об її груди, доводячи її до другого оргазму, ніби я караю її насолодою. Караю за те, що вона з’явилася тут і перевернула моє ретельно збудоване життя, наче картковий будиночок. Вона корчилася піді мною, задихаючись, її руки марно згиналися на підлозі, а я тримав їх там лише однією рукою. Вона була такою мокрою, що це було б так легко, лише трохи змінити кут, і я зміг би увійти в неї. Як не дивно, але той факт, що я не міг цього зробити, що це було б неправильно на всіх рівнях моральному, професійному, особистому, робив це ще гарячішим. Це зробило образ, уявне відчуття цього, єдиною яскравою точкою одержимості, поки я бездумно не накинувся на неї, смоктав і гриз її, ніби міг спалити цю потребу, зїдаючи кожен сантиметр її шкіри.

Я хотів цього. Я хотів, я хотів, я хотів, я хотів. Я хотів трахнути цю жінку більше, ніж будь-коли хотів чогось у своєму житті.

— О Боже, - прошепотіла вона. — Я зараз... о, Боже....

Я бив би себе батогом щодня до кінця життя, якби міг опинитися всередині неї прямо зараз, відчути, як вона стискається на моєму члені, відчути, як вона здригається в конвульсіях зсередини. Але бути зверху на ній було майже так само добре, тому що я відчував кожне судорожне дихання, кожен дикий поштовх її стегон, а коли я зустрівся з її очима, вони були лютими і проникливими, але водночас здивованими, ніби їй зробили несподіваний подарунок, і вона не знала, чи повинна бути вдячною, чи підозрілою.

— Чи не зведе тебе з розуму, - запитала вона через мить, — знання того, що я буду торкатися себе, всього в декількох сантиметрах від тебе, кожного разу, коли прийду сповідатися?

Я застогнав. Так, бляха- муха, це було б так.

— Поппі, - сказав я, але потім зупинився. Що я міг би сказати в цю мить, що мало б якусь цінність? Що охопило б бурхливі потоки сорому і провини, а також вразило б, наскільки глибоко ця жінка проникла мені під шкіру?

— Я знаю, - прошепотіла вона. — Мені теж дуже шкода.

Вона встала і поправила свій одяг, поки я витирав живіт сорочкою і сідав. Чи було це лише хвилину тому, коли весь всесвіт стиснувся до мене і неї, до наших шумів і нашого поту, до нашого трахання без справжнього трахання? А тепер святилище здавалося величезним і порожнім, печерою, в якій лише перевантажений кондиціонер проганяв тупу тишу. Церква була порожня. Містяни не зібралися в притворі, готові закидати мене камінням чи вигнати. Мені все зійшло з рук. І чомусь від цього мені стало ще гірше. Ми з Поппі не попрощалися. Замість цього ми подивилися один на одного, зім’яті і вологі, пропахлі сексом, а потім вона пішла, не сказавши більше ні слова. Я повільно повернувся до пасторату, знову липкий і твердий, ненавидячи себе безжально.

Розділ Сьомий

Двері за мною грюкнули, і я схопився з кухонного стільця, очікуючи, що Поппі, або розлючений натовп парафіян, або єпископ відлучить мене від церкви, але це була лише Міллі, з руками, навантаженими замороженими запіканками. Вона метушливо пройшла повз мене на кухню, вечірнє світло пробивалося крізь її жорстку, цегляно-руду перуку, коли вона почала розвантажувати свій вантаж.

— Ти занадто чистий, - сказала вона на знак привітання, насупившись на вибагливо охайні стільниці. — Хлопчики твого віку повинні бути брудними.

— Мене важко назвати хлопчиком, Міллі, - сказав я, підходячи, щоб допомогти їй покласти продукти в морозильну камеру.

— У моєму віці всі, кому менше шістдесяти – хлопці, - зневажливо відповіла вона, відштовхнувши мене з дороги, щоб поставити одну з страв у духовку.

Міллі було приблизно сто тридцять років, але вона була не лише однією з моїх найактивніших парафіянок, але й гострим на язик бухгалтером церкви. Саме вона наполягала на тому, щоб ми перейшли на iPad і Squares для наших розпродажів випічки і рибних п’ятниць, і саме вона ініціювала встановлення оптоволоконного інтернету, коли ніде в місті його ще не було.

Вона також прийняла мене як своєрідний проект, коли я переїхав сюди, новачок у місті і новачок у житті, окрім модної квартири в центрі міста, за кілька хвилин ходьби від ресторану «Чіпотле». Вона цокала язиком, дивлячись на мій вік і мою зовнішність (її прізвисько для мене було «Батько, що за марнотратство») і з’являючись раз на тиждень з їжею (хоча я тисячу разів протестував, що можу готувати собі сам (в основному локшину рамен, але все ж). А після того, як вона познайомилася з моєю матір’ю, і вони провели годину за розмовами про те, яку температуру води краще використовувати для тіста, все закінчилося. Міллі всиновила мою матір, а також моїх братів, яким щотижня надсилала пакунки з печивом до їхніх ошатних офісів у центрі Канзас-Сіті. Тільки сьогодні я відчував себе недостойним її метушливої, уваги. Я відчував себе негідним усього, цього будинку, цієї роботи, цього міста і мені хотілося просто сидіти тут, за кухонним столом, до самої смерті.

Ні, це була брехня. Я хотів щось робити, бігати, піднімати вагу, шкребти плитку до крові, я хотів покаяння. Смішно, скільки разів я консультував свою паству про справжню природу покаяння, про справжню вагу безумовної Божої любові та прощення, а моєю першою реакцією на гріх з Поппі було покарати себе. Або, принаймні, виснажити себе так, щоб я більше не міг думати про щось реальне.

— Тебе щось турбує, - вирішила Міллі, сидячи за столом і складаючи руки в згорток з паперової шкіри та старих перснів. Хтось колись розповідав мені, що вона була однією з перших жінок-інженерів у Міссурі, яка проводила дослідження для уряду, коли вони будували систему міждержавних доріг через Середній Захід. І в це було легко повірити, коли вона дивилася на мене таким серйозним поглядом, коли її гострі очі вишукували кожну деталь на моєму обличчі.

Я з усіх сил намагався невимушено посміхнутися. Визнаю, у мене гарна посмішка. Це одна з моїх найефективніша зброя, хоча зараз я лобіюю її більше проти парафіян, ніж проти студенток.

— Це просто спека, Міллі, - сказав я, підводячись.

— Не-а. Спробуй ще раз, - сказала вона і кивнула мені на стілець. Я знову сів, соваючись, як дитина (Міллі має на мене такий вплив. Наш єпископ якось пожартував після знайомства з нею, що вона мала б бути настоятелькою в абатстві сто років тому, і все, що я можу сказати на це, це те, що мені було б шкода будь-яку монахиню, яка б працювала під її керівництвом).

— Все гаразд, - сказав я, зберігаючи спокій у голосі. — Обіцяю.

Вона потягнулася через стіл, накриваючи мою велику руку своєю тонкою, зморшкуватою рукою.

— Річ у тім, що коли я стара, я знаю, коли люди брешуть. Востаннє, коли я перевіряла, ти був відповідальним за цілу парафію. Ти б не збрехав одному зі своїх парафіян, чи не так?

Якби це стосувалося майже сексу на підлозі святилища? Нова хвиля провини затопила мене, коли я зрозумів, що зараз я поглиблюю свої гріхи. Я брехав (і брехав хорошій людині, яка нічого не зробила, окрім як піклувалася про мене). Раптом мені захотілося розповісти Міллі про сьогоднішній день, про останні пару тижнів, про цю нову спокусу, яка була найстарішою спокусою на землі. Натомість я втупився в наші руки і не відповів. Тому що я був гордий, захисний і розлючений на себе. І це ще не все. Я хотів зробити це знову. Я хотів Поппі знову. І якби я розповів комусь про свій гріх, я був би підзвітний. Я був би зобов’язаний дотримуватися своїх обітниць, я був би зобов’язаний поводитися добре. Ніщо в Поппі Денфорт не змушувало мене хотіти поводитися добре.

Але я ризикував би всім, якщо б не був відповідальним, перед своєю роботою, своєю громадою, своїм обов’язком, пам’яттю моєї сестри і, можливо, навіть своєю вічною душею. Я опустив голову на руку Міллі, намагаючись не налягати всією вагою на її тендітні кістки, але відчайдушно потребуючи розради.

— Я не можу про це говорити, - сказав я в стіл. Я не збирався брехати. (От тільки як часто я розповідав своїй молодіжній групі про брехню бездіяльності? Коли саме я почав робити різкий поворот і ставати лицеміром?)

Міллі погладила мене по потилиці.

— Це не має нічого спільного з тією гарненькою молодою жінкою, яка купила старий будинок Андерсонів?

Моя голова піднялася вгору. Не знаю, як виглядало моє обличчя, але вона розсміялася.

— Я бачила вас двох у кав’ярні минулого тижня. Навіть через вікно я бачила, що ви гарна пара.

Мати Василева. Вона підозрювала? І якщо так, то чи засудила вона мене за це?

— Вона дивилася на таблиці по ремонту. У неї фінансова освіта і ступінь MBA в Дартмуті, - я не згадав, що вона також мала досвід спокушання багатих чоловіків танцями на платформі. Або про те, що її піхва на смак солодша за небеса.

— Можливо, нам з нею доведеться якось зустрітися на каву, - сказала Міллі. — Оскільки ти ледве можеш скласти дві вафлі для причастя разом. Якщо, звичайно, - сказала вона, спостерігаючи за моїм обличчям, — ти не захочеш, щоб ці зустрічі залишилися тільки між вами двома.

— Rem acu tetigisti, - відповів я, відводячи погляд від її очей. «Ви потрапили в саму точку».

— Я припускаю, що це означає: «Ти маєш рацію, Міллі, я жалюгідний у математиці».

Це не так.

— Я завжди казала, що ти надто молодий і вродливий, щоб замикати своє життя в собі. «З цього буде біда, - казала я. — Запам’ятай мої слова». І ніхто не запам’ятав моїх слів.

Я не відповів. Я знову дивився на наші сплетені руки, думав про тишу в святилищі після того, як я кінчив на її живіт, про відчуття мокрого тепла Поппі, що притискається до мене. Я прийняв два душі, до болю натерся, але ніщо не могло стерти відчуття її шкіри на моїй. Відчуття тепла, що піднімалось по моєму животу, коли вона спостерігала за мною голодними, дикими очима.

— Мій любий хлопчику, ти ж розумієш, що це цілком природно. Пам’ятаєш, яку проповідь ти проповідував у свій перший місяць тут? Що частиною зцілення буде святкування нормального, добровільного, божественного сексу?

Я проповідував це. Якщо не брати до уваги той факт, що я насолоджувався сексом за згодою в коледжі (за згодою, але не завжди нормальним, зауважте), я мав тверде богословське переконання у важливості людської сексуальності. Майже всі різновиди християнства намагалися придушити секс і насолоду від нього, але придушені бажання не зникали просто так. Вони гноїлися. Вони породжували почуття провини і сорому, а в найгірших випадках – девіантність. Нам не було соромно насолоджуватися їжею та алкоголем у помірних кількостях – чому ж ми так боялися сексу? Але, очевидно, я мав на увазі це послання для моєї пастви, а не для себе.

— Що саме ти процитував?, - запитала Міллі. — Просто християнство? «Гріхи плоті погані, але вони найменш погані з усіх гріхів... ось чому холодний, самовдоволений ханжа, який регулярно ходить до церкви, може бути набагато ближче до пекла, ніж проститутка».

— Так, але Льюїс закінчує цей абзац словами: «Звичайно, краще не бути ні тим, ні іншим».

— Ти не є ні тим, ні іншим. Ти справді думав, що, носячи нашийник щодня, ти перестанеш бути чоловіком?

— Ні, - сказав я, схвильований. — Але я думав, що зможу контролювати свої бажання за допомогою молитви і самодисципліни. Це моє покликання. Я вибрав це життя, Міллі. І хіба я збираюся відмовитися від нього при першій же спокусі?

— Ніхто нічого не говорив про відмову. Я просто кажу, мій любий хлопчику, що ти можеш не бичувати себе через це. Я прожила довгий час, і те, що чоловік і жінка хочуть одне одного, є однією з найменш гріховних речей, які я бачила.

***

На початку року я склав програму вивчення Біблії для чоловічої групи, тож це був не більше ніж жахливий збіг обставин, що сьогоднішній вечір став початком нашої дискусії про чоловічу сексуальність. Незважаючи на практичні поради Міллі, я провів решту дня і початок вечора, культивуючи дуже сильну форму ненависті до себе, віджимаючись у своєму підвальному спортзалі, доки не міг дихати, рухатися чи думати, аж поки не прийшов час іти до маленької класної кімнати, обшитої панелями зі штучного дерева, що знаходилася в дальньому кінці церкви.

Я знав, що Міллі намагалась підбадьорити мене, але я не заслуговував на це. Вона не знала, як далеко я вже зайшов, скільки обітниць я вже порушив. Можливо, тому, що вона ніколи б не припустила, що її священик може бути настільки слабким, щоб насправді діяти за своїми бажаннями. Я енергійно розтер обличчя. Прокинься, чорт забирай, Тайлере, і з’ясуй це. Минуло лише кілька тижнів, а я вже повністю провалився в тому, щоб тримати своє лайно під контролем. Що мені робити наступні два місяці? Наступні два роки? Вона була тут, щоб залишитися, як і я, і я ніяк не міг допустити, щоб те, що сталося сьогодні вдень, повторилося знову. Я маю на увазі, якщо Міллі, побачивши нас разом одного разу (невинно і публічно), і ця зустріч наштовхнула її на думку, то що станеться, якщо ми почнемо зустрічатися потайки?

Я підняв голову і привітався з чоловіками, коли вони увійшли. З усіх груп і заходів я найбільше пишався цією групою. Зазвичай жінки були рушійною силою відвідування церкви; більшість чоловіків приходили на месу лише тому, що цього хотіли їхні дружини. І особливо після злочинів мого попередника, я знав, що чоловіки – багато з яких мали синів того ж віку, що й жертва будуть таїти в собі глибоку злість і недовіру, які не можна буде подолати звичайними методами.

Тож я зависав у місцевих барах і дивився матчі «Роялз». Іноді насолоджувався сигарою в міській тютюновій крамниці. Я купив вантажівку. Організував мисливський клуб при церкві. І весь цей час я продовжував відкрито говорити про минуле моєї сім’ї і про те, як церква повинна і буде змінюватися. І поступово ця група згуртувалася, виросла з двох старих чоловіків, які ходили до церкви так довго, що забули, як зупинитися, до групи з сорока осіб, від недавніх випускників до недавніх пенсіонерів. Насправді, ми виросли настільки, що наступного місяця ми починали нову групу. Але що, якби я просто скасував три роки важкої праці? Три роки праці, викинуті на вітер заради півгодини з Поппі? Якщо я здавався розсіяним, ніхто цього не помічав і не коментував, і мені вдалось не захлинутися власними словами, коли ми читали уривки з 2-го послання до Тимофія і Пісні над піснями. Принаймні, мені вдалось не захлинутися, поки ми не дійшли до одного вірша з Послання до римлян, і тоді я відчув, що моє горло стискається, а пальці тремтять, коли я читаю.

«Я не розумію, що я роблю. Бо те, що хочу, не роблю, а те, що ненавиджу, роблю... бо маю бажання робити те, що правильно, але не можу його виконати. Яка я нещасна людина.»

Яка я нещасна людина.

Яка я нещасна людина.

Я приїхав до міста, яке було зруйноване підлими діями хижака, і я поклявся виправити це. Чому? Тому, що коли я дивився вночі на зірки, я відчував, як Бог дивиться на мене. Тому, що я відчував вітер як Його подих на своїй шиї. Тому, що я здобув свою віру великою боротьбою і болем, але я знав, що моя віра також надала моєму життю форму і мету, і я не хотів, щоб невдачі Церкви позбавили ціле місто цього дару.

І що ж я зробив сьогодні? Я зрадив усе це. Зрадив їх усіх.

Але не це змусило мої руки тремтіти, а горло стискатися. Ні, це було усвідомлення того, що я зрадив Бога, можливо, навіть більше, ніж людей у цій кімнаті. Мій Бог, мій рятівник. Той, на кого була спрямована моя люта ненависть після смерті Ліззі, а також присутність, яка терпляче чекала мого повернення через кілька років. Голос у моїх снах, який втішав мене, просвіщав, направляв. Голос, який говорив мені, що мені потрібно робити зі своїм життям, куди мені потрібно йти, щоб знайти спокій.

І найгірше те, що я знав, що Він не гнівається на мене. Він простив мене ще до того, як це сталося, хоча я цього не заслуговував. Я заслуговував на покарання, на вогняний град згори, на гіркі води, на податкову перевірку, на що завгодно, на все, що завгодно, бо я був жалюгідним, огидним, хтивим чоловіком, який скористався емоційно вразливою жінкою. Який же я жалюгідний чоловік. Ми закінчили вивчення Біблії, і я роботоподібно прибрав стаканчики після кави і пусті обгортки з під чіпсів, мій розум все ще був приголомшений цією новою хвилею сорому. Відчуття того, що я занадто малий, занадто жахливий, щоб потрапити в щось менше, ніж пекло.

Я ледве витримав, коли проходив повз розп’яття, повертаючись до пасторату.

Розділ Восьмий

Тієї ночі я спав, мабуть, години три. Я не спав допізна, читаючи Біблію, перечитуючи кожен відомий мені уривок про гріх, поки мої втомлені очі не перестали фокусуватися на словах, ковзаючи по них, як два магніти з однаковим зарядом. Нарешті, я заповз в ліжко з вервичкою, бурмочучи молитви, поки не провалився в неспокійний сон. Дивне заціпеніння охопило мене вранці, коли я молився на Службі Божій, і коли я зашнуровував кросівки після неї. Можливо, це був недосип, можливо, емоційне виснаження, можливо, просто шок від вчорашнього дня, який перенісся в сьогоднішній. Але я не хотів заціпеніння, я хотів спокою. Я хотів сили.

Вибравши сільську дорогу за містом, щоб уникнути Поппі, я побіг далі, ніж зазвичай, підштовхуючи себе сильніше і швидше, рухаючись, поки ноги не звело судомою, а дихання з силою не виривалося з грудей. І замість того, щоб побігти прямо в душ, я, похитуючись, увійшов в церкву, зчепивши руки над головою, з болем у ребрах, що розривав. У церкві було темно і порожньо, і я не знав, що я тут роблю замість свого пастора, не знав, поки не зайшов у святилище і не впав на коліна перед скинією.

Моя голова звисає, підборіддя торкається грудей, піт був усюди, але мені було байдуже, повинно було бути байдуже, і я не міг точно визначити момент, коли моє уривчасте дихання перетворилося на плач, але це сталося невдовзі після того, як я впав на коліна, і сльози змішалися з потом. Сонячне світло лилося крізь товсте вітражне скло, розливаючись і перекидаючись яскравими візерунками на лави, моє тіло і скинію, а золоті двері виблискували темними відтінками, похмурими і священними, забороняючими і святими. Я нахилився вперед, поки моя голова не притулилась до підлоги, поки я не відчув, як мої вії миготять на потертому, промисловому килимі. Святий Павло каже, що ми не повинні вкладати слова в наші молитви, що Святий Дух тлумачитиме за нас, але цього разу тлумачення не було потрібне, не тоді, коли я шепотів «пробач, пробач, пробач, пробач», як спів, як мантру, як гімн без музичного супроводу.

Я знав, що в цю мить я вже не був самотнім. Мою оголену спину поколювало від усвідомлення, і я сів, почервонівши від збентеження, що хтось із парафіян або співробітників бачив, як я плачу, але там нікого не було. Святилище було порожнім. Але я все одно відчував чиюсь присутність, як вагу, як статичну електрику на своїй шкірі, і я вдивлявся в кожен тьмяний куточок, впевнений, що побачу того, хто там стоїть.

Кондиціонер увімкнувся з ударом і свистом, зміна тиску повітря грюкнула дверима до святилища, і вони закрились. Я підстрибнув. Це просто кондиціонер, сказав я собі.

Але коли я озирнувся на скинію, золотисту і забарвлену в різні кольори, я раптом не був у цьому впевнений. У тиші і порожнечі було щось очікуване і чуттєве. Раптом я відчув, що Бог дуже уважно слухає те, що я говорю, слухає і чекає, і я опустив очі назад в підлогу.

— Пробач, - прошепотів я востаннє, і це слово повисло в повітрі, як зірка в небі, мерехтливе, дорогоцінне, осяйне. А потім воно підморгнуло мені, і в ту ж мить я відчув, як мій тягар горя і сорому підморгнув мені.

Це був ритм досконалої повноти, момент, коли я відчув, що можу вихопити з повітря кожен атом, де магія і Бог, і щось солодке за межами повного розуміння було справжнім, абсолютно справжнім.

А потім все це зникло, все, на зміну прийшло глибоке відчуття спокою. Я видихнув одночасно з тим, як будівля, здавалося, видихнула, колючість на моїй шкірі зникла, повітря знову стало вільним. Я знав тисячу пояснень того, що я щойно відчув, але я також знав, що по- справжньому вірю лише в одне. Мойсею дістався палаючий кущ, а мені – кондиціонер, з жалем подумав я, підводячись на ноги, повільно і невпевнено, як мала дитина. Але я не скаржився. Я був прощений, оновлений, звільнений від провини. Як і святий Петро, я був випробуваний і визнаний нікчемним, але все одно прощений.

Я міг зробити це. Зрештою, навіть для тих, хто жив, не трахаючись, існувало життя після того, як трахався, навіть для тих, хто жив, не трахаючись.

***

Наступні два дні пройшли без подій. Четвер я провів на дивані, дивлячись епізоди «Ходячих мерців» на Netflix, і їв локшину, яку я приготував, використовуючи гарячу воду з мого Keurig. Вишукано, я знаю.

А потім настала п’ятниця. Я встав і приготувався до ранкової меси, як завжди, із запізненням на кілька хвилин, в тисячний раз нагадавши собі, що треба переставити речі в ризниці, а потім приготувався зайти до святилища. У будні меси короткі без музики, без другого читання, без проповіді, щось на кшталт Євхаристії на дорозі для дуже віруючих. Як Рован і дві бабусі, і...

Боже, допоможи мені.

Поппі Денфорт.

Вона сиділа в другому ряду, у скромній сукні з крижано-блакитного шовку з комірцем у стилі Пітера Пена, з волоссям, зібраним у вільний пучок. Вона виглядала манірною, стриманою, скромною... за винятком цієї клятої помади, червоної, як пожежна машина, яка так і просилася, щоб її розмазали. Я відвернувся, як тільки побачив її, намагаючись повернути те святе відчуття спокою, яке мені подарували у вівторок, відчуття того, що я можу впоратися з будь-якою спокусою, якщо на моєму боці є Бог. Їй потрібно було щось від цього місця, від мене, щось набагато важливіше, ніж те, що ми зробили в понеділок. Я повинен був виконати свій обов’язок і дати їй це. Я зосередився на Месі, на словах і молитвах, і мені було приємно бачити, як Поппі намагається слідувати за мною, молячись особливо за неї, коли я виконував стародавні обряди.

Будь ласка, допоможи їй знайти шлях і мир.

Будь ласка, допоможи їй зцілитися від її минулого.

І, будь ласка, будь ласка, будь ласка, допоможи нам поводитися добре.

Коли настав час Євхаристії, вона вишикувалася в чергу за бабусями і Рованом, виглядаючи трохи невпевнено.

— Що мені робити?, - прошепотіла вона, коли опинилася в першою в ряду.

— Схрести руки на грудях, - прошепотів я у відповідь.

Вона так і зробила, не зводячи з мене очей, а її довгі пальці лежали на плечах. Вона опустила очі назад, виглядаючи такою прекрасною і водночас такою тендітною, і мені захотілося її обійняти. Навіть не сексуально, а просто обійняти. Я хотів обійняти її і відчути, як вона дихає мені в груди, я хотів притулити її обличчя до своєї шиї, щоб вона була в безпеці і захищена від її минулого, від її невизначеного майбутнього. Я хотів сказати їй, щоб вона знала, справді знала, що все буде добре, тому що є любов, і тому що хтось, як вона, має ділитися цією любов’ю зі світом, як вона це робила на Гаїті. Усю ту радість, яку вона відчула там, вона могла б відчути будь-де, якби тільки відкрилася для неї.

Я поклав руку їй на голову, збираючись прошепотіти стандартне благословення, а потім її очі піднялися до моїх, і все змінилося. Підлога і стеля, і цинктура, що туго обхопила мою талію, щоб заохотити чисті думки, і її волосся, м’яке як пір’їнка, під моїми кінчиками пальців, і моя шкіра на її шкірі. Електричний струм пробіг по моєму хребту, і кожен чуттєвий спогад про неї, її смак, її дотик, її звуки пронизав мене наскрізь.

Її рот розкрився. Вона теж це відчула.

Я ледве зміг вимовити благословення, так пересохло в горлі. А коли вона повернулася, щоб повернутися на свою лаву, то також виглядала приголомшеною, наче її осліпили. Після Служби Божої я практично втік назад до ризниці, не дивлячись ні на кого і ні на що, як раніше. Я не поспішав знімати свої шати, вішав надто дорогий вишитий підрясник на вішалку і складав свій альбу в акуратний, охайний квадрат. Мої руки тремтіли. Мої думки були незавершеними фрагментами. Цього тижня все було так добре. І все йшло так добре під час меси, навіть з нею, такою чарівною і побожною, такою до біса близькою, а потім я доторкнувся до неї...

Я стояв хвилину в своїх штанах і сорочці і дивився на процесійний хрест, (відчуваючи себе трохи зрадженим, якщо бути чесним.) Якщо я був прощений, чому Бог не забрав від мене і цю спокусу? Або не дав мені більше сил, щоб витримати її? Щоб протистояти їй? Я знав, що сподіватися на те, що Поппі переїде або стане баптисткою чи ще чимось, було б несправедливо, але чому Бог не міг усунути мій потяг до неї? Притупити мої почуття до того, що вона відчувала під моїм благословенням... притупити мої очі до цих червоних губ і яскравих карих очей?

Отче, якщо хочеш, прийми від мене цю чашу. Навіть Ісус говорив ці слова. Не те, щоб вони так добре спрацювали для нього... чому Бог так хотів залишити погані чаші повсюди?

Я вийшов з ризниці в дивному настрої, намагаючись викликати той ефірний, явно не фізичний спокій, який відчував раніше, а потім повернув за ріг і побачив Поппі, яка стояла в центральному проході, єдиною парафіянкою, що залишилася. Я, чесно кажучи, не знав, що робити. Нас закликали тікати від спокуси, але що, якщо моя робота полягала в тому, щоб допомагати спокусниці? Чи не було б не правильно втекти, залишити її без допомоги, уникнути пожадливості і бажання? Звичайно, хіть була моєю власною проблемою, а не її, і це не було виправданням для того, щоб бути холодним до неї. Але якщо я пішов до неї, то чим ще я ризикував? І, що важливіше, чи ризикував я цим, бо хотів ризикувати? Чи я лише казав собі, що дбаю про її духовний розвиток, щоб бути поруч з нею?

Ні, вирішив я. Це точно не було правдою. Просто реальна правда була набагато гіршою. Я дбав про неї як про людину, як про душу, і я хотів її трахнути, а це був рецепт чогось набагато гіршого, ніж плотський гріх. Це був рецепт закоханості. Я б пішов до неї. Але я познайомив би її з лідером жіночої групи, скерував би Поппі шукати настанови в неї, а не в мене, і, сподіваюся, випадкова меса була б межею наших взаємовідносин. Поппі не зводила очей з вівтаря, коли я наблизився.

— Хіба там не кістки всередині?

— Ми надаємо перевагу терміну «реліквії», - мій голос знову мав той ненавмисно глибокий тембр. Я прочистив горло.

— Виглядає трохи моторошно.

Я жестом показав на розп’яття, на якому був зображений Ісус у найкривавішому вигляді, розбитий і закатований. «Католицизм – моторошна релігія».

Поппі повернулася до мене із задумливим обличчям.

— Думаю, це те, що мені в ній подобається. Вона груба. Справжня. Вона не приховує біль, сум чи провину – вона їх висвітлює. Там, де я виросла, ти ніколи ні з чим не маєш справи. Ти приймаєш пігулки, п'єш, придушуєш все це, поки не стаєш дорогим панциром. Цей шлях мені подобається більше. Мені подобається протистояти речам.

— Це активна релігія, - погодився я. — Це релігія ритуалів, молитов, рухів.

— І це те, що тобі в ній подобається.

— Що вона активна? Так. Але мені подобаються і самі ритуали, - я обвів поглядом святилище. — Мені подобаються пахощі, вино і співи. Відчувається щось давнє і святе. І є щось таке в ритуалах, що повертає мене до Бога щоразу, незалежно від того, наскільки поганий у мене настрій, незалежно від того, наскільки сильно я згрішив. Як тільки я починаю, все це ніби зникає, ніби це неважливо. Але це не так. Тому що, хоча католицизм може бути похмурим, це також релігія радості і зв’язку, пам’яті про те, що горе і гріх більше не можуть нас утримувати.

Вона посунулася, її підошва зачепила мій черевик.

— Зв’язок, - сказала вона.— Так.

Насправді, я відчував зв’язок прямо зараз. Мені подобалося говорити з нею про релігію; мені подобалося, що вона розуміє її, розуміє так, як багато людей, які все життя ходять до церкви, не розуміють. Я хотів говорити з нею цілий день, слухати її цілий день, слухати її слова, які вона шепотіла мені вночі, коли я засинав...

Ні, Тайлере. Погано.

Я прочистив горло.

— Чим можу допомогти, Поппі?

Вона підняла церковний бюлетень.

— Я побачила, що завтра буде млинцевий сніданок, і хотіла допомогти.

— Звичайно, - сніданок був однією з перших речей, які я почав робити після приходу в церкву Святої Маргарити, і реакція була приголомшливою. У сусідніх Платт-Сіті та Лівенворті було достатньо сільських бідняків і злиднів, щоб гарантувати постійну потребу в послузі, але волонтерів ніколи не вистачало, і ми були переповнені двічі на місяць, коли організовували сніданок. — Я був би дуже вдячний.

— Добре, - вона посміхнулася, і на її щоці з’явилася ямочка. — Тоді до завтра.

***

Минулої ночі я молився більше. Прокинувшись на світанку, я вирушив на ще довшу пробіжку, ніж раніше, і прибіг на кухню спітнілий і виснажений, чим викликав у Міллі, яка розкладає запіканку, крик.

— Ти тренуєшся до марафону?, - запитала вона. - Якщо так, то не схоже, що у тебе дуже добре виходить.

Я був занадто захеканий, щоб навіть висловити свій протест. Я схопив пляшку води і випив її всю кількома довгими ковтками. Потім я розтягнувся на холодній кахельній підлозі обличчям донизу, намагаючись знизити температуру тіла.

— Ти ж розумієш, що бігати у спеку, навіть вранці, небезпечно. Тобі варто придбати бігову доріжку.

— Угу, - промовив я в підлогу.

— Ну, незважаючи на це, тобі потрібно прийняти душ перед сніданком. Я зустріла вчора в місті цю чудову нову дівчину, і вона сказала, що допоможе нам сьогодні. І, звичайно, ти хочеш виглядати добре для новенької, чи не так?

Я підняв голову і недовірливо подивився на неї.

Вона встромила носок свого фіолетового човника мені в ребра, перш ніж легко переступити через мене.

— Зараз я йду до церкви, щоб допомогти їм замісити тісто. Я обов’язково допоможу міс Денфорт влаштуватися, якщо побачу її до твого приходу.

Вона пішла, а я піднявся з підлоги, витративши хвилину на те, щоб витерти спітнілий відбиток торсу паперовими рушниками та миючим спреєм. Потім я повернувся і прийняв душ.

Під час сніданку виявилося напрочуд легко залишатися зосередженим. Було так багато людей, що я намагався сісти за кожен столик протягом ранку і познайомитися з людьми, які приходили. У когось були діти, яких я міг відправити додому з рюкзаками, набитими шкільним приладдям і арахісовим маслом, у когось – літні батьки, яких я міг порекомендувати місцевим службам по догляду за літніми людьми і благодійним організаціям. Дехто просто був самотнім і хотів з кимось поговорити і це я теж міг зробити.

Але час від часу я бачив Поппі краєм ока, як вона посміхалася гостю або виносила свіжу тацю, і важко було не помітити, як по-домашньому вона виглядала в цій обстановці. Вона була щиро доброю до відвідувачів, але вона також була ефективною, зосередженою і вміла готувати яєчню зі швидкістю, яка змусила Міллі оголосити її почесною онукою. Вона здавалася такою умиротворенною, такою несхожою на неспокійну жінку, яка сповідувала мені свої гріхи.

Я закінчив ранок забризканий тістом (це була моя робота – носити гігантські миски з тістом до плити) і обпечений (те ж саме з приготуванням бекону), але щасливий. І хоча я, напевно, не побачу нікого з цих людей на Месі найближчим часом, я побачу їх знову через два тижні, і це було найважливіше – мова йшла про те, щоб наповнити шлунки, а не про те, щоб завоювати душі. Я сказав Міллі та іншим двом бабусям, щоб вони йшли додому і відпочивали, поки я прибиратиму, я не бачив Поппі і припускаю, що вона вже пішла. Я наспівував, складаючи столи і складаючи стільці, і коли викочував відро зі шваброю на підлогу.

— Чим я можу допомогти?

Поппі стояла біля підніжжя сходів, ховаючи папірець назад у сумочку. Навіть у тьмяному підвальному світлі вона виглядала нереально, надто рідкісною і надто милою, щоб дивитися на неї довше кількох секунд без болю.

— Я думав, ти пішла, - сказав я, переводячи погляд на безпечну швабру та відро, що стояли переді мною.

— Я піднімалася з сім’єю по сходах раніше, почула, як мати згадувала про якісь проблеми з несвоєчасною сплатою податків, і оскільки я бухгалтер, то запропонувала допомогти.

— Це було дуже великодушно з твого боку, - сказав я, знову відчуваючи те шалене, стискаюче відчуття, яке відчував учора, відчуття, що я втрачаю з нею грунт під ногами і починаю фліртувати з чимось набагато гіршим, ніж чиста хіть.

— Чому ти здивований, що я зробила щось приємне?, - запитала вона, роблячи крок до мене. Слова дражнили і жартували, але підтекст був зрозумілий. Ти не вважаєш мене хорошою людиною?

Я одразу ж відчув, що захищаюся. Я завжди припускав найкраще в людях, завжди. Але, гадаю, я був трохи здивований глибиною її щирого бажання допомогти так само, як і тоді, коли вона розповіла мені про Гаїті.

— Це тому, що ти вважаєш мене якоюсь занепалою жінкою?

Я кинув швабру у відро і підняв очі. Вона була вже ближче, достатньо близько, щоб я міг бачити, де на її плечі осіла маленька хмарка борошна.

— Я не думаю, що ти занепала жінка, - сказав я.

– Але зараз ти скажеш, що ми всі занепалі грішники в занепалому світі.

— Ні, - обережно вимовив я. — Я хотів сказати, що людям, таким розумним і привабливим, як ти, зазвичай не потрібно розвивати в собі такі навички, як доброта, якщо вони самі цього не хочуть. Так, це мене трохи дивує.

— Ти розумний і привабливий, - зауважила вона.

Я посміхнувся до неї.

— Припини, отче, я серйозно. Ти впевнений, що не тому, що я розумна, приваблива, забезпечена жінка, ти цього не відчуваєш?

Що? Ні! Мені не вистачало одного класу до спеціальності «Жіночі студії» в коледжі!

Вона зробила ще один крок вперед. Тепер між нами було лише відро для швабри, але навіть воно не завадило мені помітити елегантний вигин її ключиці під сарафаном, найслабший натяк на декольте перед початком ліфа.

— Я хочу бути хорошою людиною, але ще більше я хочу бути хорошою жінкою. Невже не можна бути і повністю жінкою, і повністю доброю?

Дідько. Розмова перейшла від податків до найтемніших куточків католицького богослов’я.

— Звичайно, можна, Поппі, до тієї міри, до якої будь-хто може бути абсолютно добрим, - сказав я. – Забудь зараз про Єву і яблука. Сприймай себе такою, якою я тебе бачу відкрито люблячою Божою донькою.

— Гадаю, я не відчуваю, що мене так люблять.

— Поглянь на мене.

Вона подивилася.

— Тебе люблять, - твердо сказав я. — Розумну, привабливу жінку, якою ти є кожну твою частину, хорошу і погану, люблять. І, будь ласка, не звертай на мене уваги, якщо я облажаюсь і змушу тебе відчувати себе інакше, добре?

Вона пирхнула на мою лайку, а потім вдячно посміхнулася.

— Вибач, - сказала вона тихо. — Я не хотіла тебе загнати в кут.

— Ти не загнала мене в кут. Справді, це мені шкода.

Вона зробила крок назад, ніби фізично вагаючись, чи говорити мені те, що збиралася сказати. Нарешті вона сказала:

— Стерлінг подзвонив мені вчора ввечері. Я думаю... я думаю, що, можливо, дозволила йому задурити мені голову.

— Стерлінг дзвонив тобі?, - перепитав я, відчуваючи роздратування, яке виходило далеко за рамки професійного занепокоєння.

— Я не відповіла, але він залишив голосове повідомлення. Я повинна була видалити його, але не видалила..., - вона замовкла. — Він повторив усе те, що говорив раніше, про те, яка я жінка, де я маю бути. Він сказав, що знову прийде за мною.

— Він прийде за тобою? Він так сказав?

Вона кивнула, і червона лють затанцювала на краю мого зору.

Поппі, очевидно, побачила це, бо засміялася і поклала свої пальці на мої, які так міцно стискали ручку швабри, що мої кісточки побіліли.

— Розслабся, отче. Він прийде сюди, спробує звабити мене новими історіями про відпустку і марочне вино, а я відмовлю йому. Знову.

Знову... як минулого разу? Коли ти дозволила йому змусити себе прийти, перш ніж змусила його піти?

— Мені це не подобається, - сказав я, і сказав це не як священик чи друг, а як чоловік, який скуштував її всього за один сходовий проліт звідси. — Я не хочу, щоб ти з ним зустрічалася.

Її посмішка залишилася, але очі перетворилися на холодні осколки зеленого і карого кольору. Я раптом усвідомив, якою зброєю вона була б у залі засідань або під рукою сенатора.

— Чесно? Я не думаю, що це твоя справа, зустрінуся я з ним чи ні.

— Він небезпечний, Поппі.

— Ти його навіть не знаєш, - сказала вона, прибираючи свою руку з моєї.

— Але я знаю, яким небезпечним може бути чоловік, коли хоче жінку, яку не може мати.

— Такий, як ти?, - запитала вона, і її удар був настільки безжальним і точним, що я ледь не відсахнулася назад.

Вага підтексту обрушилася на нас, як гнила стеля – Поппі і Стерлінг, так, але Поппі і я, священик мого дитинства і Ліззі.

Чоловіки, які хочуть того, чого не повинні: історію мого життя.

Не сказавши більше ні слова, Поппі розвернулася і пішла, її босоніжки на ремінцях застукотіли по сходах. Я змусив себе зробити кілька глибоких вдихів і спробувати зрозуміти, що, в біса, щойно сталося.

Розділ Дев’ятий

Тук.

Тук.

Пауза.

Тук- тук- тук.

— Стоп, - пробурмотів я, скочуючись з ліжка, сон робив мене повільним і незграбним. — Я йду, я йду.

Тук- тук БУМ.

Оглушливий грім і спалах світла, що передував йому, не полегшили моєї дезорієнтації, і я наткнувся на стіл, гострий кут якого встромився мені в стегно. Я вилаявся, наосліп тягнучись за футболкою (на мені були лише вільні спортивні штани), і навпомацки попрямував коридором до вітальні, де були вхідні двері. Я якраз прокинувся настільки, що почав усвідомлювати, що о третій годині ночі хтось справді стукав у мої двері, і це був або поліцейський, який прийшов повідомити, що Райан нарешті протаранив свою машину в дерево, пишучи смс, або один з парафіян, якому потрібен був останній обряд. Якою б не була причина їхнього приходу до парафії, вона, мабуть, не була доброю, і я приготувався до трагедії, коли відчинив двері, незграбно намагаючись натягнути футболку через голову.

Це була Поппі, мокра від дощу, з пляшкою віскі в руці.

Я кліпав, як ідіот. З одного боку, після нашої ранкової сварки, буквально останнє, чого я очікував, це Поппі біля моїх дверей посеред ночі з подарунками. По-друге, вона була одягнена в те, що, як я припустив, було її піжамою – короткі шорти і тонка футболка з зображенням «Ходячих мерців» - і дощ добряче намочив і те, і інше. На ній не було бюстгальтера, і дощ зробив її тонку сорочку майже прозорою, а соски темними і твердими під тканиною, і як тільки я це помітив, мені стало важко думати про щось інше, крім цих мокрих грудей, напевно, вкритих мурашками, і про те, як ця прохолодна плоть буде відчуватися на моєму гарячому язиці.

А потім я прийшов в себе, і якусь жахливу мить, боровся між двома імпульсами: вигнати її під дощ або штовхнути на коліна і змусити проковтнути мій член.

Уникайте спокус молодості, - читали ми сьогодні на біблійному занятті. Прагніть до праведності. Я мав би зачинити двері і повернутися в ліжко. Але тут Поппі затремтіла, і втрутилося життя, сповнене поваги та ввічливості. Я відступив назад і жестом запросив її зайти.

Прагніть до праведності, - сказав автор послання до Тимофія. Але чи несла праведність пляшку Macallan 12 у своїй руці? Тому що Поппі мала.

— Я не могла заснути, - сказала вона, зайшовши до вітальні, а потім повернулася до мене обличчям.

Я зачинив двері.

— Я спав, - мій голос був гравійним зі сну і чимось менш невинним. Передбачувано, мій член почав набухати; незважаючи на все, що сталося, я ще не бачив її грудей, і вони були більш спокусливими, ніж будь-коли, під цією мокрою сорочкою.

Трясця. Я не мав на увазі «ще». Я мав на увазі ніколи. Я ніколи не збирався бачити її груди. Змирившись з цим, я подумки картав свій пах, який відмовлявся підкорятися, і натомість продовжував посилати в мозок ці болісно яскраві чуттєві спогади, як це було, коли я мацав груди Поппі, коли вона нахилилася над церковним піаніно. Її погляд опустився на мої стегна, і я зрозумів, що мої спортивні штани не дуже добре приховують мої думки. Прочистивши горло, я відвернувся від неї і пішов на кухню.

— Я не знав, що тобі подобаються «Ходячі мерці», - легенько промовив я, ковзаючи рукою по вимикачу. Блідо-жовте сяйво випромінювало світильник повоєнних часів, відкидаючи кутасті тіні у вітальню.

— Це моє улюблене шоу, - сказала Поппі. — Але я не розумію, чому ти дивуєшся, що не знав про нього. Ми знаємо одне одного не так давно, і більшість наших розмов полягала в тому, що я розповідала тобі свої найтемніші таємниці, а не те, що стоїть у мене в черзі на Netflix.

Вона підійшла до мене і простягнула пляшку скотчу, яку я взяв і пішов на кухню шукати склянки, намагаючись придумати відповідь, будь-яку відповідь, але я буквально не міг придумати жодної речі, щоб сказати.

— Це пропозиція миру, - сказала вона, кивнувши в бік віскі «Макаллан». — Я не могла заснути і хотіла вибачитись за нашу сьогоднішню сварку і подумала, що, можливо, віскі.., - Вона глибоко вдихнула, і вперше мій ще затуманений сном мозок зрозумів, що вона нервує. — Пробач, що розбудила тебе, - тихо сказала вона. — Мені треба йти.

— Не треба, - автоматично відповів я, мій рот працював на інстинкті, перш ніж мій розум зміг наздогнати її. Її щоки розлилися приємним рум’янцем, а в моїй голові щось клацнуло, і ось я вже повністю прокинувся.

— Іди до вітальні, - сказав я, а не попросив. — Увімкни газовий камін і сядь біля вогнища. Я скоро повернусь.

Вона беззаперечно послухалася, і цей простий акт слухняності розбудив старого мене, мене, який був відомий у кампусі певним типом досвіду в спальні. Я нічого не міг вдіяти, це було до біса приємно – мати жінку, яка підкоряється моїм вимогам, бачити, як така розумна і незалежна жінка, як Поппі, дозволяє мені піклуватися про неї, довіряє мені спрямовувати її в потрібне русло. І тоді я відчув себе ідіотом. Я вхопився за стільницю, згадуючи свої заняття з жіночих студій у коледжі, монахиню-феміністку в семінарії, яка описувала кожен болючий випадок мізогінії в історії Церкви. Я поводився як свиня, і не з однієї причини. Мені потрібно було відновити контроль над собою, вийти до неї і сказати, що після того, як вона випила, їй потрібно йти. Я б чесно розповів про свою боротьбу і сподівався, що вона зрозуміє.

Навіть якщо вона зненавиділа б мене за це. Бо я заслуговував на її ненависть.

Але спочатку про випивку. Хоча я любив скотч, я зазвичай пив його сам або з братами, тому у мене не було відповідних склянок для нього. Насправді, у мене взагалі не було склянок для пиття. Тож я виніс скотч у двох надщерблених кавових горнятках. Будь чемним, будь чемним, будь чемним, сказав я собі, коли наближався до неї. Не перестрибуй через її кістки. Не фантазуй про те, щоб трахнути її цицьки. Будь хорошим священником.

Я запропонував їй віскі.

— Вибач за кружки.

Вона посміхнулася.

— Але вони такі класні.

Я закотив очі і сів у крісло біля каміна, що було поганою ідеєю, тому що це означало, що вона сиділа біля моїх ніг, а це тільки посилювало всі погані думки.

Зараз або ніколи, Тайлере, сказав я собі. Ти повинен це зробити.

— Поппі..., - почав я, але вона перебила мене.

— Ні, це я повинна вибачитися, - сказала вона. — Зрештою, це те, для чого я сюди прийшла, - вона нахилила голову, щоб зустрітися з моїми очима, і вогонь засяяв крізь її волосся, показуючи, де воно сохне безладними хвилями. — Я почуваюся жахливо через сьогоднішній день. Я не в собі через те, що сталося зі Стерлінгом, і чомусь, коли ти так захищав мене сьогодні вдень, я запанікувала.

Ми з тобою обидва намагаємося.

— І я буду чесною, адже я все ж таки розмовляю зі священиком. Все ускладнюється тим, що я не можу перестати думати про тебе весь час, і це мене вбиває.

Усе в мені загорілося, бо це були перші й останні слова, які я хотів почути, і я здригнувся. Вона опустила очі донизу, як поранена, і це пронизало мене наскрізь. Вона думала, що я відкидаю її потяг, відкидаю її. Чорт, ніщо не було далі від правди, але не було способу пояснити це, не заплутавши ситуацію ще більше, ніж вона вже була.

— У будь-якому разі, - продовжила вона тихим голосом, — мені шкода, що я накинулася на тебе сьогодні вдень. І мені також шкода за те, що сталося минулого понеділка. Я скористалася тобою. У мене в житті стільки лайна, і я вилила його на тебе, тому що ти був тут і був добрим.

Я нахилився вперед, намагаючись зібрати сили, щоб сказати те, що потрібно було сказати.

— Я радий, що ти прийшла сюди і що тобі шкода, не те, що тобі повинно бути шкода, тому що вина за те, що сталося після твоєї останньої сповіді, лежить повністю на моїх плечах. Але я радий, бо це означає, що ти розумієш, чому це не може повторитися. Я маю обітницю дотримуватися, шанувати Бога, шануючи його дітей, його агнців. Ти прийшла до мене по допомогу, а натомість я..., - Я зупинився, не в змозі вимовити слова. Але тепло все одно кинулося до мого паху, коли слова з того дня вистрілили в моїй голові, як кулі крізь балістичний гель. Кицька. Клітор. Член. Кінчити. Мені не потрібно було дивитися, щоб зрозуміти, що мої спортивні штани були небезпечно близькі до того, щоб розкрити ці думки.

— Я скористався тобою, - закінчив я натомість.

Вона стиснула губи.

— Ти не використав мене. Так, у моєму житті зараз коїться якесь лайно, але я сама собі господиня, здатна робити власний вибір. Я не пошкоджена, я не росла в нелюбові. Я не чистий аркуш, на якому чоловіки можуть проявляти свою волю. Я вирішила переспати зі Стерлінгом. Я вирішила дозволити тобі кінчити на мене. Я хотіла цього, і ти не можеш сказати мені, що я цього не хотіла. Ти не маєш права казати мені, що я була не більше, ніж мимовільним свідком.

Вона стояла, її щоки були червоними не лише від вогню.

— Не хвилюйся. Я більше не потурбую тебе своїм тілом. Я поважатиму твою обітницю, а разом з нею і твоє застаріле лицарство.

Це було боляче. Це було пекельно боляче, тому що я щойно намагався зібрати всі свої постмодерністські, феміністичні союзницькі думки, намагаючись придушити ту частину мого мозку, яка фантазувала про те, як вона повзатиме голою по моїй підлозі з чашкою односолодового віскі, що балансує на її спині.

І саме тому, я думаю, я схопив її за руку і смикнув її між своїх ніг. Вона задихалася, але не виривалася. Я був на ідеальній висоті, щоб сісти і смоктати її сосок через сорочку, що я і зробив. Її руки перебирали моє волосся, коли вона стогнала.

— Я думала, що ти щойно сказав..., - вона застогнала, коли я ніжно прикусив, а потім відновив смоктання.

— Ти маєш рацію, - сказав я, відступаючи назад. — Я не повинен цього робити.

Її обличчя злегка опустилося, але вона кивнула, відсторонюючись, і тоді я схопив її за стегна і потягнув вниз, так що вона сіла на моє стегно, її кицька одразу ж почала тертися об мене в чарівно-потрібній манері.

— Я не повинен садити тебе на коліна і шльопати по дупі за те, що ти нахабна маленька шльондра і прийшла сюди без бюстгальтера, - прогарчав я їй на вухо. — Я не повинен скручувати мотузки навколо твоїх зап’ясть і щиколоток, поки не оголиться твоя піхва, а потім трахати тебе, поки ти не зможеш більше ходити. Я не повинен перевертати тебе і трахати твою дупу, доки в тебе не потечуть сльози з очей. Я не повинен відвезти тебе в стрип-клуб і трахнути в задній кімнаті, щоб ти забула про Стерлінга, і єдине ім’я, яке ти пам’ятатимеш, це моє, - я знову злегка вкусив її за сосок. — Або Боже.

Я засунув два пальці в пояс її шортів і потягнув вниз, еластична тканина розтягнулася і дала мені змогу побачити те, про що я вже здогадувався. Там був плавний підйом її лобкової кістки, її клітор видно як крихітний, м’який бутон плоті, бутон, який просто благав, щоб його торкнулися.

— Чому ти прийшла сюди сьогодні, Поппі?, - запитав я, доторкаючись до її грудей, тихо стогнучи від відчуття їхньої ваги в моїй руці. Я тримав іншу руку на місці, все ще дивлячись на її голу кицьку. — Ти справді прийшла вибачитися? Чи ти прийшла сюди посеред ночі, без ліфчика і трусиків, щоб спокусити мене? Знаєш, це гріх. Свідоме спонукання іншої людини до протиправних дій чи думок. Ні, не відвертайся.

Вона почала відвертатися, і я знав, що посилаю сигнали настільки змішані, що їх неможливо було зрозуміти, вони були змішані, незрозумілі, але тоді я прошепотів:

— Ще один. Дайте мені ще один.

Ще один що? Здивувався я, навіть коли говорив. Ще один оргазм? Для неї? Для мене? Ще один шанс? Ще один погляд, ще один смак, ще одна хвилина, щоб прикинутися, що ніщо не заважає нам бути разом?

А потім я зашарівся. Це був дурний спосіб сказати це, бути разом так, ніби мій потяг до Поппі Денфорт був чимось більшим, ніж три роки безшлюбного знайомства з найсексуальнішою жінкою, яку я коли- небудь зустрічав. Ніби якась таємна частина мене хотіла зробити більше, ніж просто трахнути її, вона хотіла запросити її на вечерю, приготувати їй сніданок і заснути з нею в моїх обіймах. Вона дивилася на мене весь час, поки я думав про це, дивилася голодними горіховими очима, голодним ротом і цицьками, такими жвавими і м’якими під сорочкою.

— Сьогодні ввечері, - сказав я їй. — У нас є це. А потім більше нічого.

Вона кивнула, потім ковтнула, наче у неї пересохло в роті. Я спостерігав, як рухається її горло.

— Ставай на коліна, - хрипко сказав я.

Вона намагалася підкоритися, ставши на коліна між моїми ногами і дивлячись на мене крізь довгі темні вії, які переслідували мої думки, коли я не спав.

— Знімай сорочку.

Вона стягнула бавовняну сорочку через голову і кинула її на підлогу, і мені довелося затиснути в кулаки свої спортивні штани, щоб не схопити її і не вибити їй мізки, тому що, бляха-муха, ці груди були ідеальними. Кремово-бліді з темно-рожевими сосками, досить маленькі, щоб їх можна було охопити кінчиком пальця, але достатньо великі, щоб я міг легко втягнути їх до рота. Я хотів бачити, як мій член ковзає між цими грудьми, я хотів виплеснути на них свою кульмінацію, я хотів відчути, як вони притискаються до моїх грудей, поки я розтягую своє тіло на її грудях. Але не було б кінця тому, що я хотів зробити з цією маленькою овечкою, незалежно від того, скільки разів і якими способами я мав її. Вона створювала в мені цю ненаситну яму, зяючу прірву потреби, і навіть у своєму затьмаренні я бачив, наскільки це буде руйнівно, якщо я не зупиню це.

І зупинка станеться незабаром... просто не зараз.

Я опустив пояс власних штанів рівно настільки, щоб звільнити свій член, залишивши сорочку на собі. Мені подобається бути одягненим, коли я трахався, завжди подобалося; немає нічого більшого, ніж гола жінка, яка лазить по тобі, муркоче біля твоїх ніг і пищить у тебе на колінах, і все це в той час, як ти повністю одягнений. (І так, я усвідомлюю, що це теж лайно з точки зору фемінізму і всього такого. Вибачте).

Поппі здригнулася, її рука потягнулася до тонкої тканини між ногами, пестячи себе.

— Ти залишила мокру пляму на моїй нозі, ягнятко, - сказав я, дивлячись вниз на своє стегно, де її збудження просочилося крізь тканину її шортів і моїх штанів. — Ти чогось хочеш?

— Я хочу кінчити, - прошепотіла вона.

— Але ти можеш змусити себе кінчити в будь-який час, коли захочеш. Ти прийшла сюди сьогодні, бо хочеш чогось іншого. Чого ж?

Вона завагалася, а потім відповіла.

— Я хочу, щоб ти змусив мене кінчити.

— Але ти ж знаєш, що не можна просити.

— Але я знала, що це неправильно просити... або хотіти.

У мене перехопило подих. Це було неправильно. Все це, дуже неправильно.

І Ісус допоміг мені, чомусь це зробило все це ще солодшим.

— Лижи, - сказав я, вказуючи на свій член. Мої руки все ще були біля стегон; я не намагався утримувати себе для неї. Замість цього я відкинувся на спинку крісла і спостерігав, як вона одним довгим рухом провела язиком від моєї основи до кінчика. Мої пальці впилися в крісло, шиплячи, коли вона зробила це знову. Я вже й забув, наскільки це було добре, яким гладким і м’яким може бути жіночий язик, наскільки досконалим він відчувався, проводячи лінії вздовж чутливої нижньої частини мого члена, вимальовуючи ніжні кола навколо верхівки. Слухняна овечка, вона не робила нічого, окрім як лизала, її рука все ще була між її ногами, її очі були прикуті до моїх у тьмяному світлі.

— А тепер смокчи, - сказав я їй. Короткий спалах посмішки, яка кричала про Лігу Плюща, фінансовий аналіз і смак до хорошого шампанського, а потім її голова стала нічим іншим, як масою темних хвиль між моїми ногами.

Тепер я справді застогнав. Чи було якесь видовище, за яким я сумував більше, ніж за цим? Голову, що нетерпляче рухається між моїми стегнами? Але потім я згадав той понеділок у церкві, її зігнуту над піаніно і її піхву, єдине, що було в моєму баченні. Вона сиділа на мені, терлася своїм клітором об мій член.

Я багато чого пропустив.

Мої стегна і ноги практично вібрували від придушеної потреби заштовхнутись їй в рот, і я трохи потішив себе, перебираючи руками її волосся і тримаючи її над своїм членом, підштовхуючи стегнами, поки не вдарився об задню стінку її горла, здригаючись, коли я вислизав назад, губи і зуби, язик і піднебіння, все це погладжувало мене, розпалюючи мене ще сильніше. Я ніколи раніше не був таким твердим, я був впевнений в цьому, і коли я відірвав її губи від свого члена, я міг бачити кожну жилку, відчувати болісно набряклий гребінь, коли він спалахував, а потім повертався до мого кінчика.

Тоді я зрозумів, що мушу помацати її кицьку. Якщо це востаннє, якщо це все, то я мусив це зробити. Я маю на увазі, що я вже вчинив смертний гріх, дозволивши їй відсмоктати мені. Чи буде набагато гірше, якщо вона знову почне тертися об мене своєю кицькою?

Або якщо я увійду лише наполовину всередину? Це все одно не було б справжнім сексом, не зовсім, і я б одразу ж витяг його назад. Я просто хотів відчути це один раз. Лише раз.

Чорт, я говорив, як підліток. Мені також було байдуже в той момент, з найтвердішим членом у світі і з найкрасивішою жінкою, яку я коли- небудь бачив, яка все ще стояла переді мною на колінах, розтуливши рота, з пиздою, що звивалася в неприхованому бажанні.

— Знімай шорти і сідай на стійку, - наказав я їй. Вона встала, зняла шорти, пройшла на кухню (де, на щастя, всі штори були опущені) і стрибнула на стіл.

Я повільно підійшов до неї, моя кров закипала в жилах, бо я знав, що підійшов дуже близько до краю, до точки неповернення, але мені хотілося, хотілося кинутися в невідомість, якщо невідомість – це Поппі. На все інше було начхати.

Я відчув її запах, коли підійшов до столу, суміш її збудження і чистого мила з легким натяком на лаванду. Я розсунув її ноги так далеко, наскільки дозволяла поверхня, я підійшов до самого краю, так що коли я притиснувся до неї, мій член притулився до її складок.

Вона облизала свої червоні губи, зустрівшись з моїми очима. Облизала губи, наче хижак, що збирається мене зжерти, але це було зовсім не так, зовсім не так, і раптом мені захотілося розмазати цю червону помаду, яка о третій годині ночі все ще була ідеальною, наче вона знову нанесла її перед тим, як прийти до мене. Так, коли я закінчу з нею, цей ретельно нанесений колір буде скрізь, і вона відчує себе позначеною, обраною. Я нахилився вперед і поцілував її вперше. Її губи були такими ж м’якими, як я очікував, навіть м’якшими, але вони були твердими, чого я не очікував, і не відразу піддалися мені. Якби я не жив тим життям, яким жив до мантії, я б не зрозумів її небажання. Але я жив, і я зрозумів.

— Ти хочеш, щоб я бився за неї, ягнятко?, - прошепотів я їй в губи.

Вона кивнула, затамувавши подих.

— Ти хочеш, щоб я вкрав його у тебе?

Ще один кивок.

— Силою?

Тремтячий видих. І нарешті ще один кивок. Моя маленька овечка хотіла грубо, і знаєте, я хотів дати їй це саме так. Мої губи стали невблаганною силою, актом природи – актом Бога і я стиснув її потилицю так сильно, як тільки міг, притиснувши її обличчя до свого. Я втиснувся стегнами в неї, терся об неї, а вільною рукою взяв її груди, стиснув так люто, що я знав, вона відчуває кожен кінчик пальця як яскраву точку дискомфорту. Повільно, дуже повільно, її рот відкрився мені, і коли наші язики вперше зійшлися в клубку шовку та обіцянок, я ледь не втратив свідомість прямо там і тоді.

Її рот був жадібним, але мій був ще жадібнішим, і ми боролися один з одним, хто кого швидше з’їсть, хто перший візьме те, що хоче, хто більше візьме, і незабаром вона перетворилася на звивисту форму гладких м’язів і м’яких вигинів, її стегна смикалися проти моїх, а руки стискали моє волосся і дряпали спину.

Коли я нарешті розірвав наш поцілунок, я із задоволенням побачив, що помада справді размазалась. Вона пасувала до її розмазаної підводки та дикого волосся, до її рук, що стискали мою дупу.

— Я хочу бути всередині тебе, - сказав я. — Хоч трохи. Просто відчути це.

— О Боже, - зітхнула вона. — Будь ласка. Це все, про що я думала з моменту нашої зустрічі.

— Ти повинна триматися дуже, дуже нерухомо, - попередив я її. — Ти будеш добре поводитися?

Вона закусила губу і кивнула, і тоді я взяв себе в руки. Я не міг повірити, що роблю це, та ще й на кухні мого власного клятого пасторату не те, щоб це було гірше, ніж підлога у святилищі. Але з її розсунутими ногами, з тим, що вона майже скиглила від поцілунку, я не зміг би себе зупинити, навіть якби спробував. А намагатися я точно не хотів.

Тримаючи себе в руках, я притиснув головку свого члена до її клітора, провівши рукою повз вхід в її дупу. Вона затремтіла так, що я зрозумів, що вона не заперечує проти цього, і мені доведеться додати це до речей, про які я гірко шкодую, що ніколи не мав. Я піднявся вище, знову пройшовши повз її отвір до клітора. Вона зробила агонізуючий вираз обличчя, і мені захотілося кінчити на нього. Після ще кількох спроб я не міг більше чекати, я повинен був зробити це, інакше я міг би померти на місці. Я притулився лобом до її лоба, ми обидва дивилися вниз і спостерігали, як мій кінчик притискається до неї і повільно ковзає всередину. Я зупинився, коли верхівка мого члена опинилася в ній, а потім застиг, м’язи тремтіли. Ми обоє просто витріщилися на це неможливе видовище: я в ній, священик, який куштує заборонений плід і ледве стримується, щоб не з’їсти його весь.

— Що ти відчуваєш?, - прошепотіла вона.

— Це відчувається..., - мій голос був схожий трішки більше, ніж зітхання в цей момент. — Це наче рай.

Вона була такою тугою, її піхва стискала мій кінчик, і не було слів, щоб описати, що ця мокра, слизька шкіра зробила зі мною, тому що вона переписувала мій розум і мою душу, моє майбутнє і моє життя. Це було відчуття настільки низьке і первісне, настільки смачне, що я б убив, щоб відчути його, я б убив когось прямо зараз, якби це означало, що я знову зможу встромити свій член у цю жінку. Півтора дюйма прокляття, і все, про що я міг думати, це про те, щоб зануритися ще глибше в пекло. Вона трохи похитнулася вперед, не в силах втриматися, як жадібне ягня, і я схопив її за шию, мої ноги тремтіли від зусиль, щоб не кінчити від одного лише цього маленького руху.

— Не рухайся, трясця, або я кінчу раніше, ніж захочу, і якщо це станеться, то я візьму тебе на коліно і буду шльопати по дупі, поки ти не навчишся слухати, - суворо сказав я.

Мій наказ мав передбачуваний ефект – мурашки побігли по її руках. Її дихання було гучним і різким, що лунало в маленькій кухні.

— Бляха, - прошепотіла вона. — Бляха. Це найгарячіша річ, яку я коли-небудь робила.

Це було, можливо, найгарячіше, що я коли-небудь робив, а я робив багато гарячих речей за своє життя з багатьма гарячими жінками, але жодна з них не була такою, як Поппі. Червоногуба і біло шкіра. І, бляха, найсексуальніша жінка, яку я коли-небудь зустрічав.

— Я хочу відчути, як ти обертаєшся навколо мене, - сказав я, все ще притискаючись лобом до її лоба, наші погляди повернулися до того місця, де ми з’єдналися. Я знав, що ніколи не забуду цього до кінця свого життя, і я не хотів, щоб вона теж забула.

— Це не займе багато часу, - сказала вона, а потім трохи хрипко засміялася, що змусило її стиснутися навколо мене. Я зашипів, схопившись за стільницю, щоб не випустити її з рук.

— Вибач, - прошепотіла вона, і у відповідь я ковзнув рукою по її нозі до клітора і почав терти.

— Не рухайся, - нагадав я їй, коли ми спостерігали, як моя велика рука, засмагла і мозоляста від усіх тих випадкових робіт, які я виконував по церкві, вдавлюється в її м’яку рожеву плоть, як вона тремтить навколо кінчика мого члена.

— Я намагаюся не рухатися, - прошепотіла вона, і я зрозумів, що вона намагається, що вона хоче бачити, як я обертаюся навколо неї так само сильно, як і вона навколо мене. Я збільшив силу і темп своїх пальців.

— Брудна дівчинка, - прошепотів я. — Настільки брудна, що дозволила мені встромити його в себе. Тобі це подобається, коли тебе так розкривають і використовують? Б’юся об заклад, тобі також подобається, коли тебе називають брудними іменами.

— Будь ласка, - застогнала вона.

— Будь ласка, що, ягнятко?

Вона ледве могла говорити, її голова відкинулася назад на шафи, а вигнута спина притиснула груди ближче до мене.

— Імена, - вирвалося у неї. — Мені подобаються... імена...

Бляха. Вона дійсно збиралася вбити мене. Смерть від збудження. Смерть від вічної ерекції.

— Ти шльондра, Поппі?, - Я нахилив голову вниз і засмоктав сосок, насолоджуючись відчуттям, як він стискається на моєму язиці, коли я смокчу. — Ти точно поводишся як шльондра, змушуючи мене діяти таким чином. Ти змушуєш мене порушувати всілякі правила, а я ненавиджу порушувати правила, - я рушив до її шиї, цілуючи і кусаючи. — Ти візьмеш його всюди, де зможеш дістати, чи не так?

— Я..., - вона вдихнула, не в змозі закінчити, але їй і не потрібно було, тому що вона вже кінчала, її тіло хвилеподібно вигинається, ніби переслідуючи хвилі насолоди, що прокочувалися по ньому. Знову і знову її кицька стискала головку мого члена, стискаючись і пульсуючи, і лише усвідомлення того, що я можу змусити її кінчити завдяки не глибоким проникненням, змусило мене майже збожеволіти.

Вона впала в мої обійми, коли спускалася, поклавши голову мені на плече.

— Твоя черга, - сказала вона, торкаючись моєї шкіри.

Я почав вириватися, але вона схопила мене за стегна і зупинила.

— Ні, - сказала вона. — В мене.

— Поппі, - почав я.

— Я приймаю протизаплідні таблетки, - її щелепа відвисла, коли вона дивилася на мене. - Я хочу бачити, як вона розливається навколо тебе. Я хочу, щоб це було там, де це належить – в мені. Будь ласка, Тайлере. Якщо це востаннє, дай мені одну річ.

Тайлер. Вона ніколи не називала мене так раніше. І тепер це було там, біля основи мого хребта, підживлювальне її брудними словами, яка жінка благала про це? Яку жінку це заводило? Але, чесно кажучи, я погодився б на все, яким би небезпечним воно не було, тож я кивнув, стиснувши щелепу. Вона відкинулася на спинку шафи, піднявши п’яти до прилавка. Зміна її положення не зрушила мене глибше всередину, але змусила її вигнутися і притиснутися до мене, і моя кульмінація підступила ближче. Вона ковзнула руками до нижньої частини грудей, проводячи великими пальцями по все ще твердих сосках, стискаючи груди разом і розсовуючи їх, підкреслюючи, наскільки вони були до біса соковитими, і майже засліплюючи мене хтивістю одночасно.

Боже, мені потрібно було кінчити.

Потрібно було штовхати.

Треба було трахатись.

Потім її пальці дісталися до клітора, і вона знову почала кінчати, інші пальці піднялися вгору, щоб ковзати в її роті, і я був зачарований цими губами, цим злим ротом, ротом, який зробив мій член з твердого, як трах, до твердішого, ніж трах біля каміна раніше. А потім неслухняна дівчинка, вона злегка поворушила стегнами, вигинаючи їх рівно настільки, щоб трохи підштовхнути мене всередину і виштовхнути з себе, така мокра, така туга, і ось вона пронизала мої яйця і піднялася вгору по моєму члену, і ми обидва спостерігали, як це сталося, як мої стегна смикалися, м’язи живота підстрибували, а потім я еякулював. Мої ноги ледве витримували мою вагу, і я ледве дихав, коли це проривалося крізь мене, моя перша кульмінація у жінку за багато років, але я змусив себе стояти нерухомо, бо хотів запам’ятати цей момент назавжди, сперму, що капала, і її кицьку, таку мокру, і її ноги, розсунуті в священному вітанні. Пульсація нарешті сповільнилася, і вона поклала голову мені на груди, зробивши це щасливе, задоволене маленьке зітхання, і моє серце скрутилося в грудях, вимагаючи всього, що воно хотіло зараз, коли його можна було почути над моєю нестримною хтивістю.

— Чорт, - пробурмотів я, нахиляючись вперед і втискаючись обличчям в її пахуче волосся. — Що ти робиш зі мною?

Ми ще довго стояли так, жоден з нас не хотів, щоб це закінчилося, але потім увімкнувся кондиціонер, обдавши нас холодним повітрям, і Поппі затремтіла, все ще гола. Я попросив її залишитися на стійці, поки я взяв мочалку і помив її теплою водою, а потім допоміг їй знайти свій одяг і дійти до дверей.

— То я побачу тебе завтра на Службі Божій?, - запитала вона.

— Поппі...

— Знаю, знаю, - сказала вона з сумною посмішкою. — Завтра ми почнемо з чистого аркуша. Цнотливо. Чисто.

— Добре, але це не те, що я хотів сказати.

Її брови нахмурились.

— А що ти хотів сказати?

Я нахилився і притулився губами до її губ. Востаннє. Останній поцілунок.

— Я хотів подякувати тобі. За віскі і за... за те, що щойно сталося.

Вона підняла на мене очі, а потім заплющила їх, коли я поглибив наш поцілунок, смакуючи кожен сантиметр її рота, впиваючись у нього так само ніжно і з любов’ю, як я робив це раніше з люттю. Я ніколи не хотів рушати з цього місця, я хотів лише відчувати її смак, дихати повітрям, яким ми дихали, відчувати тепло її тіла біля мого – і також вдавати, що я не чекаю цунамі провини і каяття на все життя.

— На добраніч, - промовила вона до моїх вуст.

— На добраніч, ягнятко, - відповів я.

Відійшовши, я відчув, що наступаю на уламки скла, але нічого не міг з собою вдіяти, вона була така широко розплющена і така відкрита для моєї любові, і це був інстинкт, більше ніж будь-що інше, що змусив мене накреслити маленький хрестик на її лобі.

Благословення.

І, сподіваюся, обіцянку зробити краще.

Розділ Десятий

Мій телефон несамовито дзижчав на моєму столі. Був понеділок, два дні після не-справжнього-сексу, і я думав про те, що за кілька хвилин зустрічаюся з Поппі за обідом. Я прибирав на прилавку і згадував, який вид відкривався з цього місця два дні тому. Я навіть не намагався розгадати, про що йшлося в тексті. Воно було від єпископа Бове, а мій бос не тільки жахливо писав смс, але й був дуже не впевнений у своїх жахливих смс, тому я знав, що він зателефонує одразу після того, як надішле повідомлення, щоб переконатися, що я його отримав (а потім перекладе його для мене).

Звісно, за мить мій телефон задзвонив, а на кухні луною лунала пісня з «Ходячих мерців». Зазвичай я наспівував би пару куплетів, зазвичай я був би більш ніж радий поговорити з грубим, принциповим чоловіком, який реформував нашу єпархію і боровся за реформу разом зі мною, але сьогодні я відчував лише колючий трепет, ніби він знав, що я робив минулої ночі. Ніби він здогадався про це, як тільки почув мій голос.

— Алло?

— Ти поїдеш на з’їзд духовенства Середньої Америки наступного року?, - запитав єпископ Бове, переходячи відразу до справи. — Я хочу зібрати групу експертів. І хочу, щоб ти до неї увійшов.

— Я ще не вирішив, - відповів я, і зрозумів, що мої долоні спітніли, ніби мене викликали до кабінету директора, або зупинили, або ще щось. От лайно. Якщо я так нервувала, розмовляючи з ним по телефону, то що б я робив, побачивши його особисто?

— Я думаю, що це нарешті той рік, коли ми отримаємо ту панель, яку ми хочемо, - сказав єпископ. — Ти знаєш, як довго я на цьому наполягав.

Панель, яку ми хочемо... панель з питань зловживань. Єпископ Бове подавав пропозиції в організацію безперервної освіти духовенства протягом останніх чотирьох років і щоразу отримував відмову. Але керівництво в організації змінилося, відповідальними стали молоді організатори, і я знав, що Бове приватно сказали, що він нарешті отримає свою суперечливу комісію. Але як я міг сидіти в бальному залі готелю, дивлячись на море священиків, і наважитися читати їм лекцію про небезпеку блудної священичої сексуальності? Я подивився на свою стільницю, на якій я всунув Поппі. Не до кінця. Не до кінця, але достатньо, щоб кінчити. Достатньо, щоб змусити її кінчити. Я потер очі, намагаючись затулити їх. Чи може обітниця бути порушена не до кінця? Чи може гріх бути не до кінця здійсненим?

Звісно, ні. І навіть якщо ніхто ніколи не дізнається про це, я ж розумію, що зруйнував свою легітимність у стосунках із самим собою, і, можливо, це гірше, ніж зруйнована моя суспільна легітимність. У що я себе втягнув? Чи зможу я коли-небудь знову дозволити собі говорити, проповідувати про те, що мене найбільше хвилює?

— Тайлере?

— Якщо Ви отримаєте панель, я буду там, - пробурмотів я, все ще потираючи очі. Я бачив іскри.

Краще, ніж бачити мої гріхи.

— Я знав, що ти це зробиш. Як там церква Святої Маргарити? Як Міллі? Минулого тижня вона влаштувала єпархіальному бухгалтеру пекло за те, що той загубив ваші квартальні звіти про десятину. Я чув, що вона довела бідолаху до сліз.

— Тут все добре, все йде дуже добре, - збрехав я. — Просто готуюся до всієї цієї осінньої молодіжної фігні.

І знаєте, на півдорозі, блядь, до навернення.

— Добре. Я пишаюсь тобою, Тайлере. Я не часто це кажу, але те, що ти зробив у цьому місті, було просто дивом.

Зупиніться, - беззвучно благав я його. - Будь ласка, зупиніться.

— Ти робиш справу Христа, Тайлере. Ти є таким прикладом.

Будь ласка, будь ласка, зупиніться.

— Що ж, я відпускаю тебе. Я напишу тобі, як тільки щось дізнаюся.

— Ви впевнені?

— Гаразд, я зателефоную. Бувай, Тайлере.

Я поклав слухавку і хвилину дивився на свій телефон. Я прокинувся, кажучи собі, що вчора був день, коли я почав все спочатку. День моєї цнотливості. І що сьогодні буде ще легше. Тоді чому я відчував, що мої гріхи все ще переслідують мене?

Тому що ти не сповідався в них, Тайлере.

Я був ідіотом. Я повинен був зробити це на самому початку. Я щотижня сидів по один бік будки чому мені не спало на думку шукати інший бік? Шукати прощення і відповідальності, яких потребує кожна людина? Наступного тижня. Наступного четверга я поїду до Канзас-Сіті, щоб відвідати свого сповідника – чоловіка, з яким я навчався в семінарії, а потім повечеряю з мамою і татом, і все буде набагато краще.

Я відчув невелике полегшення від цього плану. Все буде добре.

***

Поппі прийшла вчора вранці на Службу Божу і розшукала мене після неї, щоб домовитися про наші плани на сьогоднішній обід. Я хотів пообідати з нею прямо тоді чи запросити її на обід, я не був упевнений але вона зникла, як тільки наші плани з’ясувалися, а потім мене оточив звичайний натовп тих, хто затримується після служби. Чи намагалася вона тримати дистанцію? І якщо так, то чи тому, що хотіла цього? Чи це була нібито послуга для мене? Думка про те, що відтепер ми будемо так поводитися один з одним діловито і різко зробила мене гостро нещасним.

Що було нерозумно, бо саме цього я хотів, чого мав би хотіти але не хотів. Я хотів обох життів, де ми були вірянином і священиком, і життя, де ми були чоловіком і жінкою – і з кожною миттю, що минала без моїх вуст на шкірі Поппі, все більше і більше моєї сили волі витікало, поки я не залишився з неприємним усвідомленням того, що я витримаю будь- яку провину чи покарання, аби знову доторкнутися до неї.

Сьогодні ці думки все ще затьмарювали мою голову, коли я зібрав свої речі і пройшов два квартали до найближчої виноробні. Я очікував побачити Поппі саму, але був приємно здивований, побачивши, що вона жваво розмовляє з Міллі у винному саду, а на столі стоїть відкрита пляшка чогось білого і охолодженого.

Поппі помахала мені рукою.

— Я запросила Міллі сподіваюся, ти не проти?

— Звичайно, не проти, - перебила Міллі, перш ніж я встиг відповісти. — Цей хлопець ледве може визначити час, не кажучи вже про бюджет для великого проекту, - я насмішкувато насупився на неї.

— Я хочу, щоб ти знала, що в цій сумці у мене дуже впорядкована купа стікерів і барних серветок.

Міллі надулася, наче я підтвердив всі її найтемніші побоювання. Я глянув на Поппі, якась незріла частина мене хотіла переконатися, що вона засміялася, а потім пошкодував, що не засміялася, коли я побачив, як чудово вона виглядає. На ній були бірюзові вузькі джинси і досить вільна футболка, м’яка тонка бавовняна, яка нагадала мені сорочку, яку вона носила в суботу ввечері... сорочку, через яку я смоктав її соски. Її волосся було заплетене в безладну косу, перекинуту через одне плече, а очі були більше зеленими, ніж карими у сонячному світлі, що проникало крізь виноградну лозу, що вкривала перголу, а губи знову набули свого фірмового червоного кольору, і чому вона мала бути такою до біса сексуальною весь цей час?

— Сідай, мій хлопчику, поки рислінг не зігрівся, - сказала мені Міллі. — А тепер, Поппі, розкажи отцю Беллу те, що щойно розповіла мені.

Я витягнув кований стілець і вмостився, вже спітнівши від ранньої вересневої спеки. Міллі налила третій келих прохолодного вина, і я прийняв його, вдячний за те, що мені було на що дивитися, окрім Поппі.

— Ну, - почала Поппі, — почнемо з того, що я не знайома з тим, що ви, робите для збору коштів, або з тим, що ви робили в минулому, тому я не хочу нікому наступати на п’яти абощо.

— Ти не наступатимеш, - пообіцяв я. — Але скажи мені, якщо я це зроблю.

— Але скажи мені, якщо я це зроблю. Це ж твій проект, зрештою.

— Це проект церкви, - відповів я. — І оскільки ти ходиш до церкви Святої Маргарити, я б сказав, що це і твій проект теж.

Вона почервоніла від щастя, наче їй це було приємно, малюючи круги по краю свого iPad, коли говорила. Я згадав свої думки про неї під час нашої зустрічі, що вона була природженим волонтером, людиною, яка любить допомагати. Я побачив це в її очах, коли вона говорила, хвилювання і мету.

— Я помітила, що у Вестоні проводиться величезна кількість сезонних фестивалів, що не є чимось незвичайним для містечка, де продаються ліжко-місця, - говорила вона. — І я помітила на церковному сайті, що ви рекламуєте, що тримаєте двері відчиненими для відвідувачів під час цих фестивалів – чи робили ви коли-небудь більше?

— Не зовсім, - відповіла Міллі.

— І скільки відвідувачів ви зазвичай отримуєте?

Я спробував пригадати.

— Три? Чотири?

Поппі кивнула, ніби я довів її правоту.

— Я думаю, що фестиваль – це чудова можливість залучити більше добродійників, якщо ми правильно нею скористаємося. Цій будівлі понад сто п’ятдесят років і саме за таким старовинним шармом люди приходять сюди. Це і випивка. Тож ви влаштовуєтесь на тротуарі, роздаєте місцеве вино і віскі з винокурні, але тримайтесь подалі від звичайного церковного розпродажу. Люди приходять не для того, щоб купити кулінарні книги чи вервиці вони приходять подивитися. І ви даєте їм випивку безкоштовно, так що вони відчувають себе несвідомо зобов’язаними вам.

Я бачив Бізнес-Мак прямо зараз, як вона ефективно і легко перераховує свої пункти, перекочуючи стилус між пальцями, коли говорила. Я бачив заможну вихованку школи-інтернату, випускницю Дартмута, жінку, створену для великих залів засідань і корпоративних перемог.

— Так чи інакше, ви робите церкву місцем призначення для людей, які блукають навколо. Це перший крок. Але що важливіше, ви звертаєтеся до місцевих газет і телевізійних станцій Канзас-Сіті. Ви перетворюєте церкву Святої Маргарити на місцеву цікаву новину, таку, що стає вірусною у Твіттері та Фейсбуці. Церква прагне зберегти традиції Середнього Заходу, ви наголошуєте на тому, що, за словами Міллі, плануєте зробити: зберегти оригінальні вікна, відновити оригінальні паркетні підлоги і відремонтувати стару кам’яну кладку. Люди люблять такі речі. А потім, третій крок, який насправді є нульовим, тому що ви робите цю частину перед тим, як робити щось інше, ви запускаєте Kickstarter для реконструкції, щоб, коли історії вийдуть в ефір і пости будуть перепощені, у людей було легке посилання, за яким можна було б перейти. Ви розширите сферу збору коштів від району Вестон до всього метрополітену Канзас-Сіті, а можливо, навіть далі.

Ця жінка була до біса розумна.

— То чому б просто не запустити Kickstarter і не з’явитися в новинах?

— Тому що, - сказала Поппі, нахилившись вперед, — вам потрібно привести натовп людей до церкви, щоб вони побачили її на власні очі, дізналися про її історію та потенційну реставрацію. Потрібно, щоб вони повернулися туди, звідки прийшли, і дали поштовх. Саме вони, швидше за все, почнуть ділитися і твітити, саме вони допоможуть вам подолати це перше зчеплення інерції, тому що вони вже вклали кошти, вони витратили час і енергію в церкву Святої Маргарити. Вони є вашими учнями. Ви їх навчаєте, а потім кажете: «Ідіть і робіть так само».

— Ти читаєш свою Біблію, - схвально сказав я. Вона посміхнулася.

Вона посміхнулася.

— Зовсім трохи. Міллі запросила мене на зустріч «Прийди і побачиш» наступного тижня. Цей вірш був на звороті брошури.

Зустрічі «Приходь і побачиш» були для людей, зацікавлених у приєднанні до Церкви, і тепер настала моя черга приховувати свою радісну реакцію. Незважаючи на все, що було між нами, вона все ще була щиро зацікавлена у вивченні віри.

— Мені здається, що твоя ідея звучить фантастично, - сказав я. — Ми вже майже все вичерпали. Ми майже вичерпали всі звичні засоби, і я думаю, що наша парафія не має коштів. У тебе це звучить так просто – наскільки дорого буде коштувати роздавати безкоштовне вино? Як мені взагалі зв’язатися з журналістами?

Поппі зубами зірвала ковпачок зі стилуса і почала робити нотатки на своєму iPad.

— Я подбаю про це. Тутешні виноробні нададуть вино – це легко. А новинні станції завжди шукають такі речі, це буде трохи більше, ніж відправити електронного листа, що я і зроблю цього тижня. І я також налаштую Kickstarter. Ви побачите – це не так вже й багато роботи.

— А мені здається, що дуже багато, - зізнався я. — Тобто, я думаю, що ти маєш рацію, і я хочу це зробити, але мені здається, що це багато для тебе.

— Гаразд, це дійсно виглядає як багато, але насправді, я обіцяю, що це не так. Особливо, коли я все підготую, все що тобі потрібно буде зробити, це бути чарівним і з квадратною щелепою перед камерами.

Міллі вдячно поплескала мене по руці.

— У нього це добре виходить. Він наша секретна зброя.

Поппі перевела погляд на мене.

— Так, це так.

Решту години ми витратили на планування, вирішуючи, який фестиваль має найбільший сенс для нашого збору коштів (Ірландський фестиваль) і хто що робитиме (Поппі робитиме майже все, але Міллі і я погодився, щоб нас викликали, де б ми не були потрібні, давши Поппі наші особисті адреси електронної пошти та номери телефонів). А потім Міллі сіла в свій золотистий седан «Б’юїк» і проїхала дві вулиці до свого будинку, а ми з Поппі пішли назад у напрямку церкви.

— Я не зможу сьогодні прийти до сповіді, - сказала вона з нізвідки. — У мене конференц-зв’язок. Сподіваюся, це нічого.

— Більшість католиків ходять до сповіді лише раз на рік. Все гаразд, - але я був трохи розчарований. (І, звичайно, не з тих причин).

— Я хотіла запитати...

— Так?, - з надією запитав я.

— Це прозвучить безглуздо. Нічого страшного.

Ми переходили головну вулицю, з тінистого тротуару на ще більш тінистий, і навколо нас був шум вітру в листі, птахи і ледь чутний гуркіт машин вдалині. Мені хотілося сказати їй, що зараз я віддав би їй усе, все, аби тільки ми могли назавжди залишитися в цій мирній бульбашці ранньої осені, тільки ми вдвох, і листя, і зелене тепло, в якому так легко відчувати, що Бог любить нас. Але я не міг сказати їй цього. Тому замість цього я сказав:

— Не думаю, що ви здатні поставити дурне запитання, міс Денфорт.

— Вам слід утримуватись від суджень, поки я не запитаю, отче, - сказала вона голосом, який наполовину був схожий на сміх, наполовину на зітхання.

— Я католик. Судити – це моя робота.

Це викликало у мене справжній сміх. Вона примружилася на цегляну будівлю церкви, коли ми наблизилися, а потім розправила плечі, ніби вирішивши піти на це.

— Справа ось у чому. Я хочу зайнятися цим... цією Божою справою. Я думаю, що це, можливо, перший вибір, який я відчула правильним з того часу, як зійшла зі сцени в Дартмуті. Але я не маю жодних рамок для того, щоб навіть думати про релігійне життя. Я знаю, що повинна приходити на Месу, читати Біблію, і це все здається досить простим. Але молитися... я відчуваю себе ідіоткою. Я відчуваю себе незграбною. Я ніколи раніше цього не робила і не впевнена, що роблю це правильно, - Вона повернулася до мене. — Тому я хотіла б знати, чи ти можеш мені з цим допомогти. З молитвою.

Я хотів сказати їй, що молитва – це не іспит, що Бог не оцінює, наскільки добре чи красномовно вона молиться, що навіть сидіння в тиші зараховується. Що ми, католики, прописали молитви, щоб обійти саме таку кризу. Але тут вітерець розвіяв пасмо волосся по її обличчю, і я, не думаючи, простягнув руку і зачесав її за вухо, а її очі заплющилися від мого дотику, і, бляха, бляха, бляха, що ж я збирався сказати?

— Сьогодні ввечері, - сказав я. — Після чоловічої групи. Знайди мене, і ми попрацюємо над цим.

Розділ Одинадцятий

Після чоловічої групи я забіг до свого офісу, щоб взяти вервицю і невелику брошуру з основними молитвами, і зайшов до святилища, знаючи, що Поппі, напевно, буде там раніше. Але я не знав, що вона стоятиме прямо перед вівтарем, дивлячись на хрест, а сутінкове світло, що лилося крізь вікна, забарвлювало її в темні коштовні тони – сапфіровий, малиновий і смарагдовий. Я не знав, що її плечі злегка здригаються, ніби вона плаче, і що всі двері та вікна будуть зачинені, тримаючи в середині пишне повітря, наповнене запахом ладану. Я зупинився, привітання на моїх вустах застигло від тиші, від важкої ваги тиші.

Бог був тут.

Бог був тут, і Він розмовляв з Поппі.

Я відчував кожний поцілунок повітря на своїй шкірі, коли наближався до неї, чув кожен її видих, а коли дійшов до неї, то побачив, як мурашки вкрили її руки, як сльози тихо котилися по її щоках. Була тисяча речей, які я мав би сказати, але я не міг змусити себе перервати цей момент, яким би він не був. Хіба що це не було справжнім перериванням, бо я відчув, що мене запросили до цього, ніби я мав бути частиною цього, і я зробив те, що вважав за потрібне: я обійняв її.

Вона притулилася до мене, її очі все ще були прикуті до хреста, і я просто тримав її, поки ми обоє дозволяли моменту накривати нас, купаючи нас у згасаючому світлі та тиші. Тіні повзли по підлозі і скупчувалися навколо наших ніг, секунди перетікали в хвилини, і повільно, повільно ми все більше наближалися, поки кожен дюйм її тіла не був притиснутий до мене, поки мій ніс не опинився в її волоссі, а її руки не переплелися через мої.

Близькість її і близькість божественна водночас були ейфорією, блаженством, і в мене майже паморочилося в голові, я відчував себе одночасно п’яним від неї і п’яним від мого Бога. І перед обличчям цієї нумінозної зустрічі не було місця для провини, не було місця для критичного самоаналізу і докорів. Було лише місце для того, щоб бути присутнім, бути там, і тоді вона повернулася в моїх обіймах, нахиливши своє обличчя до мого.

— Ти теж це відчуваєш?, - запитала вона.

— Так.

— З тобою завжди так?

Я похитав головою.

— Раз на тиждень, можливо. Іноді двічі. Я знаю людей, як мій сповідник, які відчувають це щомиті, і людей, як мій єпископ, які не відчувають цього ніколи.

— Це прекрасно.

Було вже зовсім темно, і не було нічого, окрім різних тіней, але навіть у тіні на її обличчі виблискували сліди сліз.

— Ти прекрасна, - прошепотів я.

Ми говорили тихими голосами; повітря все ще було важким від святості та присутності. І я мав би почуватися злим за те, що тримав Поппі ось так перед обличчям Бога, але наш палаючий кущ у мовчазній кімнаті якимось чином робив все більш правильним, ніби це було найдосконаліше, що я міг зробити, тримаючи її на руках і дивлячись вниз на її обличчя.

Я просунув пальці їй під підборіддя, тримаючи її обличчя під кутом до мого, і нахилився рівно настільки, щоб наші носи зіткнулися. Я міг би поцілувати її прямо зараз. Може, мені варто поцілувати її прямо зараз. Можливо, це був Божий план з самого початку, щоб ми опинилися тут, наодинці в цьому святилищі, і були змушені зіткнутися з правдою, що це було більше, ніж дружба, це було більше, ніж хтивість. Це було щось грубе, справжнє і незаперечне, і воно не збиралося зникати.

Вона тремтіла притиснувшись до мене, її губи розтулилися в очікуванні, і я дозволив собі вужчу межу, опустивши свій рот лише на долю дюйма вище її, міцніше обхопивши рукою її поперек. Ми були так близько, що буквально дихали одним подихом, наші серця билися в одному запаморочливому ритмі. Незважаючи на все, що сталося між нами, цей момент якимось чином відчувався більш інтимним, більш вразливим, ніж все, що ми коли-небудь переживали разом. Все інше відбувалося, коли я вдавав, що Бог не спостерігає за нами, але зараз не треба було прикидатися. Священне і профанне змішувалося і розпливалося, сплавлялося і зварювалося в щось нове, цілісне і єдине, і якщо це і є кохання, то я не знав, як хтось може витримати його вагу.

— Я не можу зупинитися, пробач, - сказав я, і в той же час вона сказала:

— Я намагалася триматися від тебе подалі.

І тоді я поцілував її.

Я доторкнувся губами до її губ один раз, просто щоб відчути м’якість її шкіри, яка промайнула повз мою, а потім серйозно притиснувся до її губ, пробуючи її на смак, повільно і глибоко, поки не відчув, як її коліна ослабли, і вона видала тихі звуки в глибині горла. Я цілував її доти, доки перед очима не з’явилася статика, доки не зміг згадати час, коли ми не цілувалися, доки не зміг відчути, де закінчується мій рот і починається її. Я цілував її доти, доки не відчув, що ми обмінялися чимось можливо, обіцянкою, або заповітом, або частинкою нашої душі. І коли я нарешті відсторонився, це було так, ніби я відсторонився заново, новою людиною. Хрещення поцілунком, а не водою.

— Ще, - благала вона. — Ще.

Я поцілував її знову, цього разу з голоду, з потреби, і по тому, як вона зітхала мені в рот, по тому, як її пальці скручували тканину моєї сорочки, я зрозумів, що вона б зробила для мене так само багато, як і я для неї, і я ніколи не хотів зупинятися, ніколи не хотів, щоб це закінчилося.

Але це мало статися.

Коли ми розійшлися, вона відступила назад і обхопила себе руками, злегка тремтячи від удару кондиціонера. Хмари надворі розійшлися, посилаючи крізь вікна вал срібла, і ми опинилися в казковому басейні сяючого місячного світла. Відчуття Бога все ще було там, але замість ваги ззовні, воно було схоже на іскри всередині, ніби божественне просочилося в мою кров. Я відчув легке запаморочення і сп’яніння.

— Я втомилася, - сказала Поппі, хоча її голос звучав не так втомлено, як ошелешено. — Думаю, мені треба йти додому.

— Я проведу тебе, - запропонував я. Вона кивнула, і ми разом залишили таємницю позаду, ніби йдучи до дверей святилища, ми йшли геть від того, що щойно сталося.

— Це було неймовірно, - прошепотіла вона.

— Мені казали, що я добре цілуюсь.

Вона штовхнула мене в плече.

— Ти знаєш, що я маю на увазі.

Ми були в притворі, але я не міг позбутися образу її, яка стояла перед хрестом, така відкрита і сприйнятлива до досвіду, який більшість людей відкинули б одразу.

— Поппі, мушу запитати. Щось сталося, що притягнуло тебе до церкви? Ти ходила туди в дитинстві, а тепер повертаєшся назад?

— Чому?

— Здається..., - я шукав правильну фразу, бажаючи висловити, наскільки добрим я вважаю її інтерес. — Я думаю, що це чудово, що ти стрибаєш у воду ногами вперед. Це просто не так, як багато людей роблять.

— З мого боку все відбувається набагато повільніше, - сказала вона, коли ми вийшли на вулицю. Я тримався на відстані від неї, поки ми спускалися кам’яними сходами до пагорба, на якому стояла церква. — Моя сім’я не релігійна, власне ніхто з наших знайомих не був релігійним. Думаю, вони завжди ставилися до неї з підозрою, як до чогось, що могло б викликати в людях такий запал, у кращому випадку безглуздого, а в гіршому небезпечного. Думаю, я завжди була трохи більш відкритою до цього. У коледжі я майже щотижня ходила з подругою до її буддистського храму, а на Гаїті працювала пліч-о-пліч з місіонерами. Але до того дня, коли я прийшла на сповідь, я ніколи не шукала цього сама.

— Що змусило тебе повернутися після цього?

Вона зробила паузу.

— Ти.

Я усвідомив це, коли ми спустилися вниз по сходах і увійшли в лісистий парк між церквою і її будинком. Там було яскраво від близько розташованих ліхтарів і місячного світла. Я прочистив горло, гадаючи, чи моє запитання щось змінить, але все одно вирішив його поставити.

— Це був я як священик? Чи я як людина?

— І те, і інше. Думаю, саме це і бентежить.

Тепер ми йшли мовчки, разом, але не разом, думаючи про красу тієї миті у святилищі, про те, як це – цілуватися, коли наші душі у вогні. Трясця. Для мене все це теж було таким заплутаним, за винятком того, що частини плутанини починали відпадати, що мало б прояснити, але я хвилювався, що насправді все навпаки, що я забуваю речі, які повинен був пам’ятати.

Наприклад, свою обіцянку стати кращим.

— Я хочу взяти тебе за руку прямо зараз, - різко сказав я. — Я хочу обхопити тебе за талію і притиснути до себе.

— Але ти не можеш, - тихо відповіла вона. — Хтось може за нами спостерігати.

Ми були в саду за її будинком.

— Я не знаю, що робити далі, - чесно сказав я. — Я просто...

Мені буквально більше нічого було сказати. Я не знав, як пояснити, що я відчуваю до неї, як я ставлюся до свого покликання, до своїх обов’язків і до того, що я готовий відмовитися від усього цього, бо хочу знову її поцілувати. Я хотів тримати її кляту руку в парку вночі.

Вона дивилася на зорі.

— Я б хотіла, щоб ти теж тримав мене за руку, - вона знову затремтіла, і я побачив, що її соски стали камінчиками від легкої вечірньої прохолоди, тверді маленькі пухирці просто благали, щоб їх посмоктали.

Солодкі відчуття кілька хвилин тому починали зливатися з іншими, ницими почуттями, які переповнювали мій таз. Мені знадобилася кожна унція мого самоконтролю, щоб не притиснути її до паркану і не поцілувати знову, не стягнути з неї штани і не трахнути прямо тут, на вулиці, де кожен може побачити.

— Я хочу побачити тебе знову, - сказав я тихим голосом. Вона не помилилася з моїми словами, і відсунулася, потираючи стегна один об одного.

— Це... я маю на увазі, чи повинні ми...

— Не думаю, що мені це вже важливо, - сказав я.

— Мені теж, - прошепотіла вона.

— Завтра.

Вона похитала головою.

— Я маю поїхати до Канзас-Сіті у справах клубу – ми переходимо на нове програмне забезпечення для бухгалтерії. Але я повернуся в четвер увечері.

Мені захотілося застогнати вголос, але я зумів себе зупинити.

— Це через три дні, - сказав я.

Вона поклала пальці на клямку задніх воріт.

— Заходь, - сказала вона. — Давай потусуємося сьогодні ввечері.

— Вже пізно, - сказав я. — І я хочу мати достатньо часу для того, що я задумав.

Вона повільно видихнула, і її червоні губи розтулилися, показавши мені два передні зуби, крихітний проблиск язика. Я озирнувся, щоб переконатися, що ми справді на самоті, а потім схопив її за руку, відкрив клямку і потягнув її вглиб саду. Я затягнув її під зарослу шпалеру, а потім розвернув так, щоб її попка була притиснута до мене, притиснута до моєї ерекції. Однією рукою я закрив їй рот, а іншою розстебнув джинси.

— Три дні – це дуже довго, - сказав я їй на вухо. — Я просто хочу бути впевненим, що до того часу я про тебе подбаю.

А потім я провів пальцями по її животу, прослизнувши під шовкові трусики. Вона застогнала від моєї руки.

— Шшш, - сказав я. — Будь хорошою дівчинкою, і я дам тобі те, що ти хочеш.

Вона застогнала у відповідь.

Боже, я любив її кицьку. Я ніколи не відчував нічого м’якшого за шкіру між її ніг і, бляха, вона була мокра. Настільки мокра, що я дійсно міг би стягнути ці джинси і взяти те, що хотів, прямо тут, прямо зараз. Але ні. Вона заслуговувала на краще.

Не те, щоб я не фантазував про це, коли обіймав її. Тепер я серйозно взявся за її клітор, кружляючи навколо нього швидко і сильно, насолоджуючись тим, як вона вигинається під моєю рукою. Я знав, що тиск і швидкість були більшими, ніж їй було комфортно, але я також знав, що їй це сподобається, що вона буде насолоджуватися цим крихітним укусом болю зі своїм задоволенням.

— Я можу робити це цілий день, ягнятко, - сказав я їй. — Я люблю спускатися вниз по твоїх джинсах, гратися з твоєю піхвою, змушуючи тебе кінчати. Тобі це подобається?

Вона кивнула, її дихання нерівно дихало на моїй руці. Вона наближалася.

— У четвер ввечері, - сказав я, і мені здалося, що я перебуваю поза тілом, слухаючи, як я вимовляю ці слова. Але я був поза межами турботи, або, точніше, поза межами місця, де правила, про які я піклувався, мали значення. — Я хочу бути з тобою. Я хочу трахати тебе. Але тільки якщо ти цього хочеш.

Вона знову кивнула, з нетерпінням, відчайдушно.

— Я не можу дочекатися, — і мій голос тепер був хрипким. — Не можу дочекатися, щоб опинитися всередині тебе. Відчуй мене. Відчуй, який я твердий, тільки думаючи про це, - Я встромив свій член у її дупу, і вона здригнулася від моїх слів і мого твердого члена, що штовхав її через край. Вона видала крихітний крик, який був приглушений моєю рукою, тремтіла під моїми дотиками протягом довгої хвилини, і, нарешті, спустилася вниз, притиснувшись до мене.

Я тримав руку в її трусиках ще хвилину чи дві, насолоджуючись її виглядом, насолоджуючись її відчуттями, а потім неохоче відсторонився, застібаючи блискавку та ґудзики. Я посмоктав свої пальці, коли вона повернулася до мене обличчям, з яскравими очима і рум’янцем на щоках, який виразно проступає навіть у темряві.

— Лягай спати, Поппі, - сказав я, бачачи, що вона буде протестувати проти мого відходу. — Побачимося в четвер увечері.

***

Це вразило мене, як тонна очевидних цеглин розміром з поцілунок, коли я читав месу наступного ранку: Я закохався в Поппі Денфорт.

Я не просто відчайдушно хотів її трахнути. Я був не просто щасливий допомогти їй знайти віру. Я був цілком і повністю на шляху до того, щоб закохатися в неї. Через місяць. Дурень, дурень, дурень. І тепер, коли її не було тут, навіть близько, я відчув, що моя одержимість вийшла з-під контролю, як наркотична залежність, яка вимагає, щоб її годували.

Я уявляв, як її голос наповнює святилище після того, як Рован і бабусі вийшли з ранкової меси. Я уявив її обличчя і розпатлану косу, коли я біг за копіями аркушів для вивчення Біблії для наступної чоловічої групи. Я зловив себе на тому, що замість того, щоб переглядати форуми про «Ходячих мерців», я гуглив фотографії Дартмута і Ньюпорта. Я навіть (знаю, це моторошно) загуглив її родину, прокручуючи фотографії полірованих людей на полірованих благодійних заходах, і врешті- решт знайшов стару фотографію, на якій вона була на якомусь заході зі збору коштів для одного з політиків. Вона і група привабливих людей, які, очевидно, були її батьками і братами та сестрами – її батько, срібноволосий і широкоплечий, і її мати, струнка і елегантна. Брат і сестра в однаковому дорогому одязі і з дорогими, вилицюватими обличчями.

Я натиснув на фото, щоб побачити зображення самостійно, побачити збільшену версію обличчя Поппі. Вона була явно молодшою, хоча й не надто молодою можливо, близько двадцяти років, і вона була явно нещасною. У той час, як всі інші спалахували своїми багатими, щасливими посмішками в камеру, Поппі спромоглася лише міцно стиснути губи, її очі були спрямовані кудись позаду оператора, ніби поглинуті чимось, що могла бачити лише вона сама. Хвиля небажаних ревнощів і підозр здійнялася в моїх грудях. Чи дивилася вона на Стерлінга? З того, що я знав, здавалося, що це саме той захід, на якому він мав би бути. А може, вона просто вдивлялася у привид власного нещастя, власного похмурого майбутнього, прописаного в розсаджуванні гостей та меню?

Я думав про цю картину до кінця вечора, поки готувався до молодіжної групи. Я також думав про неї, про зустріч з нею в четвер, і кожні кілька хвилин ловив себе на тому, що посміхаюся, посміхаюся без жодної причини, окрім того, що я знову побачу Поппі. Сьогодні ввечері в молодіжній групі ми говорили про те, як Ісуса спокушали в пустелі, і в порівнянні з минулим тижнем, я відчув себе повністю відірваним від віршів. Я був не в пустелі... Я був у місці, де шелестіло зелене листя і прозора, швидка вода. Що ж змінилося? Дивувався я. Між минулим і цим тижнем, між вчорашнім і сьогоднішнім?

Це було минулої ночі. Це була молитва, магія, запах її волосся. Поцілунок, який запечатав щось, що виходило за межі фізичного і духовного. Вони більше не були окремими і розділеними, а єдиним цілим... і з цим її досвід перейшов від пекло-пекла до чудового. Дивовижного. Не в тому сенсі, що це було круто, а в тому сенсі, що це наповняє мене благоговінням. Вона наповнила мене трепетом. Вона змусила мене побачити світ з новим відчуттям дива, кожне дерево зеленішим, кожен кут гострішим, кожне обличчя приємнішим і радіснішим, щоб допомогти. Однак це не означало, що почуття провини зникло. Я ходив колами від фантазій до докорів, караючи себе ще більшими пробіжками, віджиманнями, роботою по церкві, годинами молитви в пошуках відповіді. Навіщо Бог привів сюди Поппі, якщо я не повинен був закохатися в неї? Чи справді для Божого чоловіка так жахливо займатися сексом? Протестанти робили це протягом півтисячоліття, і здавалося, що вони не більше за католиків перебувають у пеклі за це.

І чи було так погано хотіти і того, і іншого? Я хотів очолити цю церкву, хотів допомагати людям знайти Бога. Але, чорт забирай, я також хотів Поппі, і я не думав, що це справедливо, що я повинен вибирати. Бог не відповів. Яка б магія не витала в святилищі останні пару тижнів, вона сховалася від мене, і в певному сенсі це була її власна відповідь. Я повинен був з’ясувати це сам.

Розділ Дванадцятий

У четвер я був неспокійний, як звір у клітці. Я намагався дивитися Netflix, намагався читати. Мій будинок вже був ідеально чистим, газон підстриженим. Єдине, на чому я міг зосередитися, була Поппі. На зустрічі з нею сьогодні ввечері. Зрештою, я здався і пішов до своєї кімнати. Я сів у крісло біля ліжка і розстебнув джинси. Весь день я був у стані напів твердості, і лише думки про те, щоб подрочити те, в чому я здебільшого відмовляв собі останні три роки, було достатньо, щоб довести мене до кінця. Я зробив кілька поштовхів, поки мій член не став прямо вгору, згадуючи, як це було, коли мокра піхва Поппі притискається до мене. Я відкинувся назад, стиснувши щелепу, нарешті здався і потягнувся до телефону. Вона взяла трубку на другому дзвінку.

— Алло?, - цей голос. По телефону він був ще хрипкішим. Я обхопив рукою свій член і повільно погладив себе.

— Де ти?

— Я в клубі, - Я чув, як вона пересувається, ніби йде в більш приватне місце, щоб поговорити. — Але я майже закінчила. Що сталося?

Я завагався. Боже, це було так до біса грубо, але я хотів, щоб її голос був у мене на вухах, коли я це робив.

— Я збуджений, Поппі. Я так збудився, що не можу ясно мислити.

— О, - сказала вона. А потім її голос наповнився розумінням: — О, Тайлере, ти...

— Так.

— Як?, - запитала вона, і я знову почув, як вона рухається, а потім почув, як зачинилися двері. — Де?

— Я в своїй кімнаті. Мої джинси спущені.

— Твої ноги розставлені? Ти відкинувся назад чи сидиш?, - В її запитаннях відчувається потреба, голод. Це змусило мене взяти себе в руки сильніше.

— Я відкинувся назад. Так, ноги широко розставлені. Це змушує мене думати про те, як ти стояла між ними на колінах і смоктала у мене.

— Я хочу зробити це знову, - пробурмотіла вона, і я чомусь знав, що вона теж торкається себе. — Я хочу вилизати тебе від основи до кінчика. Я хочу засмоктати тебе глибоко.

— Я теж цього хочу.

— Ти використовуєш всю руку чи тільки пальці?

— Всю руку, - відповів я, і тепер уже серйозно смикав себе, так сильно бажаючи, щоб вона була тут.

— Зачекай, - сказала вона, і на кілька секунд запала тиша. Потім у мене задзижчав телефон. — Вам прийшло повідомлення, - промовила вона шовковисто.

Я тримав відсунув телефон подалі від обличчя і мало не знепритомнів. Вона надіслала мені фотографію своїх пальців, занурених у піхву. — Ти така брудна, - сказав я. А потім прийшло ще одне, під таким кутом, що я побачив її чорний високий каблук, притиснутий до краю столу.

Срань господня.

— Тепер я тебе чую, - сказала вона. — Я чую, як твоя рука рухається над твоїм членом. Боже, як би я хотіла це побачити.

— Я б теж цього хотів, - сказав я, і мені вдалося підняти камеру на телефоні та увімкнути відео, і все це однією рукою, тому що тепер я не міг сповільнюватися.

— Я така мокра, - зізналася вона. — Я створюю безлад. Я зараз в офісі мого боса – ммм – все таке слизьке, і я б хотіла, щоб це був твій член замість моїх пальців, я б так цього хотіла. Я взула ці підбори сьогодні, знаючи, що пізніше впинатиму їх у твою спину.

Я тримав образ її підборів і тієї ідеальної піхви в голові, дозволяючи її словам творити свою магію. Моя кульмінація пронизала мене, і я піднявся в руку, голосно застогнавши, коли кінчив, видихаючи бурмотіння, коли оргазм повільно відступав.

— Я люблю слухати тебе, - пролунав її голос з навушника. — Твої звуки. Я думала про них минулої ночі в своєму готельному номері, коли гралася з собою.

— Неслухняна дівчинка, - я надіслав їй відео. — Тепер твоя черга перевіряти повідомлення.

Настала пауза, а потім я почув безпомилковий звук того, як я дрочу, коли вона увімкнула відео, почув, як мій стогін відлунював у кабінеті її боса.

— О Боже, - прошепотіла вона, і стало зрозуміло, що я зараз на гучномовці. — Бляха, Тайлере. Якби я була там, я б злизала з тебе все до останньої краплі.

— Якби ти була тут, все це потрапило б у твою тугу маленьку піхву, - прогарчав я.

— Господи, - застогнала вона. А потім: «Так», за яким послідували маленькі задишки, що змусили мій член повернутися до життя. І нарешті тиша, яку переривало гучне зітхання і скрип стільця, коли вона сідала.

Я почув клацання, коли відключився від динаміка.

— Тайлер?

— Так?

Посмішка була помітна в її голосі.

— Не соромся дзвонити мені в будь- який час.

***

Якимось чином мені вдалося прожити решту дня, бігаючи до втрати свідомості, впівсили збираючи докупи матеріали для пропозиції єпископа Бове, нетерпляче поглядаючи на годинник (і притлумляючи почуття провини, коли збирав нотатки про сексуальний гріх). Близько сьомої вечора задзвонив телефон.

Я вдома. Хочеш, щоб я приїхала до парафії?

Відповідаю негайно. Зустрінемося в церкві.

Вечір четверга був єдиним вечором на тиждень, коли не проводилося жодних заходів, груп чи біблійних занять, тому церква була порожня. Було ще досить рано, і я хотів мати правдоподібне виправдання консультація або бюджетні справи на випадок, якщо хтось побачить, як вона заходить до церкви. Її прихід до пасторату наодинці вночі було б трохи важче виправдати. Я прослизнув у задні двері і практично пробіг коридором до притвору, де вхідні двері були замкнені. Я повернув засув і відчинив двері, а там стояла Поппі в короткій червоній сукні і чорних туфлях на високих підборах, з червоними губами і готова до мене. Спочатку я хотів бути ніжним, розділити з нею більше тих глибоких солодких поцілунків, від яких у нас паморочилося в голові, але ця сукня і ці підбори...

До біса ніжність.

Я схопив її за зап’ястя і потягнув всередину, ледве встигнувши зачинити двері, перш ніж притиснути її до них і накрити своїм ротом її рот. Я просунув руки під її дупу і підняв її так, що вона опинилася затиснутою між деревом і моїм тазом, який я розгойдував, поки ми цілувалися. І тоді я виявив, що на ній не було нижньої білизни.

— Поппі, - сказав я, перериваючи наш поцілунок, щоб просунути руку між нами. — Що це?

— Я ж тобі казала, - відповіла вона, намагаючись перевести подих. — Ти мене сьогодні забруднив. Мені довелося їх зняти.

— То ти провела решту дня гола?

Вона кивнула, закусивши губу.

Я відійшов від стіни, все ще тримаючи її, і поніс її до святилища, використовуючи свою спину, щоб відчинити двері. Вона обхопила мене ногами за талію, і це було так природно, так правильно, тримати її на руках, що мені не хотілося відпускати її.

— У мене неприємності?, - запитала вона, трохи боязко.

— Так, - прогарчав я, стискаючи її шию. — Багато неприємностей. Але спочатку я нахилю тебе і подивлюся, наскільки ти погано поводилася.

Я планував відвести її до свого кабінету, але не міг чекати п’ять хвилин, які знадобилися б, щоб дійти туди; я ледве стримувався, щоб не розстебнути блискавку на джинсах і не встромитися в неї прямо там і тоді. Я міг би перехилити її через лавку, але я хотів, щоб вона сама могла втриматись і врівноважити себе. Піаніно стояло на протилежному боці святилища, але вівтар... священний церковний кам’яний стіл був лише за кілька кроків.

Пробач мені, - подумав я, а потім поніс Поппі вгору по невисоких сходах. Я посадив її і повернув обличчям до вівтаря, радіючи, що з її підборами це буде ідеальна висота.

— Вівтар, - прошепотіла вона. — Я твоя жертва сьогодні?

— Ти приносиш жертву?

У відповідь вона поклала руки на вівтарну тканину, вигнувши спину і підкресливши круглий контур своєї дупи.

— О, дуже добре, ягнятко, але недостатньо добре, - Я притиснув руку до її спини і штовхнув її вниз, спостерігаючи, як спідниця повільно піднімається по задній частині її стегон, коли вона нахилилася. Я штовхав, поки її щока не торкнулася вівтаря, а потім знайшов її зап’ястя і витягнув їх над її головою.

— Не рухайся ні на дюйм, - прошепотів я їй на вухо, а потім пішов до ризниці, де знайшов настойку. Коли я повернувся в апсиду, вона була такою ж спокійною, якою я її залишив, і це мене дуже порадувало. Пізніше я віддячу їй за це.

Я швидко зав’язав білу мотузку навколо її зап’ясть і кистей рук, думаючи про молитву, яку повинні були промовляти священики, коли зав’язували свої цинктури. Опоясуй мене, Господи, цілющим зіллям чистоти і вгамуй у моєму серці вогонь пожадливості...

Обгорнута навколо зап’ясть, прив’язуючи цю жінку до моїх бажань, настоянка робила прямо протилежне своєму призначенню, нічого не вгамовуючи. Все моє тіло горіло для неї, полум’я вже лизало кожен сантиметр моєї шкіри, і єдиним способом загасити його було зануритись глибоко в її солодку піхву. Я мав би відчувати себе погано через це.

Мав би.

Я відійшов назад, щоб помилуватися своєю роботою: як її руки виглядали витягнутими вперед і зв’язаними разом, як бранка в благанні; як її чорні підбори впивалися в килим; як її дупа була виставлена на показ і в моєму розпорядженні. Я повернувся до неї, піднявши одним пальцем поділ її спідниці.

— Це дуже багато показує, маленька овечко. Ти знаєш, як багато?

Вона дивилася на мене через вигин свого плеча.

— Так, - сказала вона. — Я відчуваю повітря на собі...

Я став на коліна позаду неї, як і тоді, після її сповіді, але цього разу лише для того, щоб оглянути. Спідниця справді прикривала лише те, що їй було потрібно, і найменший підйом відкрив би рожевий шов її піхви.

— Чому ти вдягла цю сукню сьогодні, Поппі?

— Я хотіла... я хотіла, щоб ти мене в ній трахнув.

— Це непристойно. Але не так непристойно, як бути на людях, на роботі, з такою голою пиздою, - Я підвівся, а потім провів руками по її стегнах, вхопивши м’яку тканину в пальці і пересунувши її над стегнами.

— Що, якби вітер підняв твою спідницю?, - Я пестив її дупу, поки говорив. — Що, якби ти випадково розсунула ноги, а хтось дивився під потрібним кутом?

Її голос був приглушений рукою. — Я роздягалася за гроші. Я не хвилююся про це.

Ляпас.

Вона зробила глибокий вдих, і я побачив, як на її дупі розквітнув червоний відбиток руки, чіткий навіть у тьмяному вечірньому світлі.

— Я хвилююся через це, - сказав я. — Ти знаєш, як я до біса заздрю чоловікам, які бачили тебе такою? Як я заздрю Стерлінгу?

— Тобі не варто...

Ляпас.

Вона здригнулася, а потім розширила свою позицію, щоб підштовхнути свою дупу ближче до моєї руки.

— Я знаю, що не варто, - сказав я, — але справа не в цьому. Я не тримаю на тебе провину за твоє минуле життя. Але це..., – я дозволив своїй руці ковзнути вниз, щоб накрити її кицьку, яка була гарячою, набряклою і мокрою...,— я забираю сьогодні собі. Я зроблю її своєю. Що робить тебе поганою дівчинкою, якщо ти так необачно поводилася з нею сьогодні.

Я знову шльопнув її, і вона застогнала, притиснувшись до моєї руки.

— Я не знаю, що в тобі такого, - сказав я їй, нахилившись до її вуха. — Але ти пробуджуєш у мені довбану печерну людину. Подивись на мене, Поппі.

Вона так і зробила, одне прекрасне каре око визирало через її зв’язану руку. Я стиснув її кицьку, і вона була такою слизькою на моїй долоні, що мені знадобилося все, що я мав, щоб не показати, як мене це дико збуджує, що вона може збудитися від шльопання і підкорення. Але я мусив поставити галочку, вирішити це останнє питання, бо не хотів потрапити в пекло феміністичних союзниць на додачу до інших пекл, які мені судилися. Я знову стиснув її, і вона з усіх сил намагалася втримати погляд на мені.

— Поппі, я... я хочу бути таким з тобою. Грубим. Власним. Але ти маєш сказати мені, що це нормально, - Я поклав голову їй на спину, занурившись обличчям в її шию. — Скажи мені, що все гаразд, Поппі. Скажи ці слова.

Боже, цей запах лаванди, шовковисте волосся, що торкається моєї щоки, і відчуття її мокрої піхви, що пульсує в моїй руці.

— Просто... трахайся.

— Так, - сказала вона, і її голос був наполегливим, чітким, гучним. — Так, будь ласка.

— Будь ласка, що?, - Я мав бути впевненим. Тому що те, що я хотів зробити з цією жінкою, навіть близько не охоплювало всіх способів, якими я хотів її осквернити.

Я почув посмішку в її голосі разом з нужденністю.

— Тайлер, ти саме той, хто мені потрібен. Використовуй мене. Будь грубим. Залишай сліди, - Вона зробила паузу. — Будь ласка.

Це було все, що мені було потрібно. Я поцілував її в потилицю, а потім випростався, щоб знову шльопнути її по дупі, розтираючи місце, щоб заспокоїти опік.

— Встань і повернись, - наказав я, і вона одразу ж підкорилася. Виразу її обличчя, коли вона розвернулася, було достатньо, щоб я закінчив сам вона виглядала так, ніби зробила б все, що завгодно, аби її трахнули саме зараз, і у мене було багато чого на думці, що я міг би для неї зробити.

Але спочатку.

Я розв’язав їй зап’ястя, цілуючи слабкі вм’ятини, залишені мотузкою, а потім підійшов до неї ззаду і розстебнув блискавку на сукні. Вона впала до її ніг, залишивши її повністю голою, за винятком п’ят. Я хвилину дивився на неї, на дозрілі краплини її грудей, достатньо великі, щоб стиснути, але достатньо маленькі, щоб підтримувати себе. Її пружний живіт, тонкий, м’який і злегка округлий, зі стегнами, в які можна було встромити пальці. Оголена V-подібна кицька, плавно делікатна, і непереборний вигин її дупи.

— Я щойно помітила, що ти не одягнув..., - вона показала рукою на своє горло.

— Вихідний, - сказав я, мій голос був хрипкішим, ніж я очікував. Я простягнув руку за шию і схопив тканину своєї футболки, знімаючи її з себе через голову, насолоджуючись тим, як її губи розкрилися і її рука попливла до рота, коли вона дивилася на мене. Я розстебнув ремінь, просунувши шкіру крізь петлі джинсів і кинувши його на підлогу. Я скинув черевики і зняв джинси.

Зазвичай мені подобається залишатися хоча б частково одягненим під час сексу, але я хотів подарувати їй це, свою наготу, як подарунок. І егоїстично, я хотів відчути кожен сантиметр її шкіри на моїй. Це був мій перший секс за три роки, і я не хотів пропустити жодної деталі.

— Йди сюди, - сказав я. — І стань на коліна.

Вона так і зробила, її дихання було чутно, стоячи на колінах переді мною і схрестивши щиколотки позаду себе, дражнячи мене своїми підборами.

— Зніми їх, - сказав я, смикнувши підборіддям, щоб показати свої чорні боксерські труси. Вона так і зробила, нетерпляче стягнувши їх з моїх стегон, і я застогнав, коли мою ерекцію нарешті випустили на волю.

Вона притиснула м’які червоні губи до шовковистої шкіри мого члена.

— Дозволь мені посмоктати тебе, - видихнула вона на мене. — Дозволь мені зробити тобі приємно.

Я знайшов її губи своїм великим пальцем, провівши ним по нижній і потягнувши її вниз, щоб ще більше розкрити.

— Не рухайся, - сказав я їй, а потім направив свій член у її рот, що чекав на мене.

Трясця твоїй матері.

Чорт забирай, це було приємно.

Останнє це було в суботу, а я вже й забув, що рот цієї жінки був схожий на шматочок раю, теплий і вологий, з язиком, що тріпотів і танцював по нижній частині мого члена. Я провів руками по її волоссю зіпсувавши чарівну зачіску, в яку воно було заплетене, а потім повільно відійшов, насолоджуючись кожною секундою, коли її губи та язик цілували мою шкіру. А потім я знову ковзнув у неї, цього разу менш ніжно, мій погляд перебігав від її губ до п’ят, до того, як її рука кружляла навколо клітора, коли я повільно трахав її рот. Вона не зводила з мене очей, дивлячись на мене крізь довгі темні вії, і я подумав про всі ті часи, коли вони відволікали мене, і про всі ті часи, коли мені хотілося трахнути її до смерті (а потім відшмагати її солодку дупу за те, що я так збожеволів від неї). Я міцніше стиснув її волосся. Я хотів бути жорстким, я хотів змусити її очі сльозитися, я хотів рухатися, поки не досягну точки, коли я ледве стримувався, щоб не вистрілити їй у горло.

— Готова?, - прошепотів я їй, все ще бажаючи дотримуватися межі згоди та обережності. І тут вона розчаровано застогнала, ніби роздратована тим, що я перепитую.

— Погане ягня, - сказав я і з силою встромив їй в рот. Я почув, як вона задихнулася, коли я вдарився об її горло, але я дав їй лише хвилину, перш ніж проштовхнутись ще раз, і ще раз. Я знав, що я довший і ширший за більшість чоловіків, знав, що мене важче взяти, але я не збирався давати їй послаблення, якщо вона сама не попросить, не після цього трюку.

— Тобі подобається бути поганою? Тобі подобається, коли я тебе караю?

Вона встигла кивнути, її водянисті очі моргнули на мене таким чесним, викривальним поглядом, і я зрозумів, що це правда.

Я заприсягнувся.

— Ти зведеш мене з розуму.

Вона посміхалася навколо мого члена, і, бляха, я повинен був отримати відпущення всіх цих гріхів, тому що сам святий Петро не зміг би відмовити собі в цій жінці. Я увійшов їй у рот ще кілька разів, аж поки не відчув знайоме стискання в животі, а потім витягнув, дихання перехопило від зусиль, які я доклав, щоб не кінчити на це розкішне обличчя. Замість цього я великим пальцем витер очі Поппі, які тепер були замазані макіяжем і сльозами. Злегка розмазану помаду я залишив так, як вона була. Насправді, це було занадто спокусливо, щоб не поцілувати, не облизати і не погризти її, і я взяв її на руки, щоб робити саме це, поки вів її до вівтаря. Її губи розпухли від мого нападу, але так легко піддавалися моєму поцілунку, такі смачно м’які. Я застогнав у її рот, коли вона лизнула повз мої зуби і відчула смак мого язика, і я сильніше притиснувся своїм ротом до її рота. Сильніше і сильніше, і я ледве міг дихати, цілуючи цю жінку. Я поклав її на вівтар, але не закінчив поцілунок, погладжуючи її груди та стегна. Зупинитися було майже неможливо, але я наближався до того моменту, коли вже мало що мало значення, окрім того, щоб потрапити всередину неї, і я зупинився.

— Відкинься назад, - сказав я, розриваючи наш поцілунок, тримаючи руку за її голову, щоб вона випадково не пошкодила її.

Вівтар був довгим, а вона була невисокою жінкою, тож змогла зручно влаштуватися, залишивши собі достатньо місця. Я провів однією рукою по її животу, коли обійшов ззаду, обличчям до вівтаря, ніби розпочинав обряд причастя. За винятком того, що замість тіла і крові Христа, розстелених переді мною, переді мною була Поппі Денфорт.

Я провів кінчиком носа по її щелепі, так повільно вниз і по її тілу, насолоджуючись тим, як вона вигиналася і тягнулася за моїм дотиком, така жадібна. Вона була для мене святом, вигинами і западинами, і мати її такою було схоже на перший ковток кисню після виринання з води, потужний і інстинктивний, і мені було начхати на всі гріхи, які я зараз скоював, я збирався насолоджуватися кожною хвилиною цього. Я кусав її стегна зсередини. Я обвів язиком кожен сантиметр її кицьки. Я м’яв її груди грубими руками, поки вона не пищала, я гриз пупок і смоктав кожен сосок, поки вона не корчилася на вівтарі. Я приймав її поцілунки замість того, щоб ділитися ними з нею. Я засовував пальці в її піхву не для того, щоб зробити їй приємне, а для того, щоб насолодитися відчуттям слизькості на кінчиках моїх пальців. Я знав, що вона отримує задоволення від усього цього, і я дійсно хотів, щоб вона кінчала, часто і сильно, коли вона була зі мною. Але цей момент? Коли я мацав і стискав її, вдихав її запах і живився її зітханнями? Це було для мене.

І після того, як я отримав те, що хотів, коли я був настільки збуджений, що не міг ясно мислити, я виліз з нею на вівтар, ставши навколішки між її розсунутими ногами.

Я чекав, на волосину секунди, чекав, що пролунає голос Божий, чекав небесного втручання, як тоді, коли Авраам зв’язав свою єдину дитину і приготував її до жертвоприношення. Але воно так і не прийшло. Була тільки Поппі і її груди, що здіймаються, коли вона шепотіла: «Будь ласка, будь ласка, будь ласка...»

Я не знав, як хтось міг так безсердечно відкинути Поппі як просто жінку, яка завжди цього хотіла, як не більше ніж повію, народжену в тілі дебютантки. Тому що зараз, з такими темними очима і такою рум’яною шкірою, вона була найсвятішою річчю, яку я коли-небудь бачив. Диво, що стало плоттю і чекало на мою плоть, щоб з’єднатися з нею.

— Ти справді прекрасна, - сказав я, провівши пальцем по її щелепі. А потім потягнувся до її руки, переплітаючи свої пальці з її пальцями. — Що б не сталося після цього, я просто хочу, щоб ти знала, що це було того варте. Ти була варта цього. Ти варта всього.

Вона відкрила рот, а потім знову закрила його, ніби не могла знайти потрібних слів, щоб сказати. Єдина сльоза витекла з куточка її ока, і я нахилився над нею, щоб змахнути її поцілунком.

— Тайлер..., - почала вона, але я змусив її замовкнути поцілунком.

— Просто послухай, - сказав я, опускаючись між її ніг. Вона затремтіла, коли головка мого члена притиснулася до її входу.

— Це, - сказав я і частково всунув у неї, ледве дихаючи від того, як щільно вона притиснулася до мене. — Це твоє тіло.

Я нахилив голову вниз і вхопився зубами за ніжну шкіру її шиї.

— Це твоя кров, - прошепотів я їй на вухо.

Я проштовхнувся у неї на всю довжину, вона закричала, і її спина вигнулася дугою від вівтаря.

— Це ти, - сказав я їй і порожньому святилищу, — це ти, віддана за мене.

Після цього ми не рухалися, вбираючи нове відчуття одне одного, відчуття моїх стегон, притиснутих до її м’якості, відчуття її щільного, тугого каналу навколо мене. Я хвилювався, що кінчу просто так, просто будучи всередині неї. Але потім я помітив, що вона кусає губи і тремтяче дихає, і зрозумів, що вона підлаштовується під мій розмір. Я ледве поміщався, і що найгірше, саме через це мені було так до біса добре. Боже, я був таким козлом. Я не підготував її достатньо, і частина мене знайшла це гарячим, таким гарячим, що я ледве зміг доглядати за нею так, як повинен хороший чоловік. Мені довелося нахилитися і кусати її за шию і плечі, щоб змусити себе залишатися нерухомим все, що я хотів зробити, це встромити в неї, ніби вона була маленькою лялечкою, накачати її так, ніби нічого не існувало, окрім її кицьки. Але ні, наш перший раз мав бути не таким. Я сказав їй, що хочу бути грубим, але грубий трах, який я хотів їй дати, був би занадто, і я не міг так знущатися над своїм ягням.

Нарешті трохи опанувавши себе, я витягнувся наполовину, нахилився, щоб потерти її клітор, думаючи, що зможу її завести, а потім закінчити іншим способом, який не завдасть їй болю. Вона зловила мою руку.

— Не треба, - сказала вона. — Не будь хорошим хлопцем. Я сказала тобі, чого я хочу. Тепер дай мені це.

— Але я хочу, щоб ти теж отримала задоволення.

— Я отримаю, - сказала вона, її очі були широкі, відкриті та палкі. — Дай мені те, що я хочу, Тайлере. Я хочу цього. Будь ласка.

Я застогнав від її слів, мій член підскочив, і я повільно занурився в неї. Мої стегна і руки тремтіли від пригніченої потреби, але я не міг бути тим хлопцем, я не хотів бути тим хлопцем, хлопцем, який використовував жінку для себе і не робив для неї нічого хорошого. Вона сказала, що хоче цього, і я знаю, що я попросив і отримав дозвіл, але все ж вона не знала, наскільки я можу бути грубим, наскільки я можу піти на це.

Вона обійняла мене за шию і підтягнулася, щоб заговорити мені на вухо.

— Як я можу штовхнути тебе через край? Га?, - Вона вигнулася піді мною, і я затамував подих, раптовий рух після нерухомості був майже занадто сильним.

— Як мені переконати тебе розірвати мене на частини?

Що ж, лайно.

— Я можу сказати, що це те, чого ти хочеш, - продовжила вона, муркочучи мені на вухо. — Я відчуваю, як ти тремтиш. Зроби це. Просто витягни, а потім втисни назад. Хіба це не приємно?

Так, бляха-муха, приємно. Мені було так добре, що я робив це знову і знову, заплющивши очі і видихаючи повільне уривчасте дихання. Кожного разу, коли я входив, я притискався до її клітора, повільно витягувався, щоб перетягнути її точку G, якийсь галантний голос казав мені переконатися, що вона кінчить, а решта мене боролася з цим голосом і благала мене бездумно її трахнути.

— Де той чоловік, який мене відшмагав?, - запитала вона. — Де чоловік, який трахав мене в горло, поки я не заплакала?

Мої очі все ще були заплющені, але я розплющив їх, зустрівшись з її поглядом.

— Я не хочу завдати тобі болю, - сказав я, мій голос був грубим від зусиль, які я докладав до стриманості. — Ти мені дуже дорога.

— Тайлере, - благала вона. — Ти робив це раніше зі мною.

— Але не так.

— Подивися, - вимагала вона. — Подивися на нас.

Я так і зробив, вийнявши член до кінчика, і це було помилкою, тому що бачити місце, де ми були з’єднані, було так гаряче, так первісно, і воно проклало собі шлях до мого хребта, і я навіть не знав, що це було хіть, чи любов, чи біологія, чи доля, але моя спроба бути шляхетним зламалася, і звір всередині прорвався назовні.

— Пробач мені, - пробурмотів я, а потім протаранив себе додому. Вона застогнала від несподіванки, і тоді я поклав своє тіло на її тіло, підтримуючи себе лише передпліччями, наші груди і животи притиснулися один до одного, мої стегна впиралися в її внутрішню частину стегон. Притиснувши її до себе, я входив у неї знову і знову, знову і знову, занурюючись у її оксамитову кицьку.

— Ще, - застогнала вона, і я дав їй ще.

Я чув, як її підбори відскочили і впали на підлогу, і вівтарна тканина ковзала, я так сильно входив у неї, але мені було байдуже, я був втрачений для себе, втрачений для неї і втрачений для світу, і для всього, крім її хрюкання і вереску в моєму вусі і мокрої пизди піді мною. Це було досконало, і я трахав цю досконалість, і мені було начхати на все, крім неї, мого члена і наповнення цієї жінки моєю спермою, і чому, чорт забирай, я відчував себе так добре? Я навіть не знаю, що я говорив, коли входив у неї, Ісусе, будь ласка, і мені шкода, і ти така туга, і я мушу, мушу, мушу, мушу. А вона говорила слова у відповідь, слова, які вихлюпувалися в зітханнях, стогонах і шепоті, прямо тут, і сильніше, і ближче, я так близько.

Глибше, я мусив проникати глибше, хоча знав, що фізично не можу бути глибшим, і тоді я взяв її в рот, цілуючи її з чимось жорстоким, несамовитим і побожним. Ми обоє ледве дихали, але відмовлялися зупинятися, і я трахав її весь час, відчуваючи, як вона напружується, корчиться і, нарешті, ламається піді мною. Вона пручалася, кричала на моєму роті, її нігті прорізали червоні лінії болю на моїй спині, і ми разом кінчали разом, тому що вона була дикою істотою, одержимою жінкою, і це було схоже на те, що піді мною була тигриця, але я продовжував їхати на ній, і тоді це було там, там, там, там, і я все ще тримав її рот, коли я встромився в неї востаннє і кінчив.

Болісно, я кінчив.

Кожен пульс мого члена був як пульс моєї душі, і кожен м’яз, що напружувався і скорочувався, був як удар в нутро, і я був такий оголений з цією жінкою в усіх відношеннях, мої нерви були оголені, а серце широко відкрите, і моя вічна душа поруч з моїми синцями на стегнах і членом, що штовхався, і спермою, яка тепер розливалася скрізь, просочуючись на білу тканину вівтаря, і так, саме тому церква хотіла, щоб шлюб і секс йшли пліч-о-пліч, тому що я відчував себе так само одруженим з нею, як і чоловік з жінкою, як і вона з чоловіком. Я зробив кілька останніх поштовхів, видоївши з себе все до останньої пульсації, до останньої краплі, а потім піднявся на руках і подивився на неї вниз.

Вона посміхалася лінивою, ситою посмішкою, а потім сказала: «Амінь».

Розділ Тринадцятий

Я зайшов до ризниці і вийшов звідти з маленьким прямокутником білої тканини – очисником. Зазвичай ним протирали чашу для причастя після кожного ковтка вина.

Сьогодні я використовував його, щоб очистити Поппі.

Ви можете подумати, що секс на моєму вівтарі, використання священних речей, які зазвичай призначені для ритуалів найвищого порядку, означає, що я не сприймаю свою віру серйозно, що я проскочив повз гріх і впав у святотатство, але це неправда. Або, принаймні, не вся правда. Я не міг цього пояснити, але це було так, ніби все це було святим, вівтар і реліквія всередині, і ми на ньому. Я знав, що за межами цього моменту буде провина. Будуть наслідки. Буде пам’ять про Ліззі і все те, за що я хотів боротися.

Але зараз, з ароматом Поппі на моїй шкірі, з її смаком на моїх губах, я відчував лише зв’язок, любов і обіцянку чогось яскравого і барвистого. Закінчивши мити її, я загорнув її у вівтарну тканину і поніс на край сходів, де сів сам. Я обіймав її, торкаючись губами її волосся і повік, шепочучи слова, які, на мою думку, вона повинна була почути: яка вона красива, яка приголомшлива і яка досконала. Я хотів сказати, що мені шкода, хоча мій розум і душа все ще крутилися в сліпучому подиві від усього цього, тому я не був упевнений, чи мені шкода, що я втратив контроль і був таким грубим з нею, чи мені шкода, що ми взагалі займалися сексом.

Але я не був. Тому що ця мить була варта того, щоб згрішити більше, ніж трансформаційний секс, який ми щойно мали. Ця мить, коли вона скрутилася в моїх обіймах, поклавши голову мені на груди, задоволено дихаючи притулившись до мене. Там, де вівтарна тканина вкривала її довгими, драпіруючими складками, але крізь них все ще проглядали шматочки блідої шкіри. Вона ковзнула пальцями по моїх грудях, поклавши їх на ключицю, і я притиснув її до себе, наче міг втиснути її прямо крізь шкіру в свою душу.

— Ти порушив свою обітницю, - сказала вона нарешті.

Я подивився на неї; вона була сонна і сумна. Я притиснувся губами до її чола.

— Я знаю, - нарешті відповів я. — Знаю.

— І що тепер буде?

— Що ти хочеш, щоб сталося?

Вона моргнула на мене.

— Я хочу знову тебе трахнути.

Я засміявся.

— Як зараз?

— Так, як зараз.

Вона скрутилася в моїх руках, поки не опинилася між моїми ногами, і лише один її глибокий поцілунок змусив мене знову стати твердим. Я підняв її і проник всередину, тихо стогнучи в її шию, коли вона сіла на мій член. До мене почали доходити уривки відчуттів: тепло і вологість. Її попка на моїх стегнах. Її груди так близько до мого рота.

— Що ти хочеш, щоб сталося далі, Тайлере?, - запитала вона мене, і я не міг повірити, що вона запитує мене про це зараз, коли вона уже сидить на мені, але потім, коли я спробував відповісти, я зрозумів чому. Вона не хотіла, щоб я був закритим, вона хотіла, щоб я був чесним і відвертим, і так, як зараз, я не міг бути ніким іншим.

— Я не хочу, щоб ми зупинялися, - зізнався я. Вона перекочувала стегнами вперед-назад, і я притиснувся обличчям до її грудей, відчуваючи, що моя кульмінація наближається надто швидко. — Я відчуваю, що я...

Але я не міг цього сказати. Навіть зараз, коли я був повністю в її владі. Це було просто занадто рано – не кажучи вже про те, що це було безглуздо.

Священикам не дозволялося закохуватися.

Мені не дозволялося закохуватися.

Її пальці переплелися в моєму волоссі, і вона відкинула мою голову назад, щоб подивитися на мене.

— Я скажу це, якщо ти не скажеш, - сказала вона.

— Поппі...

— Я хочу знати про тебе все. Я хочу, щоб ти розповідав мені, що ти думаєш про політику, і я хочу, щоб ти читав мені Святе Письмо, і я хочу розмовляти з тобою латиною. Я хочу трахати тебе щодня. Я постійно фантазую про те, як ми живемо разом, проживаючи кожну мить разом. Що це, Тайлере, якщо не...

Я затулив їй рота долонею, і за мить вона вже лежала на спині, а я входив у неї швидко та грубо.

— Не кажи цього, - сказав я їй. — Не зараз.

— Чому?, - прошепотіла вона, її очі були широко розплющені і трохи ображені. — Чому?

— Тому що, як тільки ти скажеш це, як тільки я скажу це, все має змінитися.

— А хіба вже не змінилося?

Вона мала рацію. Все змінилося в ту мить, коли я поцілував її в присутності Бога. Все змінилося в ту мить, коли я нахилив її над піаніно. Можливо, це навіть змінилося в ту мить, коли вона увійшла до моєї сповідальні. Але якщо я кохав її... якщо вона кохала мене... що це означало для всієї моєї роботи тут? Я не міг мати таємний роман і продовжувати хрестовий похід проти сексуальної аморальності серед духовенства – але якщо я відійду від свого покликання, то втрачу здатність до хрестового походу взагалі. Я втратив би людину, якою я був. Єдиним іншим вибором була втрата Поппі, а я ще не був готовий думати про це. Тож замість того, щоб відповісти на її запитання, я вирвався і перевернув її, увійшовши в неї ззаду, потім я ковзнув рукою по її стегну і намацав її клітор. Лише три-чотири такі рухи, і вона була там, як я і передбачав; чим агресивнішим я був, тим швидше вона кінчала. Я йшов за нею по краю, скандуючи її ім’я, як молитву, і весь час кінчав, ніби міг відтрахати майбутнє і його жахливий вибір.

Боже, що б я віддав за те, щоб це було правдою.

***

— Я все ще не можу повірити, наскільки чистий твій дім, - сказала Поппі.

Ми лежали в моєму ліжку після того, як прибрали у святилищі і прокралися до пастора. Я перебирав пальцями її волосся з захопленням, що межувало з благоговінням, поклоняючись цим довгим темним кучерям, закручуючи їх пальцями і торкаючись губами. Ми ліниво розмовляли в ліжку, переходячи від роздумів про «Ходячих мерців» та улюблених латинських текстів до тихих розповідей про те, як ми страждали, бажаючи одне одного, протягом останнього місяця. Я вже збирався поцілувати її знову, коли вона це сказала, тож задовольнився тим, що просунув руку під простирадло і намацав її груди.

— Я люблю, щоб все було чистим.

— Я думаю, що це чудово. Просто це не часто зустрінеш у таких чоловіків, як ти.

— Таких, як я? Священиків?

— Ні, - посміхаючись, вона повернулася до мене. — Молодих. Чарівних. Гарних. Знаєш, ти міг би стати фантастичним бізнесменом.

— Мої брати – бізнесмени, - сказав я. — Але мене це ніколи не цікавило; я ніколи не прагнув грошей, успіху чи влади. Я любив старі речі – старі мови і старі ритуали. Старих богів.

— Гадаю, я можу уявити тебе підлітком, - замислилася вона. — Б’юся об заклад, ти зводив дівчат з розуму гарячий, спортивний, начитаний. А ще дуже охайний.

— Ні, я не завжди був чистим, - я на мить замислився, чи варто пояснювати, але ми щойно поділилися чимось настільки інтимним, чому я мав би приховувати це від неї? Тільки тому, що це пригнічувало? Раптом мені захотілося поділитися. Я хотів, щоб вона знала про кожну темну річ, яку я тягнув у собі сам, я хотів показати їй усі мої тягарі, щоб вона зняла їх з мене своїм розумним розумом і своїм елегантним співчуттям.

Я прибрав руку з її грудей і ковзнув пальцями під ребра, притискаючи її до себе.

— День, коли я знайшов свою сестру, - сказав я, — це була субота, в травні. Була сильна гроза, і хоча було світло, навколо було тьмяно, як уночі. Ліззі приїхала додому з коледжу на машині Шона, вони обидва тоді навчалися в КУ і тому була вдома на вихідні. Мої батьки забрали Ейдена і Райана на обід, і я подумав, що Ліззі вони теж забрали. Я пізно ліг спати і прокинувся в порожньому будинку.

Поппі нічого не сказала, але притулилася ближче, надаючи мені сміливості.

— Був яскравий спалах світла і сильний шум, наче вибухнув трансформатор, і світло вимкнулося. Я потягнувся за ліхтариком, але дурні батарейки були розряджені, тож мені довелося вийти в гараж, щоб дістати нові. Ми жили в Бруксайді, в старому будинку, тому гараж стояв окремо. Мені довелося йти під дощем, а коли я туди зайшов, було так темно, що я її не побачив...

Вона знайшла мою руку і стиснула.

— Я дістав батарейки, і мені пощастило, що блискавка спалахнула саме тоді, коли я відвертався, інакше я б її не побачив. Вона зависла там, ніби застигла в часі. У фільмах вони завжди гойдаються, і чути скрип, але вона була такою нерухомою. Просто. Застигла. Я пам’ятаю, як побіг до неї і перечепився через ящик з-під молока, набитий шнурами, а потім звідусіль покотилася вежа з банок з-під фарби, і я підхопив себе з землі. Там була драбина, яку вона використовувала..., - я не міг вимовити ці слова, не міг сказати для чого там була драбина, яку вона використовувала, для того щоб повіситися.

Я проковтнув і продовжив.

— Я поставив її назад у вертикальне положення і виліз на неї. Тільки коли я зняв її і взяв на руки, я зрозумів, що мої руки були брудні, бо я спіткнувся. Мокрі від дощу, а потім вони потерлися об бруд, масло і бруд, і я залишив плями по всьому її обличчю… Я глибоко вдихнув, знову переживаючи паніку, поспішний дзвінок на 911, уривчасту розмову з батьками. Вони поспішили додому, і мої батьки з Ейденом забігли в гараж, лише на кілька кроків випередивши поліцію, і ніхто навіть не подумав про те, щоб не пустити Райана. Йому було лише вісім чи дев’ять років, коли він побачив свою сестру мертвою на підлозі гаража. А потім були червоні та сині вогні, парамедики і підтвердження того, про що вже говорили холодна шкіра та порожні очі. Ліззі Белл – волонтерка притулку для тварин, любителька Брітні Спірс і ще тисячі речей, які складали дев’ятнадцятирічну дівчину – померла.

Кілька миттєвостей було чутно лише наше дихання, легкий шелест простирадл, коли Поппі терлася своєю ногою об мою, а потім спогади повільно потекли назад у глибини моєї свідомості.

— Моя мама намагалася витерти плями, - сказав я нарешті. — Поки ми чекали, поки коронери прийдуть за тілом. Весь час. Але олію так просто не відтерти, і ця пляма залишалася на Ліззі аж до того моменту, коли нам довелося попрощатися. Я ненавидів це. Я ненавидів це так сильно. Я поставив собі за мету вимити той клятий гараж зверху донизу, і я це зробив. І з тих пір я тримаю все в своєму житті в чистоті.

— Чому?, - запитала Поппі, пересуваючись, щоб спертися на лікоть. — Тобі від цього легше? Ти боїшся, що щось подібне може статися знову?

— Ні, не через це. Я не знаю, чому я досі це роблю. Напевно, це примус.

— Це звучить як покаяння.

Я не відреагував на це, прокручуючи це в голові. Коли вона так сказала, мені здалося, що я насправді не відпустив Ліззі, що я все ще борюся з її смертю, борюся з почуттям провини за те, що проспав той день і не прокинувся, щоб зупинити її. Але минуло вже десять років, і я не тримався за це так сильно, чи не так?

— Якою вона була?, - запитала Поппі. — Коли вона була жива?

Я замислився на хвилину.

— Вона була моєю старшою сестрою. Тож, іноді вона була матір’ю, іноді вона була жорстокою. Але коли я в дитинстві боявся темряви, вона завжди дозволяла мені спати у своїй кімнаті, і завжди прикривала мене, коли я порушував комендантську годину, коли став старшим.

Я простежив поглядом підсвічені лінії жалюзі на ковдрі.

— Вона дуже, дуже любила жахливу поп-музику. Вона залишала свою музику в програвачі Шона, коли позичала його машину, і він так дратувався, коли його друзі сідали в машину, а коли він її вмикав, починав грати якийсь бойз-бенд або Брітні Спірс.

Поппі похитала головою.

— Ліззі – причина, чому ти слухаєш Брітні Спірс, - здогадалася вона.

— Так, - визнав я. – Вона нагадує мені про неї. Вона співала у своїй кімнаті так голосно, що її було чути в будь- якій точці будинку.

— Думаю, вона б мені сподобалася.

Я посміхнувся.

— Гадаю, сподобалася б, - але потім моя посмішка зникла. У вихідні після похорону ми з Шоном вирішили, що на кілька хвилин втечемо від родичів і підемо в «Тако Белл». Я хотів сісти за кермо, але ми не подумали, ми не пам’ятали, що вона була останньою людиною, яка сідала за кермо. Увімкнулася її музика, і Шон був... він був засмучений.

Засмучений – не те слово, щоб описати стан мого старшого брата. Йому щойно виповнився двадцять один рік, і він оплакував смерть Ліззі по- ірландськи, з великою кількістю віскі і занадто малим сном. Я повернув ключ у замку запалювання, і зазвучали перші рядки «Ой, я знову це зробила», нестерпно гучні, бо Ліззі викрутила гучність на повну, і ми обидва завмерли, втупившись у радіо, наче демон щойно виповз зі слота для компакт- дисків, а потім він почав кричати і лаятися, б’ючи ногою по приладовій панелі з такою силою, що старий пластик тріснув, і вся машина здригнулася від його люті і нестримної скорботи. Вони були найближчими за віком, Ліззі та Шон, і, відповідно, вони були найкращими друзями та найлютішими ворогами. У них були спільні машини, друзі, вчителі і, нарешті, коледж, з різницею лише в один рік, і з усіх нас, братів і сестер Белл, її смерть вирвала найбільшу діру в його повсякденному житті.

Того дня він пробив дірку в своїй машині, а потім ми пішли в «Тако Белл» і ніколи про це не говорили. І досі не говоримо.

— Я ніколи раніше нікому не розповідав цю історію, - сказав я. — Так простіше говорити про Ліззі.

— Як саме?

— Оголеними і притискатися один до одного. Просто... з тобою. З тобою все простіше.

Вона поклала голову мені на плече. Ми лежали так деякий час, і коли я вже думав, що вона заснула, вона сказала в темряві:

— Ліззі – це причина, через яку ти боїшся відпустити себе зі мною?

— Ні, - відповів я, спантеличений. — З чого б це?

— Просто здається, що вона є мотивацією для багатьох речей, які ти робиш. І їй було завдано болю, сексуального. Цікаво, чи не через це ти боїшся зробити те, що сталося з нею, з кимось іншим?

— Я... гадаю, я ніколи не думав про це з такої точки зору, - я знову знайшов її волосся і погрався з ним. — Можливо, тому, я не знаю. Це було в коледжі, коли я зрозумів, що мені це подобається, але це було складно. Якщо я знаходив дівчину, яка була впевненою, розумною і сповненою самоповаги, то вона не хотіла, щоб секс був грубим. Якщо я знаходив дівчину, якій подобався грубий секс, то причиною цього були якісь емоційні проблеми, і так, щоразу, коли я бачив таку дівчину, я думав про Ліззі. Скільки знаків ми пропустили. І якби я коли-небудь дізнався, що хлопець скористався нею, коли вона так себе почувала...

— Звучить так, ніби тобі не щастило з жінками.

— Не обов’язково. У мене було кілька дійсно чудових подруг у коледжі. Але мені було легше замкнути цю частину мене, мати здорових, впевнених у собі подруг і ванільний секс. Це було безпечніше.

— Потім ти став священиком.

— І це було набагато безпечніше.

Вона сіла і подивилася на мене, лінії тіні та вуличного світла на її обличчі.

— Ну, ти не робиш мені боляче. Я серйозно. Подивись на мене, Тайлере.

Я подивився.

— Я не люблю грубості, тому що я емоційно травмована. Зі мною все життя поводилися, як з принцесою, мене пестили, хвалили і захищали від усього, що могло мені зашкодити. Стерлінг був першою людиною, яка не ставилася до мене так.

Стерлінг.

У мене відвисла щелепа. Мені не подобалося, що він був у неї так багато разів першим (що, я знаю, було абсолютно нерозумно, але все ж таки. Можливо, мені не сподобалося те, що вона так ретельно пам’ятала багато своїх перших разів з ним).

— Частково це, мабуть, тому, що це табу, а отже, брудно, тому мене це заводить. Але частково це змушує мене відчувати себе незламною. Сильною. Наче чоловік, з яким я зараз, поважає мене настільки, що бачить це. І я достатньо сильна, щоб мати цей досвід у спальні, а також мати абсолютно здорове життя за її межами.

— Шкода, що тоді зі Стерлінгом нічого не вийшло.

Ого, Тайлере. Низький удар. Але я був схвильований, ревнивий і відчував, що мене відчитують за те, в чому я не винен.

Вона закам’яніла.

— Зі Стерлінгом нічого не вийшло, тому що він не може відрізнити одне від іншого, спальню від реального життя. Він думає, що якщо мені подобалося, як він поводився зі мною під час сексу, то я хотіла, щоб зі мною так поводилися завжди. Що я хотіла бути повією тільки тоді, коли ми були наодинці. Саме тому я пішла від нього в клубі.

Не раніше, ніж ти дозволила йому себе трахнути.

Ніби прочитавши мої думки, вона звузила очі.

— Ти до нього ревнуєш?

— Ні, - збрехав я.

— Ти навіть не повинен був лежати тут зі мною, - сказала вона. — Ми не можемо триматися за руки на людях, ми не можемо нічого робити разом, щоб це не було гріхом. Ти можеш втратити роботу і, по суті, бути вигнаним з єдиної речі, яка надає твоєму життю сенс, а ти турбуєшся про мого колишнього хлопця?

— Гаразд, добре. Так. Так, я ревную. Я заздрю, що він може повернутися сюди за тобою, і я заздрю, що він може це зробити. Він може переслідувати тебе. А я не можу.

Мої слова повисли в повітрі на довгу мить.

Вона опустила голову.

— Тайлер... що ми наробили? Що ми робимо?

Вона знову була там. У тому місці, про яке я не хотів думати. Я потягнувся до неї і потягнув її на себе, лягаючи так, щоб вона стала на коліна над моїм обличчям.

— Нам треба про це поговорити, - сказала вона, але тут я провів язиком по її клітору, і вона застогнала, і я зрозумів, що мені знову вдалося заморозити цю мить, відсунути розмову і всі її рішення на інший час.

Розділ Чотирнадцятий

Ісус сказав, що те, що робиться в темряві, буде виведене на світло. І коли я прокинувся вранці у своєму ліжку на самоті, я точно знав, що Він мав на увазі. Тому що все, що мені вдалося відштовхнути минулої ночі, повернулося назад, на передній план, і я не тільки повинен був зіткнутися з цим, але я повинен був зіткнутися з цим наодинці. Де вона була? Не було ні записки, ні смс, ні горнятка кави в раковині. Вона поїхала, не попрощавшись, і це гостро і боляче защеміло в моїх грудях. Вона ж мирянка, нагадав я собі. Це те, що робили миряни – вони зустрічалися, трахалися і йшли далі. Вони не закохуються з першого погляду. Минулої ночі вона збиралася це сказати. Вона була готова зізнатися мені в цьому... чи мені це здалося? Можливо, я уявив, що ця іскра між нами була чимось взаємним, чимось спільним. Можливо, я був для неї цікавим – красивий священик, і тепер, коли вона задовольнила свою цікавість, вона була готова рухатися далі.

Я порушив обітницю заради жінки, яка навіть не подбала про те, щоб залишитися на сніданок. Я пошкандибав до ванної кімнати, а коли глянув у дзеркало, то побачив дводенну щетину, скуйовджене волосся і безпомилкову пляму від засосу на ключиці. Я зненавидів чоловіка в цьому відображенні і мало не вдарив кулаком по склу, бажаючи почути, як воно розлетиться на друзки, бажаючи відчути яскравий біль від тисячі глибоких порізів. А потім я сів на край ванни і піддався бажанню заплакати. Я був хорошою людиною. Я дуже багато працював над тим, щоб бути хорошою людиною, присвятив себе тому, щоб жити так, як хоче Бог. Я радив, я втішав, я проводив години в споглядальній молитві і медитації.

Я був доброю людиною.

Чому ж я так вчинив?

***

Поппі не було на ранковій Службі Божій, і я нічого не чув від неї цілий день, хоча підходив до вікна частіше, ніж потрібно, щоб перевірити, чи її світло-блакитний «Фіат» все ще стоїть на під’їзній доріжці.

Так і було.

Приблизно раз на три хвилини я перевіряв телефон на наявність смс, надрукував кілька перерваних повідомлень, а потім картав себе за це. Сьогодні вранці я плакав, як дитина, у своїй ванній кімнаті. Дурним, відлунюючим від кахлю, гикаючим плачем. Це було на краще, якщо ми були на відстані одне від одного. Я не міг зосередитися, коли був поруч з нею. Я не міг тримати себе в руках. Вона змушувала мене відчувати, що кожен гріх і покарання варті того, щоб почути один з її хрипких смішків, і що мені потрібно було зробити прямо зараз розкласти по поличках цей безлад, який я називав своїм життям, і розібратися в собі. Дотримання цієї дистанції було розсудливістю і сексуальною сталістю, а також першою крихтою мудрості, яку я продемонстрував відтоді, як ми зустрілися з нею.

Моя ображена гордість через те, що вона пішла, не попрощавшись, не мала з цим нічого спільного. Того вечора в молодіжній групі була вечірка з нагоди повернення до школи, тож я провів її за піцою, грою в Xbox One і намагався втримати хлопців від того, щоб вони не виставляли себе повними ідіотами, намагаючись справити враження на дівчат. Після того, як останній підліток покинув церкву, я прибрав підвал і пішов додому, роздягнувшись і надівши пару спортивних штанів. Я дивився у вікно своєї спальні на під’їзну дорогу Поппі, занурений у роздуми.

Церква казала, що все, що стосувалося нас з нею, було неправильним. Це була хіть і блуд. Це була брехня. Це була зрада. Але Церква також говорила про таку любов, яка переступає всі межі, і Біблія наповнена історіями людей, які виконували Божу волю, маючи при цьому дуже людські бажання. Я маю на увазі, що взагалі було гріхом? Кому шкодило те, що ми з Поппі кохали одне одного?

Це питання довіри, нагадав я собі. Тому що, хоча я боровся з епістемологічною природою гріха, як кваліфікований богослов, я також був пастирем, а пастирі повинні бути практичними. Проблема полягала в тому, що я приїхав сюди, щоб побудувати довіру до церкви, щоб виправити чужі помилки. І неважливо, наскільки консенсуальними і нічим не примітними були мої стосунки з Поппі, це все одно зруйнувало б їх. Мою роботу, мої цілі, мою пам’ять про смерть Ліззі.

Ліззі.

Мені було так приємно говорити про неї. Ми не дуже багато говорили про неї в моїй родині. Насправді, взагалі не говорили, якщо тільки я не залишався наодинці з матір’ю. І розмови про це не обов’язково забирали біль, але вони робили його іншим. Легше. Я відійшов від вікна і підійшов до тумбочки біля ліжка, щоб дістати чотки, які я любив використовувати, зі срібних і нефритових намистин.

Вони належали Ліззі.

Я не молився, але перебирав намистини крізь пальці, поки сидів, думаючи і хвилюючись, і врешті-решт дозволив своєму розуму зануритися в заїжджені ходи тривоги і провини. У новий колючий біль від її відсутності та всі страхи, які її надихали. З усім цим треба було боротися, і коли я засинав, мене найбільше переслідувала думка про те, що Поппі зі мною покінчила.

Наступного дня був млинцевий сніданок, і Поппі таки з’явилася на нього, хоча уникала мене, розмовляла лише з Міллі і пішла, щойно останній гість піднявся сходами.

— Вона прийшла на зустріч «Прийди і подивися» вчора вдень, - сказала Міллі. — Здається, вона дуже зацікавлена в тому, щоб приєднатися. Я пояснила їй, як буде проходити катехизація, і я думаю, що вона сприйнятлива, хоча вона запитала, чи можна це робити в іншій церкві, - Міллі пильно подивилася на мене. — Ви двоє посварилися, чи не так?

— Ні, - пробурмотів я. — Все в порядку.

— То ось чому ви обидва виглядали так, ніби вам було фізично боляче сьогодні вранці?

Я здригнувся. Міллі була гострішою, ніж більшість людей, але я не хотів, щоб хтось помітив динаміку між мною і Поппі, будь то напруженість чи дружба. Ми займалися сексом лише один раз, а це вже просочувалося крізь усі можливі тріщини в дамбі.

— Вона потрібна церкві Святої Маргарити, отче Белл. Я дуже сподіваюся, що ви не плануєте все зіпсувати, хай йому грець.

— Міллі!

— Що?,- запитала вона, піднімаючи свою стьобану сумочку. — Стара леді не може лаятися? Не відставайте від часу, отче.

І вона пішла.

Вона мала рацію. Поппі була потрібна церкві Святої Маргарити. А я потребував Поппі. І я був потрібен лікарні Святої Маргарити, і я був потрібен Поппі. Занадто багато людей потребували занадто багато інших людей, і я ніяк не міг утримати всі кульки в повітрі; я міг упустити одну, і це призвело б до катастрофічних наслідків. Лише в неділю ввечері моя тривога взяла гору, і я відправив їй повідомлення.

Думаю про тебе.

Мої груди і горло наче зшили докупи, і я ледь не скочив на ноги, коли побачив три обертових крапки на екрані, що означали, що вона набирає відповідь. А потім вони зникли. Я випустив довгий подих. Вона перестала друкувати. Вона не збиралася відповідати. Я навіть не хотів думати про те, що це означає. Натомість я пригостив себе розігрітою запіканкою «Міллі», трьома серіями «Карткового будиночка» і здоровою порцією скотчу. Я заснув з вервичкою Ліззі, сплетеною між пальцями, відчуваючи себе ще більш далеким від власного життя, ніж будь- коли.

***

Того ранку я не бачив Поппі на Службі Божій, тому останнє, чого я очікував після сповіді Рована, це те що вона прослизне в кабінку. Це міг бути нерішучий скрип дверей, або безпомилковий шелест сукні по м’яких стегнах, або електричний струм, який одразу ж пробіг по моїй шкірі, але я знав, що це була вона, навіть не промовивши жодного слова. Її двері зачинилися, і ми деякий час сиділи мовчки, вона тихо дихала, а я тривожно постукував великим пальцем по долоні, ненавидячи те, що я вже наполовину збудився, просто перебуваючи поруч з нею.

Нарешті я запитав:

— Де ти була?

Вона видихнула.

— Тут. Я була прямо тут.

— Мені так не здалося, - мені було соромно від того, як гірко і ображено я прозвучав, але мені також було байдуже. Тайлер Белл у двадцять один рік ніколи б не дозволив дівчині проникнути під його броню гордості, ніколи б не показав дівчині, що вона зробила йому боляче. Але мені було майже тридцять, і я вже давно закінчив коледж, і те, що тоді для мене майже нічого не означало, тепер означало для мене набагато більше.

А може, це не я змінився. Можливо, це був вплив, який Поппі мала на мене в будь-якому віці і в будь-якому місці. Вона зробила щось зі мною, і я подумав (трохи дратівливо), що це несправедливо. Несправедливо, що вона може просто сидіти там і не страждати так, як я, через нас, що б «ми» не означало в нашому випадку.

— Ти злишся на мене?, - запитала вона.

Я притулився до стіни.

— Ні, - я передумав. —Трішки. Не знаю.

— Значить, знаєш.

Слова насилу злетіли з моїх вуст.

— Просто мені здається, що я ризикую всім, а ти нічим не ризикуєш, і саме ти йдеш, і це несправедливо.

— Йду від чого, Тайлере? Від стосунків, яких у нас не може бути? Від сексу, який зруйнує твою кар’єру чи ще гірше? Я провела останні три дні, б’ючись головою об стіну, тому що я хочу тебе, дуже сильно хочу, але якщо ти будеш зі мною, я зруйную твоє життя. Як ти думаєш, що я відчуваю? Думаєш, я хочу зруйнувати твоє життя, твою спільноту, і все це заради мене?

Її спалах не давав мені спокою ще довго після того, як вона замовкла. Мені не спадало на думку, що вона почуватиметься винною, що вона відчуватиме провину. Що вона захоче уникати мене, бо не витримає провини за те, що брала участь у тому, що мене зруйнувало. Я не знав, що на це відповісти. Я був вдячний, розгублений і все ще відчував біль водночас.

Тому я сказав єдине, що спало мені на думку.

— Скільки часу минуло від твоєї останньої сповіді?

Видих.

— То ось як ми будемо розмовляти?

Мені було байдуже, як відбуватиметься ця розмова, головне, що вона відбудеться, головне, що я зможу продовжувати з нею розмовляти.

— Якщо ти цього хочеш.

— Знаєш що? Я хочу.

Поппі

Секс до шлюбу – це гріх, чи не так? І я впевнена, що секс зі священиком – це гріх. І, напевно, в папських енцикліках ніде не сказано про вівтарний секс, але я думаю, що це теж гріх. Тож я сповідаюся в цьому. Я зізнаюся в тому, як божеволіла на тому вівтарі, коли ти був у мене між ніг. Коли я нарешті вмовила тебе себе відпустити. Ми були більш людськими ніж будь-коли, більш живими ніж будь- коли, але я все одно відчувала себе так близько до Бога, ніби вся моя душа прокинулася, насторожилася і танцювала. Я подивилася на розп’яття, на Христа, що висів над головою, і подумала: «Ось як це – бути розірваним на частини заради любові. Я дивилася на нього через твоє плече, і ти пронизував мене, і Христос теж був пронизаний, і все це здавалося однією таємною і мерехтливою таємницею глибокою і акроаматичною. Я відчуваю, що ми зробили щось незбагненно давнє, натрапили на якусь таємну церемонію, яка з’єднала нас разом, але як я можу насолоджуватися цим відчуттям, як я можу святкувати його, коли воно дається такою дорогою ціною?

Я казала, що відчуваю провину, і це правда, але вона загорнута в так багато іншого, що я не можу відокремити провину від радості та бажання. Кожної миті, коли мені здається, що я прийняла рішення, що я скажу тобі, що ми повинні дотримуватися твоїх обітниць і вибору, або що я скажу тобі, що ми повинні знайти спосіб, будь-який спосіб, щоб ми все ще могли бачитися, - я кожного разу передумую.

Хвилювання – це гріх, навіть я це знаю, але я більше, ніж просто польова лілія. Я лілія, яку вирвали з землі і поклали до твоїх ніг. Коли справа доходить до тебе, я без коріння і безпорадна, і покладаюся на твою милість у питанні сонця і води. І я навіть не повинна бути твоєю. Як я можу хвилюватися?

Вчора ввечері я так хотіла відповісти на твоє повідомлення, але не знала, що сказати, як звести свої думки до двох-трьох зв’язних речень. Я хотіла приїхати до тебе додому і поговорити, але знала, що якщо я це зроблю, то не зможу втриматися від того, щоб не доторкнутися до тебе і не трахнути, а я не хотіла ускладнювати ситуацію ще більше, ніж вона вже була.

Але потім я продовжувала дивитися на твоє повідомлення, цікавлячись, що саме ти думав про мене, і мені було цікаво, чи думав ти про те, що я відчувала, коли ти був у мене всередині. Про те, як я рухалася під тобою. Мені було цікаво, чи згадуєш ти свою кухню і нас обох, які дивилися вниз, коли ти входив у мене.

Ось моє останнє зізнання. Я стояла на колінах на підлозі в спальні, ніби збиралася молитися, але замість того, щоб молитися, я розсунула ноги і трахала себе пальцями, уявляючи, що це ти. І коли я кінчила, я сподівалася, що ти почуєш, як я кличу тебе на ім’я.

Розділ П'ятнадцятий

Люди можуть засудити мене за те, як прискорилося моє дихання. За те, як я мацав себе долонею через штани. Але образ Поппі на колінах, із заплющеними очима, з думками, заповненими мною, в той час як її пальці гралися з прекрасною піхвою, був занадто сильним, щоб йому опиратися.

— Поппі, - сказав я, розстібаючи ремінь. — Розкажи мені більше.

Я знав, що вона чує ремінь. Я знав, що вона чує блискавку. Її дихання здригнулося.

— Однією рукою я мацала свої груди, - прошепотіла вона. — А іншою – клітор. Я так сильно хотіла твій член, Тайлере, це було все, про що я могла думати. Як він розтягує мене. Як ти щоразу влучаєш у те ідеальне місце.

Відкинувшись назад, я сперся у стінку кабінки та вивільнив свій член з боксерських трусів і схопив його, повільно рухаючи рукою вгору і вниз.

— Про що ти думала, коли кінчала?, - запитав я. Боже, я хотів, щоб це було брудно.

Поппі не розчарувала.

— Я думала про те, як ти береш мене за дупу, поки ти треш мій клітор. Про те, як ти витягуєш свій член, щоб кінчити мені на спину.

Чорт. Я і раніше був твердим, але зараз – зараз я був практично бетонним. Кого я цим дурив? Мені потрібно було трахнути її знову, і я збирався зробити це прямо тут, у церкві, посеред дня.

— У мій кабінет, - сказав я крізь зуби. — Негайно.

Вона вискочила з кабінки, і я пішов за нею, заправляючи себе назад, але не потурбувавшись застебнути блискавку. Як тільки ми опинилися в кабінеті, я зачинив і замкнув двері і притиснувся до неї в той самий час, коли вона притиснулася до мене. Ми зійшлися, як дві грозові хмари, зіткнення окремих істот, які миттєво стали одним цілим. Ми були руками, губами і зубами, ми були стисканнями, поцілунками і стогонами, і я відвів її назад, маючи намір покласти на свій стіл, але наші ноги сплуталися, і ми впали на підлогу, мої руки обхопили її немов клітка.

— З тобою все гаразд?, - запитав я, хвилюючись.

— Так, - нетерпляче сказала вона, хапаючи мене за комір, щоб притягти до своїх губ. Її поцілунки доводили мене до шаленства, м’якість її рота перегукувалася з шовковим теплом під спідницею.

— Я мушу тебе трахнути, - промовив я між поцілунками. Це була констатація факту. Попередження. Я спустив руку вниз і виявив, що вона знову була без білизни.

— Брудна, - сказав я. — До біса брудна.

Вона скрутилася під моїми дотиками, піднявши стегна вгору, щоб надати моїм пальцям кращий доступ, і я поцілував її в шию, коли встромив два пальці в її піхву. Вона вже була така мокра, і моє грубе поводження з нею, здавалося, тільки збуджувало її ще більше, тому що її руки вчепилися в мою сорочку, і вона задихалася, коли я продовжував свій штурм, жахливі слова вилітали з мого рота, хвойда і шльондра, і ти хочеш цього, ти знаєш, що хочеш цього. Вона стогнала, мої слова дражнили її більше, ніж мої пальці, і частина мене соромилася того, як сильно я збуджувався, кажучи їй ці принизливі речі, а інша частина мене казала цій частині заткнути пельку і просто зробити це ще. Я закрив свій рот її ротом, коли смикнув свої боксери, щоб звільнити член, а потім наосліп подався стегнами вперед, занурюючись в неї одним грубим рухом.

Вона обхопила мене ногами за талію, а руками за шию, її палючий рот був скрізь, і це було схоже на те, що я тримав у руках живий дріт, те, як вона рухалася і корчилася піді мною, коли я входив у неї, дозволяючи кожному сумніву, ревнощам і страху опанувати мною. Я трахав її, поки вона не відчула, що вона моя. Я трахав її, поки вона не змогла б кінчити.

Я трахав її, поки не міг кінчити.

Кожен поштовх підводив мене все ближче і ближче, але одна думка не відпускала мене, і я притиснув своє тіло до неї і притиснувся до її клітора, відчуваючи, як вона звивається і обвивається навколо мене. Вона була близька.

— Дозволь мені вставити тобі в дупу, Поппі, - сказав я. Я провів кінчиком носа по її підборіддю, змусивши її затремтіти. — Я хочу трахнути тебе туди.

— О Боже, - прошепотіла вона. — Так. Будь ласка.

Не було часу продумувати логістику, не було часу навіть подумати про переїзд у більш підготовлене місце. У мене було те, що працювало лише за кілька кроків від мене, і я не збирався витрачати час на пошуки чогось іншого.

Я витягнув свій член так сильно, що мені стало боляче, і встав.

— Не рухайся, - наказав я, і заправив себе назад у труси, щоб зробити коротку прогулянку до амбри в глибині святилища, маленької шафки, де ми зберігали наші священні олії. Мої руки тремтіли, коли я відчинив дверцята. Це були олії, благословенні на Страсному тижні моїм єпископом, олії, які використовуються тільки для таїнств, таких як хрещення і миропомазання, а також для помазання хворих. Я вибрав скляний флакон з олією Мироточення і повернувся до Поппі, старанно уникаючи поглядом розп’яття і скинії. Вона залишилася на підлозі, її спідниця все ще була зібрана навколо талії, щоки розчервонілися. Після того, як я знову замкнув двері, я став над нею і потягнув за комір, намагаючись зняти його.

— Ні, - сказала вона, її зіниці були великими і темними. — Залиш його.

Мій член підскочив. Брудна дівчина.

— Ти мене вб’єш, - сказав я їй, стаючи на коліна. Я перевернув її на живіт, так, щоб її апетитна попка була піднята до мене, а також, щоб вона могла покласти голову на руки, якщо їй буде потрібно.

Я відкоркував флакон і капнув трохи олії на кінчик пальця, яким потім намалював гладке коло навколо тугого рожевого бутона її попки. Вона тремтіла під моїми пестощами, мимоволі напружуючись щоразу, коли мій дотик торкався її там. Але її кицька теж стискалася, і я бачив, як вона починає втискати стегна в підлогу, намагаючись полегшити біль, що наростав у її кліторі. Я додав ще олії на пальці і почав дражнити і пробувати на її ободі, масажуючи її, розслабляючи її. Запах бальзаму старовинний, церковний запах наповнив кімнату.

— Ти знаєш, що це, Поппі?, - запитав я.

Вона похитала головою, притиснувши її до рук.

— Це сакраментальна олія. Її використовують для хрещення та свячень. Нею навіть помазують стіни церкви, коли її будують, - я провів рукою по гладкому, пружному схилу її спини, відчуваючи, як вона зітхнула від мого дотику, і в цей момент, ковзнув пальцем всередину.

Вона зітхнула.

— Зараз я помазую тебе, - сказав я їй. — Я освячую тебе зсередини. Відчуваєш? Це мій палець трахає твою дупу. А за хвилину це буде мій член. Мій член освятить тебе. Ні, не чіпай себе, люба. Ми зробимо це разом.

Я взяв її руку, яка ковзала під животом, і підняв її за голову, весь час продовжуючи обробляти її дупу маслом і пальцем. Її канал був до біса вузьким, і одного усвідомлення того, що мій член займе своє місце за лічені хвилини, було достатньо, щоб перетворити мене на дикого чоловіка. Я не міг більше чекати. Я вилив на долоню велику кількість олії, а потім стиснув свій член у кулак, побачивши краєвид переді мною і свою власну слизьку, сильну руку, що підштовхувала мене до краю.

— Тайлере, - сказала Поппі, озираючись на мене. — Я робила це раніше. Але ніколи з кимось твого розміру, - вона виглядала трохи стурбованою, але все ще терлася об підлогу, відчайдушно бажаючи, щоб її трахнули.

Я хотів сказати їй, що буду ніжним з її дупою, але я також не хотів давати обіцянку, про яку не знав, чи зможу її виконати (бо, бляха, я ледве тримався, дивлячись на неї). Натомість я сказав їй:

— Скажи мені, коли зупинитися, і я зупинюся тієї ж миті, гаразд?

Вона кивнула і поклала голову вниз, вигнувши стегна назустріч мені. Я нахилився, однією рукою направляючи свій член до її входу, а іншою тягнучись за олією, виливаючи більше на її дупу і на свій член, поки ми обидва не стали слизькими. Я поставив флакон на місце, а потім почав пестити її спину, проштовхуючись крізь її тугість, відчуваючи, як вона поступово відкривається мені, повільно вітаючи мене. Головка мого члена штовхала і штовхала, і нарешті послабила початковий опір, і раптом я опинився всередині, а її попка обхопила мене тугим жаром, не схожим ні на що, що я коли-небудь відчував раніше, навіть з іншими дівчатами, з якими я робив це. Мені довелося повісити голову і зробити кілька глибоких вдихів, рахуючи до десяти, перш ніж я міг бути впевненим, що не втрачу її занадто рано, щоб насолодитися нею як слід.

Я проштовхнувся ще трохи.

— О, ягнятко, зараз буде туго, - попередив я.

Так воно і було.

Коли я занурився до самого кінця, я зупинився, щоб дати їй час пристосуватися до мого розміру. Вона вдихнула і видихнула, а потім різко вдихнула, коли я знайшов її клітор і почав працювати з ним. Я не рухався кілька довгих хвилин, просто дозволив їй відчути всю повноту мене, поки я використовував всю ту напругу, що накопичилася в ній, підводячи її до урвища, щоб ми могли зістрибнути разом. Я хотів запитати її, чи готова вона до більшого, але я знав, як вона розчарована тим, що Хороший Хлопець Тайлер завжди питає дозволу, тому замість цього я рухався повільно, чекаючи на кожен її рух, щоб вона подала сигнал, що їй потрібен час або що їй потрібно зупинитися. Я підняв її стегна, допомагаючи їй стати на четвереньки. Пауза. Я випрямився, продовжуючи терти її клітор. Пауза. Я вийшов на дюйм, а потім увійшов знову на дюйм. Пауза.

І крок за кроком вона перейшла від пристосування до бажання, штовхаючись назад у мене, як жадібне кошеня, яким вона була, скиглила на знак протесту, коли моя рука залишала її клітор. А я давав їй все більше і більше, поки не витягував до кінчика і не ковзав назад, все ще неквапливо навіть спокійно, але вже з парою.

Весь цей час я гладив її ноги і спину, тер її клітор, говорив їй, яка вона хороша дівчинка, така гарна маленька шльондра, що дозволила мені трахнути її солодку дупку, моя власна слухняна маленька шльондра, і вона належала мені, чи не так? Вона хотіла тільки мене всередині себе, вона хотіла тільки мій член, мої пальці і мій рот. Вона кивала на мої слова, на всі мої слова, і тремтіла, коли я трахав її, вкрита потом і тремтіла, наче в неї була лихоманка. Я мав намір стримувати її до самого кінця, але бачити її такою зводило мене з розуму, одержимого думкою про те, що вона кінчить, поки я буду в її дупі, і тому я нарешті серйозно зайнявся її клітором, притиснувши до нього подушечку середнього пальця і кружляючи жорстко і швидко, як їй подобалося.

За кілька секунд вона вже кричала, притискаючись дупою до моїх стегон так, що я був занурений у неї по самі яйця, її пальці шкребли килим, а з горла виривалися беззвучні стогони. Я дивився, як вона розпадається на частини, як ретельно причесані і виліплені шматки Поппі Денфорт падають, як риштування, залишаючи по собі тремтяче, незв’язне створіння, а потім вона промовила одне слово, і це було все, я був втрачений. Втратив контроль над собою, над своїми обітницями, над будь-чим, окрім потреби позначити цю жінку у найпримітивніший і найнижчий спосіб, який тільки можливий.

Одне слово.

Твоя.

Тепер я був жорсткішим, хапаючи її за стегна і врізаючись в неї, бурмочучи, прагнучи звільнитися, поки вона задихалася від поштовхів, а її попка була такою до біса гладкою, такою до біса тугою, все стискало мене і хапало, а потім мене накрило, як приливною хвилею темряви, справжнє шаленство, стукіт і гарчання, коли воно проникало в мій хребет і мої яйця, і бляха, я кінчав, кінчав, кінчав, і по краях мого зору було чорне мариво, і я збирався втратити свідомість, коли я пульсував, втрачав свідомість або просто продовжував кінчати, і кінчав, як ніби цьому не було кінця. Я витягнувся в останню мить, щоб побачити, як мій оргазм вкрив її дупу і спину спермою, краплями і струмочками, наче якийсь дощ, стікаючи вниз по складчастій троянді її входу і по вигинах спини і стегон.

Коли мій зір прояснився і до мене повернулися почуття, я міг милуватися своїм витвором, задиханою, тремтячою жінкою переді мною, вкритою мноєю спермою. Поппі витягнулася на животі, якимось чином зробивши цей рух елегантним, еротичним.

— Вимий мене, - наказала вона, як маленька королева, якою була, і я поспішив підкоритися. Я витер її мокрим рушником, а потім поклав на підлогу, масажуючи її стегна, спину і руки, бурмочучи найприємніші слова латиною і грецькою, цитуючи Пісню Пісень, вкриваючи поцілунками кожен сантиметр її шкіри.

І я зрозумів з того, як вона посміхалася сама до себе, як час від часу заплющувала очі, ніби стримуючи сльози, що Стерлінг ніколи так не робив. Він ніколи не перевіряв її після сексу, ніколи не пестив її, не хвалив і не винагороджував. Я навіть не намагався не відчувати себе тріумфатором з цього приводу. А потім, після того, як вона привела себе в порядок, ми з нею сіли і почали працювати над нашим збором коштів. Вона допомогла мені підготуватися до чоловічої групи, а потім пішла до жіночої групи в будинок Міллі. І весь цей час я відчував запах бальзаму на її шкірі і на моїй, і нічого іншого, окрім як бути з цією жінкою кожну хвилину кожного дня, було б достатньо, щоб зупинити голод внизу мого живота.

Або, що ще небезпечніше, зупинити голод у моєму серці.

Розділ Шістнадцятий

Того дня для мене щось змінилося, щось, що, як я зрозумів, змінювалося вже давно. Це було схоже на відчуття, яке я мав у дитинстві, коли знімав роликові ковзани після кількох годин катання, і мої ноги відчували себе аномально легкими і плаваючими. Або, можливо, як відчуття, коли я був у поході з татом і Райаном, і ми нарешті змогли скинути наше спорядження на землю після кількох годин походу, і я відчув таку легкість, що міг би заприсягтися, що я висів у кількох дюймах над землею.

У мене не було назви для цього відчуття, але це була легкість і піднесення, і це було якось пов’язано з Ліззі. Щось пов’язане з тим, що я розділив її смерть і її наслідки з Поппі, щось пов’язане з прошепотілими словами Поппі: «Ліззі – це причина, через яку ти боїшся відпустити себе зі мною?».

Тепер, коли я стискав у долоні вервицю Ліззі, я зрозумів, що Ліззі була причиною багатьох речей. Вона була причиною всього. Її смерть була тягарем, який я завжди носив із собою, кривдою, за яку я повинен був помститися. Але що, якби я міг це змінити? Що, якби я міг обміняти помсту на любов? Адже саме до цього були покликані християни – обирати любов понад усе.

Любов. Це слово було бомбою. Нерозірвана бомба, що жила в моїх грудях.

Тієї ночі я написав Поппі. Ти не спиш?

Биття. Ще ні.

Моя відповідь була миттєвою. Можу я зайти? У мене для тебе подарунок.

Ну, я збиралася відмовитися, але тепер, коли я знаю, що у тебе є подарунок... приходь ;)

Я обережно і тихо пройшов через парк, одягнений в темну футболку і джинси. Було вже пізно, і парк знаходився в природній улоговині, захищеній від сторонніх очей, але я все ще нервував, коли швидкими кроками йшов стежкою, продираючись крізь зарослу бур’янами траву, щоб дістатися до хвіртки Поппі. Я впустив себе всередину, здригаючись від кожного скрипу іржавої клямки, а потім підійшов до її дверей, один раз постукавши кісточкою пальця по склу. Вона відчинила двері, і її обличчя осяяла найпрекрасніша посмішка, яку я коли-небудь бачив.

— Вау, - сказала вона. — Ти тут. Як справжня людина.

— А раніше ти сумнівалася, що я справжній?

Вона похитала головою, відійшла вбік, щоб я міг увійти, а потім зачинила за мною двері.

— Я ніколи не зустрічалася з тим, з ким не могла зустрічатися насправді. Я наполовину переконала себе, що ти існував лише в стінах церкви.

— Зустрічалася?, - Мій голос пролунав надто нетерпляче, надто схвильовано. Я прочистив горло. — Тобто, ми зустрічаємося?

— Я не знаю, як ти називаєш те, що ти трахаєш чиюсь дупу, отець Белл, але я називаю це саме так.

Раптовий страх опустився в мій живіт, і я зробив крок до неї, схопивши її за руку і притягнувши до себе, щоб я міг зазирнути їй в очі.

— Тобі боляче?, - запитав я, хвилюючись.

Вона телепортувалася до мене.

— Тільки в найкращому сенсі, - вона піднялася, щоб поцілувати мене в щелепу, а потім пішла на кухню. — Хочеш випити? Дай вгадаю... Космо? Ні, гранатовий мартіні.

— Ха. Віскі – ірландське чи шотландське, мені все одно. Але чистий.

Вона жестом вказала мені на вітальню, і я пішов, користуючись нагодою оглянути її будинок. Тут все ще були переважно коробки та банки з-під фарб, і, незважаючи на привабливі меблі та зі смаком зроблені фотографії та картини, що висіли на стінах, було цілком очевидно, що Поппі не дуже цікавилася домашнім мистецтвом. Стоси книжок стояли біля стіни, чекаючи на постійний дім, і я провів пальцями по ребристих вежах їхніх корінців, відкрито радіючи і потай заздрячи тому, наскільки начитаною була ця жінка. Звичайно, були й звичайні письменники – Остен, Бронте і Вортон, але поряд з ними я не очікував побачити імена Джозефа Кемпбелла, Девіда Г’юма і Мішеля Фуко. Я гортав «Так казав Заратустра» (давній заклятий ворог як з мого магістерського курсу, так і з уроків історії), коли Поппі підпливла до мене з нашими напоями.

Наші пальці торкнулися один об одного, коли я взяв свій келих з віскі «Макаллан», а потім поставив його і також взяв і поставив келих Поппі, бо хотів її поцілувати. Я хотів провести руками по її стрункій шиї, обхопити її обличчя, досліджуючи її рот, і я хотів відвести її назад до дивану, щоб покласти її і повільно зняти з неї всі шари одягу.

Але я прийшов сюди, щоб щось зробити, а не трахати її (ну, не тільки трахати), тому я задовольнився поцілунком, а потім відійшов назад, щоб знову взяти свій напій. Вона виглядала трохи ошелешеною від поцілунку, на її губах висіла мрійлива посмішка, коли вона зробила ковток зі свого келиха з мартіні, а потім вона сказала, що збирається принести нам щось перекусити.

Я продовжував повільно оглядати її вітальню, почуваючись розслабленим і спокійним. Я все роблю правильно. Це може стати новим початком для нас, для мене. Щось офіційне, щоб відзначити наші стосунки, так працюють ритуали, чи не так? Щось матеріальне, щоб сигналізувати про нематеріальне. Подарунок, щоб показати Поппі, що вона означає для мене, що ми означаємо для мене, щоб показати їй дивне, але водночас божественне перетворення, яке відбувається в моєму житті завдяки їй.

Будинок був невеликим, але нещодавно відремонтованим, з гладкою дерев’яною підлогою, оригінальним великим каміном і великими, чистими лініями оздоблення. У неї був широкий дерев’яний стіл біля вікна, єдиний символ справжнього наміру розпакувати речі і залишитися, з iMac, принтером і сканером, акуратними стосами папок і невеликою дерев’яною коробкою, наповненою дорогими на вигляд ручками.

Поруч зі столом, у відкритій картонній коробці, лежали її дипломи в рамці, занедбані і поховані серед інших покинутих офісних речей – напів використаних стікерів і відкритих коробок з конвертами.

Дартмут – бакалавр економіки, диплом з відзнакою.

Школа бізнесу Тука в Дартмуті – магістр ділового адміністрування, диплом з відзнакою.

І ще один, якого я не очікував, Канзаський університет – бакалавр образотворчого мистецтва, танці. Цей був датований минулою весною.

Я підняв його, коли Поппі повернулася з обробною дошкою, заставленою сиром і нарізаними грушами.

— Ти маєш ще одну освіту?

Вона справді почервоніла, зайнята тим, що ставила тацю на журнальний столик.

— Коли я переїхала сюди, у мене з’явилося багато вільного часу, і коли я почала заробляти стільки грошей у клубі, я подумала, що зможу використати його з користю. Цього разу моїх батьків не було поруч, щоб сказати мені не здобувати ступінь з танців, тож я просто пішла на це. Мені вдалося втиснути його в три роки замість чотирьох.

Я підійшов до неї.

— Потанцюєш для мене коли-небудь?

— Я можу зробити це прямо зараз, - сказала вона, притиснувши руку до моєї грудини і штовхнувши мене на диван. Вона перелізла через мене, обхопивши мене, і мій член одразу ж підскочив від зацікавленості. Але її стегно притиснулося до кишені моїх штанів, і я згадав, чому я там опинився в першу чергу.

Я обхопив її однією рукою за талію, змушуючи не рухатися, поки я витягнув з кишені маленький пакуночок, загорнутий у папір.

Вона нахилила голову, коли я простягнув їй пакунок.

— Це мій подарунок?, - запитала вона, виглядаючи захопленою.

— Це... , - я не знав, як пояснити, що це. — Він не новий, - невпевнено закінчив я.

Вона розгорнула його, дивлячись на купу нефритових намистин, вкладених у цигарковий папір. Вона повільно витягла вервицю, срібний хрест заблищав у слабкому світлі.

— Вона прекрасна, - прошепотіла вона.

— Кожен повинен мати гарну вервицю. Принаймні, так завжди казала моя бабуся, - я поклав руки на зовнішню сторону стегон Поппі, в основному для того, щоб дивитися кудись, окрім вервиці. — Ця належала Ліззі.

Я відчув, як її тіло напружилося на моїх колінах.

— Тайлере, - обережно сказала вона. — Я не можу це взяти.

Вона спробувала повернути її мені, але я зловив її руку своєю, скрутивши її пальці навколо неї.

— Після смерті Ліззі ніхто не хотів нічого з її речей, що нагадувало б про те, що вона пережила в церкві. Її Біблія, листівки зі святинями, свічки – мій тато все це викинув, - я здригнувся, згадавши його розпечену лють, коли він дізнався, що я відкопав її вервицю зі смітника. — Але я хотів мати щось від неї. Я хотів зберегти в пам’яті всі її частинки.

— А зараз не хочеш?

— Звичайно хочу, але після нашої розмови минулої ночі... я зрозумів, що мені теж потрібно відпустити частину її. І коли я думаю про неї, я знаю, що вона б тебе любила, - Я зустрівся з її очима. — Вона б любила тебе так само, як і я.

Губи Поппі розтулилися, її очі були широкими, сповненими надії і страху, але перш ніж вона змогла відповісти на мої слова, я взяв її пальці в свої і сказав:

— Дозволь мені навчити тебе, як цим користуватися.

Так, я був боягузом. Я боявся, що вона не скаже мені, що любить мене, і я боявся, що вона скаже мені, що любить мене. Я боявся відчутного зв’язку між нами, боявся стрічки, яка пронизувала мої ребра і моє серце, яка також була пронизана і зав’язана навколо її серця.

Її очі не відривалися від моїх, коли я провів її рукою від чола до серця, а потім до кожного плеча.

— В ім’я Отця і Сина і Святого Духа, - промовив я за неї. А потім поклав її пальці на розп’яття. — Тепер ми молимося Апостольським Символом віри...

Ми молилися разом з нею на моїх колінах, вона ледь чутно повторювала за мною, наші пальці разом перебирали намистини, і лише десь на межі останнього десятиліття я усвідомив, наскільки я був твердим, як її соски виднілися крізь м’яку майку, що була одягнена на неї. Усвідомив ці великі карі очі, довге хвилясте волосся і пильний розум, який проглядався в кожному її виразі. Це і є кохання, запаморочливо подумав я, дивуючись. Це те, що відчуваєш, коли кладеш хрест. Це те, що відчуваєш, коли починаєш нове життя... це те, що відчуває Поппі Денфорт. І коли я промовляв останні слова вервиці, я майже забув, до кого я молився.

Радуйся, Свята Царице... наша солодкість і наша надія.

Пізніше тієї ночі, коли я входив в неї і з неї, ці слова крутилися в моїй голові, слова, які були так незгладимо притаманні Поппі, так незгладимо пов’язані з яскравістю її розуму і раєм її тіла.

Свята. Королева. Солодкість.

Надія.

Розділ Сімнадцятий

— Джордан.

Священик, що стояв переді мною на колінах, не припинив молитися і навіть не повернувся до мене обличчям. Замість цього він продовжував бурмотіти собі під ніс тим же розміреним голосом і в тому ж розміреному темпі, і я знав Джордана досить добре, щоб зрозуміти, що це був ввічливий спосіб сказати мені, щоб я відвалив, поки він не закінчить.

Я сів на лаву позаду нього.

Джордан був єдиним священиком, якого я знав особисто, який все ще читав Літургію Часів, практику настільки монастирську, що майже застарілу, що, ймовірно, було однією з причин, чому вона його приваблювала. Як і я, він любив старі речі, але його захоплення виходило за рамки просто книг і випадкових духовних зустрічей. Він жив як середньовічний монах, життя якого було майже повністю присвячене молитві та ритуалам. Саме ця містична, неземна природа привела до його парафії так багато молодих людей; за останні три роки саме його присутність оживила цю стару, центральну міську церкву, яка була так близька до закриття, коли він взяв її під свою опіку і перетворив на щось процвітаюче і живе. Джордан закінчив свою молитву і перехрестився, встаючи з цілеспрямованою повільністю обличчям до мене.

— Отець Белл, - сказав він офіційно.

Я утримався від того, щоб не закотити очі. Він завжди був таким – відстороненим і напруженим. Навіть того разу, коли він випадково випив забагато на семінарському барбекю, і мені довелося няньчитися з ним, бо його всю ніч нудило. Але те, що здавалося зверхністю чи холодністю, насправді було лише симптомом його яскравого внутрішнього життя, постійної атмосфери святості та натхнення, в якій він жив, атмосфери, настільки відчутної для нього, що він не розумів, чому інші люди не відчували її так, як він.

— Отче Брейді, - сказав я.

— Гадаю, ти прийшов на сповідь?

— Так, - я підвівся, а він подивився на мене з ніг до голови. Настала довга пауза, довга мить, коли його обличчя змінилося від розгубленого, сумного до нечитабельного.

— Не сьогодні, - нарешті сказав він, а потім розвернувся і пішов до свого кабінету.

Я був збентежений.

— Не сьогодні? Тобто, сьогодні не буде сповіді? Ти зайнятий чи що?

— Ні, я не зайнятий, - сказав він, продовжуючи йти.

Мої брови зв’язалися докупи. Чи відмовляти комусь у сповіді взагалі законно згідно з церковним правом? Майже впевнений, що ні.

— Гей, зачекай, - сказав я.

Він не зачекав. Він навіть не обернувся, щоб показати, що він знає, що я щось казав або що я біжу за ним. Ми зайшли в маленький коридор, в якому багато дверей, і коли я йшов за ним до його кабінету, я зрозумів, що це було щось більше, ніж його звичайна стримана поведінка. Отець Джордан Брейді був засмучений. Він точно не був засмучений, коли я прийшов.

— Чувак, - сказав я, зачиняючи за собою двері його кабінету. — Якого біса?

Він сів за свій стіл, ранішнє післяобіднє світло фарбувало його світле волосся в золотистий колір. Джордан був симпатичним хлопцем, з таким волоссям і здоровим кольором обличчя, яке зазвичай можна побачити лише в рекламі Келвіна Кляйна. Він також був у хорошій фізичній формі ми зблизилися в першому семестрі нашої богословської програми після того, як постійно зустрічалися в місцевому спортзалі. Наступні два роки ми жили в одній квартирі, і я був майже впевнений, що я був для нього найближчим другом. Саме тому я не хотів, щоб мене відшивали.

Він опустив очі, вмикаючи ноутбук.

— Приходьте пізніше, отче Белл. Не сьогодні.

— Канонічне право каже, що ви повинні вислухати мою сповідь.

— Канонічне право – це ще не все.

Це мене здивувало. Джордан не був порушником правил. Джордан був у двох кроках від того, щоб стати моторошним вбивцею з «Коду да Вінчі».

Я сів на стілець навпроти його столу і склав руки.

— Я не піду, поки ти не скажеш, чому саме ти не хочеш слухати мою сповідь.

— Я не проти, якщо ти залишишся, - спокійно сказав він.

— Джордан.

Він стиснув губи, ніби сперечаючись сам з собою, а потім нарешті підняв погляд карих очей, стурбованих і проникливих.

— Як її звати, Тайлере?

Страх і адреналін пронизали мене. Хтось бачив нас? Чи хтось зрозумів, що відбувається, і розповів Джордану?

— Джордан, я...

— Не турбуйся брехати про це, - сказав він, і він сказав це не з огидою, а скоріше з силою, яка занепокоїла мене, вивела з себе більше, ніж його гнів коли-небудь міг би.

— Ти дозволиш мені зізнатися?, - зажадав я.

— Ні.

— Чому, бляха, ні?

— Тому що, - навмисно сказав Джордан, ставлячи лікті на стіл і нахиляючись вперед, — ти не готовий зупинитися. Ти не готовий віддати її, і поки ти не будеш готовий, мені немає сенсу відпускати тобі гріхи.

Я опустився на стілець. Він мав рацію. Я не був готовий віддати Поппі. Я не хотів зупинятися. Тоді чому я був тут? Чи думав я, що Джордан прочитає наді мною якусь особливу молитву, яка вирішить усі мої проблеми? Чи думав я, що проходження через всі ці рухи змінить те, що було в моєму серці?

— Звідки ти знаєш?, - запитав я, дивлячись собі під ноги і молячись Богу, що це не тому, що хтось бачив нас з Поппі разом.

Розділ Вісімнадцятий

Обережно.

Тиждень потому я дивився на стелю, в тому місці де лежала Поппі. Вона була притиснута до мене, її голова лежала на моїй руці, дихання було повільним і рівним. Я не спав, спостерігаючи за нею після того, як ми кохалися, спостерігаючи, як м’які лінії її обличчя розслабляються від екстазу до спокою, не відчуваючи нічого, окрім бездумного задоволення. Але тепер, коли вона проспала кілька годин, задоволення перетворилося на тривожний сумнів. Останні кілька днів були схожі на щось зі сну чи казки, де мої дні переслідувала структурована доброзичливість, якою було моє священиче життя, а ночі були наповнені зітханнями та стогонами, де шкіра ковзала по шкірі.

Вночі ми могли прикидатися. Ми могли пити і дивитися «Netflix», ми могли трахатися, а потім разом приймати душ (а потім знову трахатися). Ми могли дрімати поруч і м’яко занурюватися в сон. Ми могли вдавати, що ми такі ж, як і будь-яка інша пара через кілька тижнів стосунків, що ніщо не заважає нам говорити про звичайні парні речі, наприклад, про знайомство з батьками один одного або про те, де ми проведемо День подяки. Але ми гостро і болісно усвідомлювали нашу власну гру, наше власне прикидання. Ми прикидалися, бо дивитися правді в очі було набагато гірше, правді про те, що цей рай так чи інакше закінчиться. А що, якби він не закінчився? Що, якби я завтра подзвонив єпископу і сказав йому, що хочу піти? Що я хочу, щоб мене позбавили сану і знову зробили нормальною людиною?

Відлучений від церкви. Так це називається. Від пізньолатинського laicus, що означає «мирянин». Бути зробленим мирянином.

Що, якби через кілька місяців я міг стати перед Поппі на коліна і зробити щось більше, ніж просто запропонувати їй оргазм, а запропонувати їй руку і серце? Я заплющив очі, відгородившись від реального світу і дозволивши своєму розуму піти туди, куди я не дозволяв йому йти раніше – в майбутнє. У майбутнє, де були тільки вона і я, і десь там будинок, і маленькі діти Белл під ногами. Я поїхав би за нею куди завгодно, і якщо б вона захотіла працювати в Нью-Йорку, Лондоні чи Токіо, або залишитися в Канзас-Сіті, я поїхав би з нею. Я був як Рут з Наомі, я був готовий зробити її життя і її бажання своїми власними, і в будь-якому місці, куди б Поппі не захотіла поїхати, ми б разом облаштували собі дім. Проводити години разом, трахаючись і кохаючись. Одного дня спостерігати, як росте її живіт разом з моєю дитиною.

Але що мені робити? У мене було дві освіти, обидві однаково марні в реальному світі, марні скрізь, окрім храмів Божих і навчальних закладів. Я міг би викладати, я припускав, богослов’я або, можливо, мови. Я завжди хотів бути вченим, сидіти в запиленій бібліотеці, гортати запилені книги, відкопувати забуті знання, як археолог відкопує забуті життя. Ця ідея хвилювала мене, пронизуючи мої думки, як дощ, краплями і бризками можливостей. Нові міста, нові університети... в моїй голові складався список місць, де були найкращі програми з класики та найкращі програми з богослов’я – мав бути спосіб, щоб я міг поєднати їх разом, можливо, подати заяву на докторантуру чи влаштуватися на роботу ад’юнктом...

Я розплющив очі, і той приємний, фантастичний дощ припинився, а вага всього, що я мав би залишити позаду, давила на мене. Я покидав це місто – Міллі, молодіжну групу, чоловічу групу, всіх парафіян, яких я так ретельно привертав до себе, - і відвертався від Бога. Я залишаю млинцеві сніданки, комору з одягом і всю роботу по боротьбі з хижаками серед духовенства. Я залишаю дар перетворювати хліб на плоть, вино на кров, доторкатися однією рукою до завіси, що відділяла цей світ від потойбічного. Я залишив би отця Белла, людину, якою я став, і мені довелося б скинути його, як багато мертвої плоті та понівеченого пір’я, і виростити нову фігуру з болючою новою рожевою шкірою.

Я жив життям, будуючи скарби на небесах, перемагаючи себе, як бігун на перегонах, і я думав про те, щоб відмовитися від цього... заради чого? Я намагався зупинити вірші, які я знав напам’ять, які переповнювали мій розум, вірші про те, що сіяння для плоті і пожинання тління, вірші про пристрасті плоті, які ведуть війну проти моєї душі. Убийте в собі все земне.

Убийте мою любов до Поппі.

Горло стислося, в роті пересохло, тривога зросла, ніби хтось приставив ніж до мого горла і вимагав, щоб я обирав, зараз, але як я міг вибирати, коли обидва вибори даються такою ціною? Бо якби я залишився на місці, то втратив би жінку, яка спала поруч зі мною, жінку, яка сперечалася про расову та гендерну нерівність у «Ходячих мерцях», яка висмикувала з повітря незрозумілі літературні цитати, яка пила так, ніби тонула, і яка змушувала мене кінчати так сильно, як я ніколи в житті не кінчав. Усвідомлення цього змусило паніку сильно вкусити мене. Повернувшись до неї обличчям, я погладив рукою по її боці, вниз по схилу ребер і вгору по вигину стегна. Вона трохи заворушилася і притулилася ближче, все ще міцно сплячи, і мої груди стиснулися.

Я не міг її втратити.

І я не міг її втримати.

Цей вид страху, ця специфічна марка паніки, не повинна була зробити мене твердим, але це сталося. Настільки, що мені довелося нахилитися і погладити себе. Я був охоплений потребою знову заволодіти моєю дівчиною, зануритися в неї, так, ніби ще один оргазм міг би щось змінити, відлякавши наше приречене майбутнє.

Я просунув руку між нами, повернувшись тілом до неї, і знайшов ці м’які губи між її ногами, і почав дражнити їх, проводячи пальцями по її клітору і по рожевій шкірі навколо входу. Вона заворушилась і зітхнула щасливо, сонно, її ноги розсунулися, щоб надати мені кращий доступ, хоча її очі залишалися заплющеними, а обличчя розслабленим. Вона все ще спала.

Я нахилив голову, щоб взяти сосок у рот, ніжно смоктав, тріпочучи язиком навколо напруженого піка, а вона корчилася, але все ще спала, і до біса це, я не міг більше чекати. Я підняв одну з її ніг і перекинув її через своє стегно, коли я розташувався біля її входу. Тримаючи її нерухомо, я проштовхнувся всередину, і як завіса, що опускається на сонячне вікно або двері, що зачиняються від шуму вечірки, сумніви одразу ж приглушилися. Вони зникли перед обличчям нашого з’єднання, перед відчуттям її тугої піхви, що охопила мене. Боже, я міг би залишатися так на вічно, навіть не рухаючись, просто перебуваючи всередині неї, відчуваючи, як вона прокидається і тягнеться, як млосна кішка, поки я міцно притискав її стегна до своїх. Нарешті, її очі розплющилися, сонні, але задоволені.

— Ммм, - промурмотіла вона, міцніше обхопивши мою талію ногою. — Мені подобається так прокидатися.

— Мені теж, - хрипко сказав я, простягаючи руку, щоб відкинути пасмо волосся з її щоки.

Вона поклала руку мені на плече і штовхнула мене назад, перекочуючись зі мною так, що я опинився під нею; вона почала кататися на мені повільними, сонними хвилеподібними рухами. Сон і секс скуйовдили її волосся, і воно сплутаними, безладними хвилями звисало на білі плечі та м’які груди, а вуличне світло, що падало крізь вікно, розфарбовувало її вигини у відтінки світла і тіні.

Іноді вона була надто красивою, щоб дивитися на неї. Я лежав, закинувши руки за голову, просто спостерігаючи, як вона вичавлює з мене своє задоволення, як вона починає рухатися все швидше і швидше, її очі заплющуються, а руки стискаються на моєму животі. З цього кута я міг бачити, як спраглий бутон її клітора треться об мій таз, крихітний проблиск того, як я наповнюю її і розтягую, і, бляха, я міг би втратити її прямо зараз, якби не був обережним.

— Це моя дівчинка, - прошепотів я. — Використовуй мене, щоб кінчити. Ось так. Ти зараз така до біса сексуальна. Давай, крихітко, візьми це. Зроби це.

Її рот розтулився, і я зачаровано спостерігав, як м’язи її живота схопилися і напружилися, як вона стогнала і тремтіла, прокладаючи собі шлях до кульмінації, врешті-решт ковзнувши вперед, щоб лягти на мої груди. Я міцно притиснув її до себе, а потім перевернув нас назад, так що я опинився зверху, а вона на спині, а потім я нахилився і присмоктався до її шиї. Я засунув руку під неї і знайшов те, що хотів, тугий маленький обідок позаду її піхви. Вона втиснулася в матрац, ніби намагаючись втекти від мого дотику, але це не допомогло б, зовсім не допомогло б, тому що у мене були плани на цю частину її тіла, які виходили далеко за межі того, що міг зробити один кінчик пальця.

— Ти відмовляєшся?

Вона прикусила губу, а потім похитала головою.

— Не «ні». Так.

— Тоді дай мені свою дупу, - прогарчав я їй на вухо. — Дай її мені, і тоді мені не доведеться її брати.

Вона трохи зітхнула, зітхнула так, що я збожеволів, а потім перестала боротися з моїми дотиками.

— Там є змазка, - прохрипіла вона. — У тумбочці.

Щоб вона не намагалась вирватися, я просто ліг на неї своєю вагою, і потягнувся до шухляди тумбочки і витягнув новеньку пляшечку лубриканту.

— Схоже, ти готувалася, маленька овечко.

— Або це, або моя власна спеціально освячена олія, - сказала вона, напівжартома, напівзадихаючись.

Я відсторонився від неї, відкинувшись назад на коліна і розставивши її ноги ширше. Я не поспішав розігрівати її, поступово втираючи мастило в неї, а іншою рукою я тер її клітор, пальцями обмацуючи обидві дірочки, доки вона не перетворилася на звивисте, слизьке місиво. Потім я схопив її за стегна і увійшов в дупу. Я повинен був зупинитися, дати їй кілька хвилин, щоб пристосуватися, але мене переслідували всі сумніви і страх, і єдине, що могло заспокоїти мої думки, були рушійні поштовхи моїх стегон, її пальці, що копалися в моїй спині, гаряче-гаряче тепло її тіла, як лещата навколо мого члена.

— Тайлер, - дихала вона.

— Ягнятко, - сказав я, піднімаючись на коліна і обвиваючи руками її стегна.

— Я кінчу ще раз.

— Добре, - моя власна кульмінація також була майже на місці, колюча пульсація в моєму тазу, яку підганяв вигляд мурашок, що пульсували по її шкірі, і почервоніння, що повзло по її животу, коли вона гралася зі своїм клітором.

— О, це так добре, крихітко, - пробурмотів я. — Ти така гарна дівчинка. Покажи мені, як тобі це подобається.

Її очі прикипіли до моїх.

— Трахни мене так, ніби хочеш, щоб я була твоєю.

Її слова смикали за ту стрічку, смикаючи моє серце, і я заплющив очі. Я міг би так легко трахнути її, тому що я дійсно хотів, щоб вона була моєю – назавжди. Ми були знайомі лише шість тижнів, а я хотів її до кінця життя. Я був таким дурнем. Я притягнув її ближче, встромляючись в її вузький отвір знову і знову, спостерігаючи за її гребенем і піком, коли вона продовжувала благати мене зробити її моєю, і як вона могла не бачити, що вона вже була моєю? Що я вже був її? Ми належали одне одному, і коли я спостерігав, як її піхва пульсує від оргазму, як я занурився до кінця і вистрілив у неї, я зрозумів, що вже нічого не змінити, не розплутати те, що стало таким заплутаним за останні півтора місяці. Коли ми обидва спустилися, то втупилися одне в одного, і будь-яка розрада, яку я встиг видобути, зникла в одну мить. Я підвівся, щоб взяти теплий мокрий рушник, а коли повернувся, Поппі задумливо спостерігала за мною.

— Тайлере.

— Так?, - Я сів на ліжко і почав мити її.

— Я не знаю, як довго я зможу це робити.

Я застиг.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти знаєш, що я маю на увазі, - сказала вона, і в її словах відчувалося тремтіння. — Я хочу бути з тобою. Я хочу володіти тобою. Я кохаю тебе, Тайлере, і той факт, що у нас немає майбутнього, вбиває мене.

Я закінчив мити її, поки думав над відповіддю, кинувши використаний рушник на стілець, що стояв поруч.

— Я не знаю, як виглядає майбутнє, - нарешті сказав я. — Я знаю, що кохаю тебе... але я також люблю свою роботу і своє життя. Поппі, те, що я маю тут... це більше, ніж просто благодійність чи молитва. Це спосіб життя. Я можу прожити все своє життя для мого Бога, кожну хвилину кожного дня, і я не знаю, чи зможу жити без цього.

Ми обоє уникали того факту, що ці останні кілька хвилин навряд чи були прожиті для Бога, що вони були для нас і тільки для нас.

— Ти думаєш, я цього не знаю?, - сказала вона, сідаючи. Вона не потрудилася накритися простирадлом, і я змусив себе відвести погляд від її пружних грудей, щоб зосередитися на тому, що вона говорила. — Це все, про що я думаю. Я не можу змусити тебе відмовитися від цього – я бачу, що ти це любиш. Чорт, це те, що я люблю в тобі. За те, що ти пристрасний, щедрий і духовний, що ти присвятив своє життя Богові. Але я боюся, - і тут з’явилися справжні сльози, — що натомість ти відмовляєшся від мене.

— Ні, - прошепотів я. — Не роби цього з собою.

Але я не сказав їй того, що вона хотіла почути. Я не знав, віддам я її чи ні, тому що, хоча це вбило б мене, бути викритим і втратити все, за що я боровся, теж вбило б мене. Я бачив, як вона зрозуміла, що я не збираюся говорити їй, що ми залишимося разом, і перш ніж я встиг сказати щось інше – не знаю, що саме, але щось – вона лягла, повернувшись на бік так, що її спина була до мене.

— Я хочу тебе так сильно, що відчуваю смак крові, коли думаю про це. Але я не хочу, щоб ти загинув через мене, - сказала вона, і її голос відлунював у моїй голові, як дзвін. — Я не буду причиною твого жалю. Я не думаю, що змогла б це витримати... дивитися на тебе і думати, чи є в тобі частина, яка хоч трохи ненавидить мене за те, що я стала причиною твого відлучення від церкви.

Вона навіть знала правильне слово для цього... вона провела своє дослідження. Це втішило мене і водночас засмутило.

— Я ніколи не зміг би тебе зненавидіти.

— Справді? Навіть якщо я змушу тебе вибирати між мною і твоїм богом?

Бляха, це було жорстоко.

— Це ще не все, Поппі. Не роби цього.

Вона перевела подих, такий подих, який зазвичай передвіщав різку відповідь, але потім вона ніби застигла. Замість цього вона сказала:

— Тобі краще піти додому. Вже скоро ранок.

Її напружений голос вбивав мене. Мені хотілося втішити її, обійняти, трахнути. Навіщо нам було говорити про ці жахливі речі, коли ми могли продовжувати прикидатися?

— Поппі...

— Побачимося пізніше, Тайлере.

Її тон був таким же остаточним, як і будь-яке кодове слово. Мене було звільнено. Я йшов через туманний парк, тримаючи руки в кишенях і згорбивши плечі від вересневого нічного холоду, намагаючись молитися, але замість цього знаходив лише уривки думок, які можна було послати вгору.

Вона хоче повноцінного життя, - тихо промовив я до Бога. Вона хотіла життя із заміжжям і дітьми, життя, в якому кохання було б таким же присутнім, як робота, сім’я і друзі, життя, в якому їй не потрібно було б ховатися. І хто міг би її звинувачувати?

Що я повинен був робити?

Бог не відповів. Можливо, тому, що я порушив свою священну обітницю служити Йому, всіляко оскверняв Його церкву і неодноразово вчиняв безліч гріхів, про які майже не шкодував, бо був так захоплений. Я створив собі ідола з Поппі Денфорт, і тепер пожинаю наслідки того, що опинився в ізоляції від Бога. Покайся. Я мушу покаятися. Але більше не бачити Поппі... навіть сама думка про те, що я більше не побачу її... проривала діру в моїх грудях.

Я піднявся сходами і пішов до задніх дверей пасторського будинку, пробираючись через свою кухню в блакитнуватому світлі раннього світанку. У мене ще було кілька годин, щоб поспати, перш ніж я мав встати на ранкову месу, і я сподівався, що вранці щось зміниться, що шлях вперед буде зрозумілим, але я знав, що це не так, і це знання було дуже, дуже гнітюче.

— Допізна?

У мене мало не стався серцевий напад. Міллі сиділа в моїй вітальні в напівтемряві, одягнена в спортивний костюм в тон.

— Міллі, - сказав я, намагаючись зробити вигляд, що не обмочився. — Що ти тут робиш?

— Я гуляю щоранку, - відповіла вона. — Дуже рано. Не думаю, що ти коли-небудь помітив би, враховуючи, що ти, здається, спиш до останнього моменту.

— Я не помічав, ти маєш рацію, - вона запрошувала мене на прогулянку?

Вона зітхнула.

— Отче Белл, я знаю.

— Вибач?

— Знаю. Про вас і Поппі. Я бачила, як ти крадькома бігав через парк вранці.

От, бляха.

Чорт, чорт, чорт, чорт.

— Міллі...

Вона підняла руку.

— Не треба.

Я важко опустився на стілець, відчай і паніка згорнулися в моєму животі. Хтось знав, хтось знав, хтось знав. Звичайно, так буде завжди. Я ніколи не зможу дозволити собі розкіш обирати, як все це закінчиться, і я був довбаним ідіотом, коли думав інакше. Я подивився вгору широко розплющеними очима, і те, що вийшло, не було милосердним, добрим чи безкорисливим, а чистим виживанням мозку ящірки.

— Міллі, будь ласка, не кажи нікому, - я впав перед нею на коліна. — Будь ласка, будь ласка, не кажи єпископу, я не знаю, як я зможу жити з цим...

Але тут я замовк, тому що я робив ніщо інше, як благав поважну жінку відмовитися від своєї честі, і все це заради нерозкаяного грішника.

— Мені дуже шкода, - сказав я натомість. — Ти, напевно, думаєш, що я такий жахливий, жахлива людина... Мені так соромно. Я навіть не знаю, що сказати.

Вона встала.

— Ти можеш сказати, що будеш обережним.

Я підняв на неї очі.

— Що?

— Отче, я прийшла сюди, щоб попередити вас, і є причина, чому я зробила це, а не пішла до єпископа. Ви потрібні цьому місту, і йому точно не потрібен ще один скандал навколо священика, - вона похитала головою з легкою посмішкою. — Особливо, коли йдеться про щось таке невинне, як закоханість у дорослу жінку, яка була б ідеальною для тебе... якби ти не був священиком.

— Міллі, - сказав я, і мій голос був зламаний, розпачливий. — Що мені робити?

— У мене немає для тебе відповіді, - сказала вона, йдучи до дверей. — Все, що я знаю, це те, що тобі краще прийняти рішення якнайшвидше. Такі речі ніколи не залишаються прихованими, отче, як би ти не старався. І немає жодного шансу, що така жінка, як вона, захоче бути твоєю таємною коханкою до кінця своїх днів. Вона варта набагато більшого.

— Вона варта, - повторив я. Холодний залізний тягар розчавив мене, коли я зрозумів, що я нічим не кращий за Стерлінга. Я змушував її робити по суті те ж саме, за винятком того, що я навіть не робив їй послугу, відверто кажучи про це... і не пропонуючи їй нічого натомість.

— До побачення, - сказала Міллі, і я кивнув на прощання у відповідь, нещасний і схвильований, занадто нещасний і схвильований, щоб навіть думати про сон.

Хіба це було всього пару тижнів тому, коли я віддав, Поппі вервицю Ліззі? А тепер все ніби розвалювалося на шматки, як розбиті чотки, що безладно розліталися по підлозі, занадто численні і швидкі, щоб я міг за ними встигнути. Міллі знала. Джордан знав. Поппі, можливо, навіть не хотіла бути зі мною... Я пішов на довгу пробіжку, а потім прийшов до церкви раніше, щоб відімкнути її і підготуватися до меси, відволікаючись протягом усієї служби на зустріч з Міллі, на те, що я посварився з Поппі, на те, що тепер двоє людей знали про мою інтрижку, а це вже було занадто багато для двох людей.

Таємна коханка.

Обережніше.

Я кохаю тебе, Тайлере.

Насправді я так відволікся, що ледь не розлив вино, а потім випадково двічі поспіль промовив заключну молитву, мій розум був за багато миль від священного звернення до божественного і лише у вихорі того, як багато всього відбудеться, бляха, не так, бляха, зараз відбувається. Після меси я вийшов з ризниці з опущеною головою, перевіряючи телефон (Поппі не було на месі, і вона не написала мені жодного повідомлення) і гадаючи, чи вона все ще сердиться на мене. Тому я не помітив, що в центральному проході хтось стояв, аж поки вони не зрушили з місця і шум не привернув мою увагу.

Це був чоловік – високий, чорнявий, мого віку. На ньому був костюм кольору хакі з синьою краваткою і срібним галстуком, занадто ошатний для вересневої п’ятниці у Вестоні, але він якось впорався з цим, не виглядаючи при цьому безглуздо. Він зняв сонцезахисні окуляри і подивився на мене крижаним синім поглядом.

— Ви, мабуть, Тайлер Белл.

— Так, - підтвердив я, ховаючи телефон у кишеню штанів. Я зняв з себе ризу, патерицю та всі інші атрибути мого офісу, окрім комірця, і раптом відчув себе недостатньо одягненим, ніби мені потрібна була якась додаткова броня, додатковий авторитет у присутності цього чоловіка.

Що було нерозумно. Він був відвідувачем моєї церкви. Все, що мені було потрібно, це бути привітним. Я зробив крок вперед і потиснув йому руку, яку він, здавалося, вітав, на його губах з’явилася маленька, схвальна посмішка.

— Я можу вам чимось допомогти?, - запитав я. — На жаль, ви пропустили нашу ранкову службу, але ми проведемо ще одну завтра.

— Ні, я думаю, що ви вже допомогли, - сказав він, проходячи повз мене, повертаючи голову, щоб охопити поглядом кожен куточок церкви. — Я просто хотів познайомитися з вами і побачити на власні очі, яким був отець Тайлер Белл.

Ух...

Занепокоєння зав’язалося в моєму нутрі. Хоча я знав, що це неможливо, я не міг не хвилюватися, що якимось чином він є результатом того, що Міллі та Джордан знають правду, що він тут, щоб нарешті потягнути за нитку, яка розплутає моє життя. Чоловік розвернувся на п’яту і повернувся до мене обличчям.

— Я хотів би знати розмір і форму мого конкурента.

— Змагання?

— За Поппі, звісно.

Моєму розуму знадобилася лише найменша мить, щоб наздогнати, переоцінити цю зустріч і вирахувати, що я розмовляю зі Стерлінгом Гаверфордом ІІІ. Оцінити його тіло (в хорошій формі, до біса цього хлопця), його одяг (дорогий, до біса цього хлопця знову), його поставу, яка була майже до абсурду впевненою, впевненою аж до пихи, і ось тут- то і з’явився пролом в обладунках цієї людини. Він не сумнівався, що досягне успіху, не сумнівався, що піде звідси з тим, що хотів (і так, я підозрював, що Поппі для нього була «що», а не «хто»). Тієї миті я точно знав, де ми стоїмо, якою зброєю він битиметься, і я також знав, що однією з цих озброєнь є емоційний вплив, який він мав на Поппі, і що я цілком міг програти цю битву... битву, яку я не мав права програвати. І цієї миті Стерлінгу вистачило, щоб відчути, що він має перевагу. Його рот скривився в усмішці, досить тонкій, щоб її можна було проігнорувати, але достатньо явній, щоб продемонструвати, в якому саме світлі він бачить своїх суперників. Однак я не був ідіотом, що б там не думав Стерлінг, і вже точно не збирався відповідати його очікуванням щодо того, як, на його думку, я буду себе поводити.

— Боюся, ви помиляєтеся, - сказав я, легко посміхнувшись йому. — Тут немає ніякої конкуренції. Пані Денфорт відвідує мою церкву, і вона зацікавлена в тому, щоб йти шляхом навернення, але на цьому наша дружба не закінчується, - Я майже зненавидів, як легко ця брехня зірвалася з мого язика – раніше я пишався тим, що не брехав, але було багато чого, чим я більше не міг пишатися. І в цей момент мова йшла не про мораль, а про виживання.

Стерлінг підняв брову.

— Значить, ось як все буде, - Він засунув руки в кишені, все в його позі кричало про зали засідань, яхти і зарозумілість.

Хороший хлопець Тайлер, будь хорошим хлопцем Тайлером, сказав я собі. А ще краще, будь отцем Беллом. Отець Белл не заздрив цьому чоловікові, не заздрив його гарній зовнішності, дорогому одягу і претензіям на Поппі. Отця Белла не цікавила перепалка з незнайомцем, і він точно не став би займатися чимось настільки варварським, як змагання за дорослу жінку, яка здатна робити власний вибір і проявляти власну волю.

Я притулився до лавки і знову посміхнувся йому, знаючи, що моя поза передає легкий контроль і невимушену доброзичливість, а також нагадує йому, що я такий же високий і міцно складений, як і він.

— Вибачте. Не думаю, що я вас розумію, - нарешті сказав я. — Як я щойно сказав вам, немає ніякої конкуренції.

Він сприйняв мої слова не так, як я їх мав на увазі.

— Вам би хотілося так думати, чи не так?, - Він ще раз подивився на мене, а потім, здавалося, змінив тактику, притулившись до лавки і схрестивши руки.

— Вона говорила про мене?, - запитав він. — Я впевнений, що говорила. Сповідь – це ж католицька річ, чи не так? Вона згадувала про мене на сповіді?

— Я не маю права...

Він махнув рукою, і його обручка зблиснула на шкірі.

— Гаразд. Звісно. Що ж, можливо, вона не захоче сповідатися про мене, зрештою. Скільки разів я можу змусити її кінчити. Як голосно вона вигукує моє ім’я. Всі місця, де я її трахав. Ти знаєш, що одного разу я трахав її за кілька кроків від сенатора США? На відкритті виставки в Метрополітен? Вона завжди була готова. Для мене, принаймні.

Лише роками виплекане співчуття та самодисципліна втримали мене від того, щоб не заїхати кулаком прямо в класично квадратну щелепу цього хлопця. Не лише через ревнощі, а й через не менш мачоподібне бажання захистити гідність Поппі та не дати цьому козлу перекроїти її вибір. Їй не потрібно, щоб ти захищав її честь, сказала мені феміністка Еллі Тайлер. Але звичайному Тайлеру, ірландському американцеві, який насолоджувався сексом, віскі та вигуками нецензурної лексики на футбольних матчах, йому було не байдуже. Неважливо, чи хотіла вона цього, і неважливо, що я не мав на це права – всесвіт був виведений з рівноваги дупою цього хлопця, і в мене свербіли кулаки, щоб це виправити.

— Це зачепило за живе?, - запитав Стерлінг, розважившись.

— Я вважаю Поппі однією зі своєї пастви - сказав я, схиливши голову на знак визнання. На щастя, мій голос не видав нічого, крім легкого несхвалення. — Мені боляче чути, коли про когось із них говорять нешанобливо.

— О, звичайно, - сказав Стерлінг. — І я захоплююся тим, наскільки ви віддані своїй історії. Я сам є людиною зовнішності, - Він витягнув манільський конверт з внутрішньої сторони свого піджака і простягнув його мені. — Однак я також людина з достатком, тож ми можемо перейти від цього початкового позерства до самої суті справи.

Я витріщився на нього, розмотуючи мотузку вгорі конверта і витягаючи великі глянцеві фотографії всередині. Частина мене хвилювалася, що це будуть фотографії Поппі і його, ще один доказ їхнього минулого, який мене засмутить, але ні. Ні, все було набагато, набагато гірше. Широкоплечий чоловік, що перетинає невеликий парк вночі. Той самий чоловік біля темних садових воріт. Постріл через кухонне вікно: чоловік і жінка цілуються.

Я видихнув.

Там не було оголеності, слава Богу, і нічого більш гріховного, ніж поцілунок, але це не мало значення, тому що на всіх цих кадрах було чітко видно моє обличчя, і цього було достатньо. Насправді, їх було більше, ніж достатньо – вони були прокляттям.

— І будьте певні, що у мене є всі їхні цифрові файли, - весело сказав Стерлінг. — Тож не соромтеся їх зберігати. На пам’ять.

— Ви стежили за нами, - сказав я.

— Я ж казав, що я заможна людина. Коли Поппі продовжувала відмовлятися відповідати на мої дзвінки, навіть після того, як я сказав їй, що прийду по неї, я почав думати, чи не зустріла вона когось іншого. Тож я перевірив це. Оскільки вона ще не погодилася на мою пропозицію, я був би не проти, якби вона з кимось трахалася. Але закохатися в іншого чоловіка... що ж, я знаю Поппі і знаю, яку перешкоду це створить.

— Ти стежив за нами, - повторив я. — Ти взагалі себе чуєш? Це божевілля.

Стерлінг здавався спантеличеним.

— Чому?

— Тому що, - сказав я, моя злість брала гору і робила мої слова жорсткими і вимушеними, — люди не мають інших людей, які б слідували за ними. Особливо їхні колишні дівчата. Це переслідування – ось, власне, юридичне визначення переслідування. Мені байдуже, що ти багатий і можеш заплатити, щоб хтось інший робив це за тебе – це те ж саме, чорт забирай.

Він все ще виглядав розгубленим.

— Це те, що тебе засмутило? Не через те, що у мене є докази, які можуть зруйнувати твоє життя? Не те, що я неминуче поїду з цього міста з Поппі?

— Ти так впевнений у цьому результаті, - сказав я, змушуючи себе пройти повз нього, а Поппі пішла б слідом за мною. — Але ти забуваєш, що це не має нічого спільного з тобою або зі мною – це її вибір.

Стерлінг знизав плечима, наче я був або навмисно тупим, або навмисно дорогоцінним, і у нього більше не було на це часу.

— То в чому ж суть справи?, - запитав я, засовуючи фотографії назад у конверт.

— Перепрошую?

— Ти казав, що хочеш покінчити з позерством, - Я кинув фотографії на лавку поруч зі мною і випростався, схрестивши руки. Я був радий побачити, що Стерлінг теж випростався, ніби незадоволений зайвим дюймом, який я мав на ньому. (Я маю на увазі зріст. Хоча насправді жахлива, груба частина мене була до смішного задоволена тим, що я був найбільшим з усіх, хто коли-небудь був у Поппі).

— Так. Ну, ось воно, отче, - Він вимовив слово «отче» так, ніби воно було в лапках. (Я дозволив собі ще одну коротку фантазію, в якій заїхав кулаком йому в очну ямку). — Я хочу, щоб Поппі поїхала зі мною додому в Нью- Йорк. Я хочу, щоб вона була моєю.

— Навіть незважаючи на те, що ти одружений.

Він знову подивився на мене тим поглядом, трохи не довірливим поглядом «ти що, ідіот?», і це б мене зачепило, якби я не мав моральної переваги в цьому змаганні. За винятком... я не міг претендувати на будь-яку частину моральних принципів зараз, високих чи низьких, чи не так? Ця думка надзвичайно пригнічувала мене.

На щастя, Стерлінг цього не помітив і продовжив.

— Так, навіть незважаючи на те, що я одружений. У моїй родині шлюб – це не таїнство, а податкове списання. І я не маю наміру ставити юридичні домовленості вище того, чого я хочу від свого життя. Я ніколи не кохав свою дружину, і вона відчуває те саме до мене.

— Але ти кохаєш Поппі?

Стерлінг стиснув губи.

— Кохання і бажання – це, по суті, одне й те ж саме, - відповів він. — Не те, щоб такий чоловік, як ти, знав про це.

— Принаймні, я поважаю твою чесність, - сказав я. — Ти не брешеш собі, і я припускаю, що ти не будеш брехати їй.

Цей несподіваний комплімент, здавалося, здивував його, але він швидко оговтався.

— Поппі це не так хвилює, як вона думає, - сказав він мені. — Ти можеш плекати ілюзію, що вона не повернеться зі мною, якщо я не покохаю її, але вона не така, як ти. Вона знає цифри, сенс, іпотеку. Я пропоную їй валюту, яку вона знає – гроші, пристрасть і безпеку – і саме тому я виграю.

Я подумав про те, як вона плакала в кабінці для сповіді, про той момент, коли ми стояли разом у святилищі, купаючись у Божій присутності. Вона не була просто електронною таблицею з розставленими ногами, і Стерлінг був ідіотом, якщо він виріс разом з нею і зумів не помітити всі глибоко духовні, глибоко емоційні грані Поппі Денфорт.

— Вона набагато більше, ніж це.

— Як мило. Справді, - Стерлінг знову надів сонцезахисні окуляри. — І щоб ти знав, ти набагато менший, ніж я очікував. Я очікував побачити Олександра Борджіа, а натомість побачив Артура Діммесдейла. Я був готовий до брудної боротьби, але підозрюю, що мені взагалі не доведеться битися.

— Це не бій, - сказав я. – Це людина.

— Це жінка, отче, - Стерлінг блиснув до мене білосніжною, широкою посмішкою. — Скоро вона стане моєю жінкою.

Я не відповів, хоча кожен нейрон волав: «Ти помиляєшся, ти помиляєшся, ти помиляєшся». Замість цього я просто дивився, як він махнув мені рукою і легко пішов по проходу до дверей, тримаючи руки в кишенях, наче йому було байдуже до всього на світі.

Розділ Дев'ятнадцятий

Різниця між заздрістю і ревнощами тонка, але чітка, якщо ви знаєте смак і контури обох почуттів. Заздрість – це бажання мати те, що має хтось інший, як, наприклад, бажання мати таку ж машину чи будинок, як у сусіда. (Або бажання бути чоловіком, який володіє серцем вашої дівчини, а не якимось WASP- подібним засранцем, у якого, ймовірно, є шухляда тільки для запонок).

Ревнощі – це ненависть до того, що хтось інший має щось, чого не маєш ти, і ненависть до нього за те, що він це має, як бажання проколоти сусідові шини, бо він, блядь, не заслуговує на BMW, і всі, блядь, це знають, і якщо ти не можеш його мати, то це, блядь, несправедливо, що він його має.

Стерлінг потрапив в цю останню категорію. Не те, щоб він обов’язково хотів Поппі, не більше, ніж, можливо, хотів інших речей у своєму житті – новий будинок для відпочинку, нову яхту, нову краватку. Але думка про те, що хтось інший володіє нею, роз’їдала його зсередини, ненаситним паразитом володіння, що червиво проникав у його нутрощі.

Сьогодні я мав багато часу, щоб подумати про це, бо Поппі, вочевидь, зникла безвісти. Спочатку, після від’їзду Стерлінга, я намагався зберігати спокій, ходив по кабінету і дзвонив їй, а потім писав смс, а манильский конверт, наче багряний лист, пропалював дірку на моєму столі. Що б я сказав, якби вона взяла слухавку? Я б просто сказав, що до мене приходив Стерлінг, і що він переслідує нас, і що він шантажує мене, щоб я тебе відпустив, абсолютно звичайна п’ятниця, хочеш подивитися Netflix сьогодні ввечері?

Але вона не відповідала на мої дзвінки та смс, а відповідати швидко це те, що вона зазвичай робила, і я провів довгу годину, ходячи вузькими колами по своєму офісу. Я мав би просто поїхати до неї додому. Це було справді важливо, і нам потрібно було поговорити про це прямо зараз, але конфронтація з Міллі все ще була в центрі мого мозку не кажучи вже про цю чортову чорну діру, що палає багаттям і б’ється винним серцем конверта в дюймах від мене я був надто наляканий, щоб піти до неї додому, щоб нас не спіймали... знову.

А потім мені захотілося накричати на себе за те, що я був таким боягузом. Нам потрібно було розібратися в цьому, і це було важливіше за все інше. І я просто йшов на чергову пробіжку, ось і все. Всі звикли бачити мене на пробіжці в будь-який час дня і ночі, і якби я випадково пробігав повз старий будинок Андерсонів, ніхто б не подумав, що це дивно.

Я швидко перевдягнувся у свій біговий одяг, пристебнув телефон до руки, і менш ніж за дві хвилини був біля будинку Поппі. Її «Фіат» стояв на під’їзній доріжці, але коли я прослизнув у сад (ще раз подякував зарослим кущам, які забезпечували таке чудове прикриття) і постукав у двері, мені ніхто не відповів. Де вона, в біса, була? Це було досить важливе лайно, а вона була недоступна? Вона спала? В душі?

Я стукав і чекав. Писав смс, стукав і чекав. Ходив і чекав, і стукав, і стукав ще, а потім буркнув, що пішло воно все, і відчинив двері запасним ключем, який лежав під горщиком з бамбуком. Але як тільки я увійшов, я зрозумів, що вона не спала і не була в душі. По кутках панувала така тиша, яка буває лише з порожнечею, з відсутністю, і, звісно, я побачив, що її телефон і сумочка не на місці, де вона зазвичай тримала їх на столі, хоча ключі були на місці. Отже, вона кудись пішла без ключів. Може, вона пішла в центр міста? До кав’ярні чи, може, до бібліотеки? Я розвернувся, щоб піти, і тут у мене з’явилася думка, яка встромилася мені в груди, як крижане лезо.

Що, якщо вона була зі Стерлінгом?

Я притиснувся до стіни. Це мало сенс. Що, я думав, що він пройшов весь цей шлях сюди тільки для того, щоб попередити мене? Що він оголосить бій, а потім почекає ще кілька днів, щоб зробити перший залп? Ні, він, напевно, пішов прямо до Поппі після виходу з церкви, і поки я, як ідіот, ходив по потертому килиму в своєму кабінеті, він був тут, переконуючи Поппі піти кудись з ним. На вечерю. Випити. У якийсь шикарний готель у Канзас-Сіті, де він трахнув би її під вікном від підлоги до стелі. Це крижане лезо встромлялося мені в горло, в спину, в серце знову і знову. Я навіть не намагався боротися з драконами- близнюками ревнощів і підозр, які обвивалися навколо моїх ніг, бо знав без тіні сумніву, що маю рацію. Немає жодної іншої причини, чому вона ігнорувала б мої дзвінки та повідомлення.

Вона була зі Стерлінгом. Вона була зі Стерлінгом, а не зі мною, і я був абсолютно безсилий зробити інакше.

***

Зрозумівши, що Поппі не було вдома того дня, я забіг до кав’ярні, бібліотеки та виноградника, щоб пересвідчитися, що вона не вийшла на роботу кудись, окрім свого робочого місця. Але ні, вона не була в жодному з цих місць, і коли я повернувся додому і відстебнув свій айфон, вона все ще не написала і не зателефонувала. А от єпископ Бове подзвонив.

І я не передзвонив йому.

Того вечора в молодіжній групі я був розгублений. Злий, розгублений, але, на щастя, це був вечір ігор на Xbox, і моє розчарування і напруга змішалися з роздратуванням і напругою галасливих підлітків, які також грали зі мною. І наприкінці вечора я зробив нашу молитву короткою і по суті.

— Боже, псалмоспівець каже нам, що Твоє слово як світильник для наших ніг, і хоча ми не завжди знаємо, куди Ти ведеш нас, Ти обіцяєш, що покажеш нам наступний крок. Будь ласка, нехай Твій світильник горить для нас, щоб наш наступний крок, наша наступна година і наш наступний день були ясними. Амінь.

— Амінь, - пробурмотіли підлітки, а потім пішли додому до своїх турбот, які (для них) були такими ж тривожними і напруженими, як і мої. Домашні завдання, закоханості, нерозуміючі батьки і випускний, який здавався надто далеким. Я гостро пам’ятав ці проблеми, хоча вони були сильно затьмарені смертю Ліззі. Підлітки відчувають інакше, ніж дорослі вони відчувають гостро і сильно, не маючи життєвого досвіду, який би нагадував їм, що їх не зламає погана оцінка чи нерозділене кохання.

Але у мене була ця рамка досвіду. То чому ж я все ще відчував, що мене можуть зламати? Після молодіжної групи я сидів у вітальні з телефоном у руках, роздумуючи, чи варто передзвонити єпископу, чи не подзвонив він, бо Міллі або Джордан розповіли йому про мої розбиті обітниці, чи зможу я взагалі продовжувати прикидатися, якщо він не знає. І тоді я побачив повідомлення з фотографією.

Повідомлення надійшло з невідомого номера, але я зрозумів, хто це, щойно відкрив його і побачив фотографію – Поппі в машині, з обличчям, відвернутим до вікна. Світло було слабким, наче той, хто робив знімок, не використовував спалах, і, схоже, фотографія була зроблена на задньому сидінні, що змусило мене подумати, що у них був водій. Я ледве міг розгледіти пасма волосся на її шиї та вухах, мерехтіння маленьких діамантових шпильок, які вона іноді носила, перламутровий блиск блузки з краваткою на шиї.

Стерлінг хотів, щоб я знав, що він був з нею. І я знав, що це може бути щось таке ж невинне, як вечеря і розмова, але, чесно кажучи, коли вечеря з колишнім була повністю невинною?

Я намагався проковтнути своє почуття зради. Які претензії я мав на її час, коли міг дати їй лише вкрадені шматочки свого? Я був не тим хлопцем, чи ким би я не був, я не хотів би, щоб вона звітувала за кожну свою хвилину, за кожну свою думку, ревниво сподіваючись, що це збереже її вірність. Навіть якби я мав право вимагати її вірності чого я не мав, зважаючи на те, що сам був невірним, зраджуючи її з Церквою, я все одно не став би цього робити. Кохання дарується вільно і беззастережно, і навіть я це знав.

Крім того, це було саме те, чого хотів Стерлінг. Він хотів, щоб я тушкувався і палав, хотів, щоб я обмірковував його перемогу, але я не давав йому такого задоволення і не робив Поппі ведмежу послугу, закидаючи її звинуваченнями через смс чи голосову пошту. Я почекаю, щоб поговорити про це, поки вона не повернеться. Це було розумним рішенням.

Але, як не дивно, наявність плану дій (або плану бездіяльності, якщо хочете) не допомогла. Я намагався дивитися телевізор і читати, намагався спати, але в кожній паузі діалогу, в кожному абзаці з’являлася картина Поппі і всі ці неприпустимі, жахливі образи її і Стерлінга, які розмовляють, торкаються і трахаються. Врешті-решт я махнув на все рукою і спустився до підвалу пасторського будинку, де піднімав штанги і присідав, поки місяць не почав підніматись, а потім випив віскі «Макаллан 12» на чотири пальці і ліг спати.

Того ранку я прокинувся з болем у м’язах і ще більшим докором сумління, а в телефоні все ще не було пропущених дзвінків чи повідомлень. Я поринув у тиху фантазію вкинути його в киплячу каструлю з водою і піти геть, або, можливо, розігріти в мікрохвильовій печі покарати його за все, що так жахливо пішло не так за останню добу, але натомість вирішив залишити його, коли йшов готуватися до Меси, а потім до сніданку з млинцями.

Ранок минув як у тумані особливо після того, як Міллі сказала мені, що Поппі захворіла і не прийде бути волонтером (після цього вона подивилася на мене не те щоб хльостко, але, безумовно, сердито, і я, мабуть, виглядав досить жалюгідно, тому що вона змилостивилася і сухо поцілувала мене в щоку перед тим, як піти). А потім я виявив, що в суботу після обіду мені нічого робити, окрім як намагатися уникати своїх почуттів, і знаєте що? Я вирішив, що збираюся ще трохи потренуватися.

І вип’ю. І це теж.

Коли я нарешті закінчив прибирання церковного підвалу і пішов додому, я побачив, що єпископ Бове знову подзвонив і надіслав мені погано оброблене текстове повідомлення, яке також містило кілька, як я припускаю, випадкових смайликів. Я мав би передзвонити йому. Але замість цього я переодягнувся в спортивні шорти, схопив напівпорожню пляшку скотчу і побіг вниз, де увімкнув Брітні так голосно, як тільки дозволяли динаміки, і жорстоко качав свої кричущі м’язи, піднімаючи більшу вагу, присідаючи, присідаючи, потягуючи віскі прямо з пляшки між підходами. Я пив і пітнів, поки не забув про існування Стерлінга. Чорт забирай, я пив би доти, доки не забув би про існування Поппі.

І я був близький до цього. П’яні віджимання починали доводити, наскільки моє тіло не сприймає одночасне сп’яніння і навантаження, і мої руки вже були готові відмовити, коли музика різко зупинилася, і я почув своє ім’я, вигукнуте єдиним голосом, який я хотів почути. Переляканий, я впав на коліна, коли Поппі підійшла до мене, одягнена в ту саму бліду блузку з краваткою на шиї, в якій вона була на фотографії вчора ввечері. Чи означало це, що вона провела ніч зі Стерлінгом? Віскі «Макаллан» і виснаження дестабілізували мене настільки, що я хотів запитати – ні, звинуватити – саме це я хотів зробити. Але тут вона теж стала на коліна і, не вагаючись, вплела пальці в моє спітніле волосся і притягнула своє обличчя до мого. У ту мить, коли її губи торкнулися мене, все інше спалахнуло і згоріло, наче багато фотопаперу, підкинутого в повітря. Я забув, за що карав своє тіло, за що пив, за що не міг заснути минулої ночі.

Вона обійняла мене за талію і розтулила губи, манячи до себе, і я пішов туди, куди мене кликали, знайшовши її язик разом з моїм і поцілувавши її з усієї сили. Я обхопив рукою її потилицю, тримаючи її так, як не міг би тримати ні її зобов’язання, ні її час, а іншою рукою сягнув під зім’яту спідницю-олівець, яку вона носила, і намацав шнурок стрінгів, відсунувши його вбік, щоб знайти м’яку шкіру між її ногами. Без преамбули чи прологу я просунув палець у її кицьку, яка була тугою і не зовсім готовою для мене, хоча я міг сказати, що вона наближається до цього. Вона застогнала мені в рот від мого вторгнення, перервавши наш поцілунок, коли я почав терти її клітор великим пальцем, поки я рухав пальцем всередині неї.

Вона притулилася до мене, коли я працював з її піхвою, і, прости Господи, я так ревнував, що Стерлінг, можливо, торкався її напередодні ввечері, що не міг розрізнити, чи торкаюся я її для її блага, чи для свого, ніби я міг би повернути її таким чином, якщо б змусив її кінчити.

Спостерігати за тим, як вона дихає мені в плече зі свіжою зачіскою і макіяжем, зім’ятим одягом, з цим загальним сороміцьким виглядом, було так до біса гаряче і так до біса несамовито водночас, і не дивно, що вона здригнулася від мого голосу, коли я сказав: «На коліна. Обличчям від мене».

Вона проковтнула і повільно підкорилася.

— Тайлере..., - сказала вона, ніби вперше усвідомивши, що, можливо, повинна мені щось пояснити.

— Ні. Ти не можеш говорити, - Мій голос був хрипким від тренування і скотчу. — Ані слова, бляха-муха.

Мій член став твердим, щойно я почув її голос, але коли я зсунув її спідницю на стегна і стягнув стрінги до колін, у мене стояк був таким твердим, що мені було боляче. Я повинен попередити її, що я пив. Я мав би попередити її, що я розлючений. Натомість я стягнув шорти, щоб оголити свій член, і в мене не було жодних думок, окрім як трахнути цю кицьку, але в ту мить, коли я притулився головкою до її щілини, мої ревнощі взяли гору наді мною. Ревнощі і, можливо, моя совість, яка була побита і з кляпом у роті, але все ще не була готова дозволити мені трахати жінку п’яну і розлючену.

Тому я відсторонився і замість того, щоб займатися з нею сексом, я стискав свій член в кулак, дивлячись на її дупу і погладжуючи себе. Це не було тихо, я стогнав щоразу, коли моя рука ковзала по голівці, а моя рука і мій член видавали характерний звук дрочки і Поппі закричала, почавши повертатися до мене.

— Це нечесно!, - запротестувала вона. — Не роби цього, Тайлере, трахни мене. Я хочу, щоб ти мене трахнув!

— Обернись.

— Ти навіть не дозволиш мені подивитися?, - сказала вона, і її голос звучав ображено, замкнуто.

Ну, бу-бу-бу, подумав макаронник Тайлер, а хороший хлопець Тайлер здригнувся. Але ні. Ні, вона повинна спокутувати провину. Якимось чином.

Я шльопнув її по дупі, і вона сіпнулася на мою руку, випустивши тихий стогін, який сказав мені, що вона хоче більше, і я хотів дати їй це, але частина мене також не хотіла давати їй нічого, поки я не дізнався, що вона не повернулася до Стерлінга, але тоді до біса, це може бути частиною її спокути, і я шльопав її знову і знову, долонею по дупі, чергуючи частини півкуль, поки вона не засяяла рожевим світлом.

Я бачив, як вона мокне, як її піхва практично плаче за мною, та мені було байдуже, нехай плаче, а потім це сталося, як злісний приплив, і я вистрілив по всьому її вчорашньому одязі, кульмінація була потужною, але різкою, бридкою і короткою, тому що її не було зі мною. Вона не була задоволена, і я теж, хоча мова йшла не про задоволення, а про якусь помсту, і Боже, я був довбаним мудаком.

Я сів назад на п’яти, мої щоки почервоніли від сорому. Я повинен торкнутися її; я повинен розсунути її ноги і лизати її, поки вона не кінчить. Що за покидьок зробив це з жінкою п’яний і ревнивий і не відповів їй взаємністю? Але як я міг доторкнутися до неї зараз, коли мені було так огидно від усіх моїх гріхів і невдач, коли я все ще був настільки підозрілим і засмученим, що не міг довірити собі контроль над її тілом? Я не міг. Це був підлий вчинок, але ще гірше було торкатися її з тими почуттями, які я відчував у собі. Після того, як я запхав себе в штани, я схопив рушник і витер свою сперму з її одягу так ретельно, як тільки міг.

— Ти... ми не..., - Вона розвернулася і стала обличчям до мене, не потурбувавшись поправити одяг, і вигляд її голої кицьки послав поштовх прямо до мого члена. За хвилину я знову став би твердим.

Я змусив себе відвести погляд.

— Давай я допоможу тобі піднятися. А потім, гадаю, тобі краще піти додому.

Вона встала і притиснулася до мене.

— Ти пив, - сказала вона, дивлячись мені в обличчя. — Ти виглядаєш, як лайно.

Вона потягнулася, щоб погладити мене по щоці, і я спіймав її руку, тримаючи її в повітрі, поки я боровся з тисячами темних спокус, з відчуттям, що якщо я трахну її досить сильно, то я виб’ю з неї пам’ять про Стерлінга.

Я відпустив її руку.

— Йди додому, - втомлено сказав я. — Будь ласка, Поппі.

Її очі застигли, величезні агатові камені рішучості.

— Ні, - сказала вона, і це був голос сенатора, голос голови Федеральної резервної системи. — Нагору. Негайно.

Я не збирався сперечатися, через голос, а також тому, що їй треба було йти нагору, якщо вона збиралася піти, але коли ми опинилися у вітальні, вона поклала руки мені на плечі і повела мене до ванної, замість того, щоб відчинити двері, а я був набагато п’яніший, ніж думав спочатку, бо ледве дошкандибав не врізавшись у стіну, і, чорт забирай, надворі все ще було світло. Я встиг нажратися в лайно і переспати з найдосконалішою жінкою в світі ще до 16:00.

Тайлер Белл: Американський герой.

Я дозволив Поппі провести мене до краю ванни, де я сів.

— Чому ти не йдеш додому?, - простодушно запитав я. — Будь ласка, йди додому.

Вона стала на коліна і розшнурувала мої кросівки, нетерпляче смикаючи за шнурки.

— Я тебе так не залишу.

— Мені не потрібна турбота, чорт забирай.

— Чому? Тому що ти відчуваєш себе занадто вразливим? Тому ти не хочеш мене трахнути? Або торкатися мене? Або навіть не подивишся мені в очі?

— Ні, - вигукнув я, хоча це була правда, і ми обоє це знали.

— Встань, - наказала вона, знову своїм голосом мадам секретарки, і я підкорився, не насолоджуючись підкоренням, але насолоджуючись взаємодією, тим, як вона метушилася наді мною, ніби піклувалася про мене. Ніби любила мене.

Вона стягнула з мене шорти, так що я залишився голим, а потім просунулася повз мене, щоб увімкнути душ.

— Заходь.

Я протестував, поки не побачив, що вона розстібає блузку і зісковзує з підборів. Вона збиралася приєднатися до мене.

Теплі струмені були немов рай на моїх хворих м’язах, а потім з’явилася Поппі, і там було щось, що пахло чистотою, і мочалка, і деякий час був лише свіжий запах мила, і масаж мочалки, і м’який дощ води, теплий і заспокійливий. Коли вона поставила мене на коліна, щоб втирати шампунь у моє волосся, я без вагань впав на них, притиснувшись обличчям до її живота, гадаючи, чи є слово для позначення шкіри, яке означає більше, ніж еластична, більше, ніж м’яка і сексуальна, більше, ніж всі ці речі разом узяті.

Я заплющив очі і застогнав, коли вона масажувала мою шкіру голови, її пальці натискали так, що розслабляли і стимулювали водночас. Я повернув обличчя і поцілував її в пупок, благальним поцілунком. Благальним поцілунком про що, я благав я не знав. Що я знав, так це те, що вперше за двадцять чотири години я не був охоплений гарячими емоціями, не мучився почуттям провини, не карав себе. Я був з Поппі, і її кицька була так близько до мого рота, що я нахилився і поцілував верхівку її клітора, відчуваючи, як вона тремтить. Але потім вона поклала руки мені на печі, відштовхуючи мене від себе.

— Ні, поки я не закінчу піклуватися про тебе, - твердо сказала вона і змила шампунь з мого волосся. Потім вона попросила мене залишитися, поки вона швидко мила тіло і голову. Вона не влаштовувала шоу, не намагалася бути сексуальною, але це все одно була одна з найсексуальніших речей, які я коли-небудь бачив: як її соски прослизали між пальцями, коли вона намилювала груди, як піна стікала по її животу, стікала по піхві та стегнах, як вода лилася на гладенькі кулі її дупи, коли вона відкинула голову назад і стояла під струменем.

Коли вона вимкнула воду, я був твердий, як довбаний камінь, і я помітив, що вона краєм ока дивиться на мою ерекцію, дивиться голодним поглядом, який змусив мене захотіти накинутися на неї прямо там, на підлозі у ванній кімнаті. Але я також протверезів (не дуже сильно) і змирився з тим, яким козлом я був з нею в підвалі, а також зрозумів, наскільки я не заслуговую на це солодке поводження, яке вона дарувала мені зараз. Тому я не став боротися, а просто витерся рушником і дозволив покірно потягнути себе до ліжка.

— Лягай, - сказала вона. — І засинай.

Вона не залишилася зі мною? Трясця.

— Поппі, мені так шкода. Я не знаю...

— Що на тебе найшло?, - закінчила вона за мене. — Судячи з усього, півпляшки віскі. Але, - тут вона опустила очі, — гадаю, я це заслужила.

— Ні, - сказав я твердо, але не дуже твердо, бо тепер, коли я вмостився на подушці, я зрозумів, що кімната обертається навколо мене. — Ти не заслужила нічого подібного. Мені зараз так соромно за себе, і я не заслуговую на те, щоб ти була тут. Тобі краще піти.

— Я нікуди не піду, - сказала вона з тією ж твердістю, на яку я не був здатен. — Ти подрімаєш, а я почитаю книжку, і коли ти прокинешся, я придумала спосіб, як ти зможеш загладити свою провину переді мною. Гаразд?

— Гаразд, - прошепотів я, не впевнений, чи заслуговую на шанс загладити свою провину, чи ні. Але я також хотів, щоб вона знала, чому я був таким ослом, чому я поводився як феноменальний покидьок. Це було дурне людське бажання виправдати свої вчинки, ніби я міг би виправити все це, якби тільки вона побачила мої причини.

Як людина, яка на професійній основі чула про злочини людей і причини цих злочинів, я мав би знати краще. Але я відчайдушно хотів, щоб вона не зненавиділа мене, і так, можливо, якась крихітна частина мене також хотіла перекласти провину, бо давайте подивимося правді в очі, вона провела ніч зі Стерлінгом, а потім з’явилася в такому стані, і як, бляха, я повинен був реагувати?

— Я знаю, що ти була з ним минулої ночі, - випалив я, а потім затамував подих, боячись, що вона підтвердить це, і ще більше боячись, що спробує заперечити.

Але вона не зробила ні того, ні іншого. Замість цього вона зітхнула і підтягнула ковдру до моїх грудей.

— Я знаю, що ти знаєш, - сказала вона. — Стерлінг сказав мені, що це він надіслав ту фотографію.

А потім відвела погляд.

— Я, бляха, так його ненавиджу.

Це мене трохи підбадьорило. Може, минула ніч таки була без сексу. Може, все це не було ретельно продуманою прелюдією до того, як вона сказала мені, що їде до Стерлінга.

— Я не спала з ним, Тайлере, - сказала вона, помітивши мій погляд.

І я їй повірив. Можливо, через те, що вона говорила так ясно і відкрито. Можливо, це були її очі, широкі і невинні. А може, це було щось більш ефемерне, якийсь духовний зв’язок, який знав, що її слова правдиві. У будь-якому випадку, я вирішив повірити, що вона говорила мені правду.

Вона глибоко вдихнула.

— Ми поговоримо більше, коли ти прокинешся. Але я не... нічого не було. Я не торкалася його... він не торкався мене, - Вона знайшла мою руку і стиснула її, і це стискання стало віссю, на яку п’яно нахилилася кімната. — Я хочу тільки вас, отче Белл.

Розділ Двадцятий

— Прокидайся, соня.

Голос пронизував димчасту, брудну пелену важкого сну, звукові хвилі і нервові рецептори працювали разом, щоб розбудити мій мозок, щоб вмовити мене прокинутися і повернутися у світ тверезого життя. Мій мозок не слухався. Я перевернувся, але замість того, щоб знайти одну з моїх давніх, сплющених подушок, моє обличчя наштовхнулося на голу плоть. Голі стегна. Я обхопив їх рукою в автоматичному жесті, зануривши обличчя в гладеньку шкіру, що солодко пахла.

Пальці переплелися з моїм волоссям.

— Час прокидатися.

Це було більше схоже на прохання, ніж на вимогу, але я нарешті зміг примусити себе розплющити очі, і як тільки я це зробив, я пошкодував про це.

— Ух, - застогнав я. — Почуваюся лайном.

— Через випивку чи через те, як ти поводився?

Я притиснувся обличчям до стегна Поппі.

— І те, і інше, - пробурмотів я.

— Я так і думала. Що ж, час почуватися краще. Я розклала для тебе на ліжку деякий одяг.

Стегна відсунулися, що мене засмутило. Вона перекинула ноги через край ліжка і підвелася, витягнувши руки, наче довго лежала в одній позі, але вже не гола, а в короткій туніці, підперезаній поясом на талії, і гладіаторських сандалях.

— Ти виходила, - звинуватив я її.

Вона кивнула.

— Я не могла піти туди, куди ми йдемо, в одній з твоїх сорочок, і я точно не збиралася йти в своєму брудному одязі. Мене не було всього кілька хвилин, я обіцяю.

Я повільно сів і взяв воду та адвіл, які вона запропонувала.

— Тепер одягайся, - сказала вона. — У нас побачення.

Минуло тридцять хвилин, і ми вже їхали у «Фіаті» автострадою. На мені були темні джинси і м’який светр-пуловер, який Шон подарував мені на минуле Різдво, намагаючись покращити мій гардероб. Це було повсякденне вбрання незважаючи на смішну ціну светра і мені було цікаво, навіщо ми їдемо в місто, якщо не для того, щоб піти в якесь ошатне і дороге місце.

— Куди ми їдемо?, - запитав я.

Поппі спочатку не відповідала, перевіряючи дзеркала і витягаючи шию, продираючись крізь щільний суботній нічний трафік. Я вирішив не підганяти її, хоча цікавість вбивала мене, а також слабке нервове хвилювання, що хтось побачить нас разом.

Нарешті вона сказала:

— Є місце, куди я давно хотіла тебе відвести. Але спочатку: вчора. Нам треба поговорити про вчорашній день.

Так, ми поговорили, але тепер, коли я знав, що вона не спала зі Стерлінгом, я наполовину хотів взагалі уникнути болючого діалогу. Ці останні півтора дня виштовхнули нас за межі фази прикидання, за межі того місця, де ми могли просто уявити світ ззовні як безглуздий шторм, що безрезультатно б’ється у вікно, і я ненавидів це місце. Тому що за цією межею були всі рішення та дискусії, які повільно розбивали моє життя на частини, одну за одною.

— Отже, Стерлінг прийшов до мене додому вчора, - сказала вона. — Після того, як побачив тебе.

Вона знала про це?

Немов прочитавши мої думки, вона продовжила:

— Стерлінг любить хвалитися своїми перемогами. Діловими, романтичними, мстивими, будь-якими перемогами. Думаю, він думав, що я буду вражена тим, що він так ретельно заховав нас у коробку з фотодоказами наших стосунків.

Боже. Він таке гівно.

— Ти повинен зрозуміти, я знала, що він врешті-решт прийде сюди, і я знала, що скажу йому, що не хочу бути з ним. Але я також знала, що він не прийме нічого іншого, окрім повної відмови в обличчя, а ще я відчувала, що принаймні винна йому вечерю, можливість все обговорити. Я маю на увазі, що ми зустрічалися роками....

— Роками, коли він тобі зраджував, - пробурмотів я.

Вона подивилася на мене. Погляд був не зовсім приємним.

— Так чи інакше, - продовжила вона, її голос був схвильованим, — я погодилася поїхати в місто і повечеряти з ним. Ми проговорили так довго, що я заснула в його готельному номері.

Мені не сподобалася ця деталь. Мені зовсім не сподобалася ця деталь.

— Але, як я вже сказала, - сказала вона, — нічого не сталося. Я проспала на його дивані до ранку, а потім його водій привіз мене додому. До тебе.

— То він тепер знає, що ти порвала з ним? Він їде?

Вона завагалася.

— Так?

— Це питання? Ти хочеш сказати, що не знаєш напевно?

Її погляд не відривався від дороги.

— Коли я пішла сьогодні вранці, він сказав, що повністю розуміє моє рішення. Сказав, що не хоче, щоб я була з ним проти своєї волі, що для нього важливо, що я відчуваю. І тому він відступає.

Я подумав про чоловіка, якого зустрів вчора, про його крижані блакитні очі та розважливий голос. Він не був схожий на людину, яка відступає. Однак він був схожий на людину, яка б збрехала про те, що відступила.

— Тож фотографії, які він зробив... він доклав стільки зусиль, щоб створити потенційну схему шантажу, і він просто збирається відмовитися від цього?

Вона прикусила губу, озирнулася через плече і знову змінила смугу руху. Мені подобалося, як вона їхала швидко, вправно, з присмаком агресії, яка ніколи не переростала в щось небезпечне.

— Я не знаю, - сказала вона трохи безпорадно. — Він здавався таким рішучим і таким впевненим важко уявити, що він доклав би стільки зусиль, щоб просто поїхати, але я також не думаю, що він збрехав би про це.

— Ага, - промовив я собі під ніс.

Вона почула.

— Слухай, Стерлінг не святий, але несправедливо демонізувати його тільки тому, що він мій колишній. Так, він робив погані речі, але це не означає, що він психопат. Він просто розпещений хлопчик, якому ніхто ніколи не казав «ні». І я, чесно кажучи, не думаю, що він щось зробить з цими фотографіями.

Вона його захищає? Мені здалося, що вона його захищає, і це мене трохи розлютило.

— Він пропонував тобі віддати файли? Чи навіть видалити їх?

— Що? Ні. Але...

— Тоді я не думаю, що він планує кудись їхати, - сказав я, не відриваючи погляду від вікна, за яким вкриті сутінками поля повільно перетворювалися на розмаїття міста. — Він сказав, що, як він знав, ти хотіла почути, але це ще не кінець, Поппі. Це не закінчиться для нього, поки він не отримає те, що хоче. А це ти.

Її рука ковзнула по моїй, і на хвилину я дратівливо подумав про те, щоб проігнорувати її, щоб не переплести свої пальці з її пальцями, щоб зробити їй боляче чи показати свою незгоду, я не був впевнений. Боже, я був таким поганцем.

Коли я схопив її руку, я міцно стиснув її.

— Вибач, - сказав я. — Просто цей тризуб наче вказував мені прямо в серце. Що я можу втратити тебе або втратити роботу, або і те, і інше.

— Ти мене не втрачаєш, - наполягала вона, дивлячись на мене. — І ти не втратиш свою роботу. Якщо тільки не захочеш.

Я притулився головою до прохолодного скла вікна. І ось він був... вибір. Чорне і біле, день і ніч, одне або інше. Поппі або Бог.

— Міллі знає, - сказав я зненацька

Я відчув, як її рука напружилася в моїй, і знову з’явилася ця дивна злість, бо чому Міллі чудова, надійна Міллі має турбувати більше, ніж Стерлінг? Але я перевів подих, а потім випустив його. Я відмовився дозволити цьому останньому каскаду подій вбити клин між нами. Я не дозволив би цього.

— Вона нікому не розповість, - запевнив я Поппі. І тоді я розповів їй про те, що сталося зі мною вчора, зрештою, вирішивши розповісти їй все, навіть свої потворні, дурні думки, тому що я був зобов’язаний їй це зробити. Я хотів бути їй зобов’язаним. І справді, що мені було втрачати? Я і так був близький до того, щоб втратити все. Треба було бути чесним.

Вона слухала, як я розповідав їй усе: і про Міллі, і про шантаж Стерлінга, і про те, як я здогадався, що вона з ним, ще до того, як він мені написав, і про всі неприємні, ревниві почуття, які зараз штопором стискають мої груди, а коли я закінчив, її губи стиснулися в червону лінію, приховуючи зуби, які я вважав такими дивно сексуальними, і надаючи рисам обличчя серйозного виразу, який чомусь був так само привабливим.

— Я знаю, що ми знаємо один одного недовго, - сказала вона. — Але тобі ніколи не доведеться турбуватися про те, що я тобі зраджу. Цього не станеться. І крапка. Я не зраджую.

— Я не мав на увазі..., - Я намагався підібрати правильні слова. — Я знаю тебе, справжню тебе, і знаю, що ти не зробиш мені нічого поганого. Але я також знаю, що Стерлінг для тебе більше, ніж просто колишній хлопець. Я знаю, що між вами є щось давнє і сильне, і, гадаю, саме це змусило мене хвилюватися, а не якась уявна слабкість у твоєму характері.

— Не має значення, скільки історії між мною та Стерлінгом. Я ніколи не зраджу тобі. Це не в моїй природі.

Я сподівався, що це правда. Я дуже на це сподівався. Але мені спало на думку, що я ніколи не зможу бути впевненим, що вона не зрадить, що немає гарантії довіри до коханої людини і немає суду, де можна було б подати на неї до суду, якщо вона зрештою зрадила б тебе. Кохаючи її, вирішивши довірити їй Стерлінга, я став би вразливим. Але вона вже була вразливою, кохаючи чоловіка, якому насправді не дозволялося кохати її у відповідь, тож, можливо, це зробило нас квитами.

Щоб розрядити обстановку, я сказав:

— Здається, я це розумію. Шон і Ейден навіть придумали назву для того, чому люди такі, як ти; вони називають це «ген моногамії».

— Ген моногамії, - повторила вона. — Гадаю, мабуть це так.

Я відкинувся на спинку сидіння. У полі зору з’явився центр Канзас-Сіті, скляні та цегляні моноліти шкреблися по лавандовому небу, а річка сталево-сірою змійкою звивалася внизу.

— А ще жартували, що я маю ген безшлюбності, - сказав я. — Хоча зараз я не такий вже й безшлюбний, - Вуличні ліхтарі та світлофори миготіли попереду, і Поппі спритно маневрувала в потоці машин, щоб в’їхати в центр міста.

— Можливо, справа не в гені безшлюбності, - сказав я, більше до себе, ніж до неї. — Може, це просто тому, що я завжди чекав на тебе.

Вона вдихнула і смикнула машину в провулок між двома будинками. Перш ніж я встиг запитати її, що вона робить, вона припаркувала машину і заповзла мені на коліна, що змусило мій член зацікавлено піднятися. Її губи зустрілися з моїми з жагою, гарячим, рішучим голодом, а її руки були скрізь у моєму волоссі, на моїх грудях, нетерпляче смикаючи за ширінку джинсів.

— Я кохаю тебе, - дихала вона, знову і знову, і напруга драйву танула. — Я кохаю тебе, кохаю, кохаю, кохаю. І мені дуже шкода за все, що було сьогодні.

Я знайшов її дупу під сукнею і стиснув, просунувши пальці під стегна, щоб провести кінчиками пальців по промежині її стрінгів, яка була вологою. Але перш ніж я зміг заглибитися в цей цікавий новий розвиток подій, вона відсахнулася, важко дихаючи.

— У нас попереду важка ніч, тож я не хочу її зіпсувати, почавши зарано, - сказала вона з посмішкою. — Але ти не знаєш, що ти робиш зі мною, коли кажеш такі речі.

— Це все правда, - прошепотів я їй. — Я так про тебе дбаю, і я просто хочу..., - Я міцно притиснув її до себе, її груди до мого обличчя, її кицька притиснулася до моєї ерекції, одягненої в джинси. — Я просто хочу, щоб так було завжди. Ти і я. Ніяких рішень. Ніяких проблем. Тільки... ми.

Вона поцілувала мене в маківку.

— Ну, якщо ти шукаєш втечі, то тобі сподобається сьогоднішній вечір.

***

Спочатку я подумав, що Поппі з’їхала з глузду, бо замість того, щоб піти до ресторану чи кінотеатру, чи ще кудись, хоч трохи схожого на побачення, вона заїхала на офісну парковку (я знав, що це офіс, лише тому, що Брати-бізнесмени працювали двома хмарочосами нижче, а Ейден зустрічався з дівчиною, яка тут працювала). Ми підійшли до заскленого вестибюлю ліфта, і Поппі провела картою-ключем по захищених дверях. Коли двері відчинилися, вона провела мене до дальнього ліфта, знову провела карткою, і ми піднялися на 30- й поверх.

Нарешті я наважився запитати.

— Куди ми їдемо?

Вона посміхнулася мені, однією з тих посмішок, від яких я застигаю, зачарований її устами.

— На роботу.

Я ледве встиг це усвідомити, як ми зайшли всередину, і Поппі кивнула на жінку за стійкою реєстрації (одягнену у строгий костюм, наче вона працювала в інвестиційній фірмі, а не в стриптиз-клубі). Поппі штовхнула задимлені скляні двері, я пішов за нею, і ми опинилися всередині найексклюзивнішого клубу в цьому місті, місці, яке заманювало випускників Дартмутського МВА, щоб залишитися, коли Волл-стріт не зміг цього зробити.

По периметру приміщення були зведені стіни, які закривали вікна, ймовірно, для того, щоб миготливі вогні не світили вночі (і щоб денне світло не потрапляло всередину вдень). Але між стінами і вікнами був значний проміжок, що означало, що будь- який гість міг взяти свій напій і бродити між ними, дивлячись на міський пейзаж, як це зараз робили кілька чоловіків, деякі з них відповідали на ділові дзвінки, коли Поппі вела мене повз.

Де-не-де стіни проламувалися, даючи мені змогу зазирнути всередину головної зали. Дві чи три жінки танцювали на самоті в засклених коробках, але кілька були на підлозі, і я інстинктивно відвернув очі від оголеної жіночої плоті. Можливо, в глибині душі я все ще був священиком. Але потім мій погляд повернувся до короткої туніки Поппі, де крізь тканину я побачив обриси її сідниць.

Ні, точно вже ні.

Ми пролізли в один з отворів, а потім Поппі завела мене в кімнату.

— Що ми робимо?

— Мій бос сказав, що я можу користуватися цими кімнатами, коли захочу. І я хочу прямо зараз.

— Для мене?

— Для тебе. Зачекай тут, - сказала вона з посмішкою, а потім вийшла, рипнувши важкими дерев’яними дверима.

Отже, це були приватні кімнати, про які вона мені розповідала, як та, в якій вона трахалася зі Стерлінгом. Від цієї думки вже знайомий штопор ревнощів закрутився ще глибше, але потім я згадав машину, її відчайдушне «Я тебе кохаю». Вона була тут... зі мною. Не з ним. Але чому ця змія гніву все ще повзала в моєму животі? Я ненавидів себе за те, що відчував її, але не міг прогнати, не міг викопати. Вона прослизала по моїх венах, лоскочучи кінчики пальців зсередини бажанням – що? Відшльопати її за те, що вона проводить час з колишнім без мого дозволу? Трахнути її, поки вона не захрипить, і поки мій член не стане єдиним, що вона знала?

Боже, я був таким довбаним міщанином.

Щоб відволіктися, я оглянув своє оточення. Я ніколи раніше не був у стриптиз-клубі, але тут було набагато приємніше, ніж я очікував. Тут були стілець і диван, обидва шкіряні (легко чистяться, подумав гіркий голос), і поміст посеред кімнати, достатньо широкий, щоб вмістити жердину, але також достатньо широкий, щоб танцюристка могла танцювати без неї. Світло було приглушене – сині та фіолетові відтінки, а музика – гучна, але не настільки, щоб дратувати. Такої гучності, коли вона проникає в кров з гучним, вимогливим ритмом, коли вона зливається з вашими власними думками і змушує ваш пульс битися частіше, змушує адреналін повільно і рівномірно витікати.

Я сів на шкіряний диван і нахилився вперед, дивлячись на свої руки. Що я тут робив? Чому вона привела мене сюди? З усіх місць...

Але потім двері відчинилися, і я перестав про щось думати, окрім того, коли я зможу заштовхнути свій член у неї, бо Мати Василева.

На ній була перука кольору блакитної цукрової вати, а макіяж для очей настільки сильний, що все, що я міг уявити, це її очі в кільцевій оправі, які дивилися на мене, коли вона смоктала мій член. І я одразу зрозумів, що вона мала на увазі, коли казала, що клуб любить наймати дівчат, які виглядають дорого. Бо хоча я ні хріна не тямив у білизні, я знав, що вишукано вишита тканина її прозорих трусиків, мабуть, не була звичайним одягом стриптизерки. Так само, як і шовковий бюстгальтер на грудях чи мереживні пасти, що прикривали її соски – і все це кольору м’якого шампанського. Смужка такого ж шовку кольору шампанського була зав’язана на її шиї бантом, і мені захотілося розгорнути її, як подарунок, прямо тут і зараз. Вона завжди виглядала дивовижно і в одязі, і оголеною, але зараз вона перетворилася на Поппі, яку я бачив лише мигцем, навіть у найінтимніші моменти нашої близькості.

Вона підійшла до мене, так само граціозно на шестидюймових підборах, як і в балетках, і простягнула руку.

— Твій гаманець.

Збентежений, я витягнув його зі своїх (раптом дуже тісних) джинсів і простягнув їй. Вона витягла з бюстгальтера пачку хрустких п’ятдесяток і сотень і акуратно засунула їх у мій гаманець, повернувши його мені.

— Я хочу зіграти в гру, - сказала вона.

— Гаразд, - сказав я, в роті раптово пересохло. — Давай пограємо в гру.

Вона облизала губи, і я зрозумів, що я не єдиний, хто зараз шалено збуджений.

— Ти лише клієнт, а я лише танцівниця, гаразд?

— Гаразд, - повторив я.

— І ти знаєш, що є певні правила щодо приватних кімнат, чи не так?

Я похитав головою, не в силах відірвати погляд від її форм, від дорогої білизни, від смужки шовку на шиї, яку так легко можна було б перетворити на повідець..

— Ну, спершу ти маєш заплатити мені за те, що ти тут, - а потім вона поклала руку на стегно, виглядаючи такою нетерплячою і такою гарячою, і будь-які філософські аргументи, які міг би мати Хороший Хлопець Тайлер щодо того, щоб прикидатися чимось настільки принизливим про перебування в стриптиз-клубі в першу чергу зникли. І в ту мить, коли я поклав купюри в її руку, повітря миттєво змінилося. Гра зникла, і це була наша реальність незважаючи на те, що ми кохали одне одного, що це були навіть не мої гроші я платив їй, а вона брала їх, і ось вона була на сцені, однією рукою на жердині, її очі були спрямовані на мене.

Вона почала танцювати, і я відкинувся на спинку крісла, бажаючи запам’ятати кожну деталь: як її ноги обхоплювали жердину, коли вона розгойдувалася, як її блакитне волосся спадало на плечі, як м’язи на руках і плечах напружувалися і розслаблялися.

Приглушене світло, гучна музика, натяк на секс, що відбувався переді мною... все це в поєднанні з гарячим блиском в її очах, ніби вона хотіла мене, саме мене і саме зараз я зрозумів, чому Ірод запропонував Саломеї все, що вона забажала, після того, як вона станцювала для нього. Було щось таке смачне в боротьбі за владу між нами; я, мабуть, тримав весь контроль і гідність в цій ситуації, але насправді все було навпаки. Вона зачаровувала мене, вона ставила мене під свою владу, аж поки я не захотів запропонувати їй все, не тільки гроші, які вона клала в мій гаманець, але й мій дім, моє життя, мою душу.

Поппі та її танець семи вуалей.

А потім вона нахилилася, і я відволікся на те, що її сідниці тепер були спереду і в центрі, що я бачив тінь її складок крізь тканину, і я присягнувся би будь-якою клятвою, щоб попестити її там. Я посунувся, намагаючись звільнити собі більше місця в джинсах, але це було марно. І тоді вона опинилася переді мною, поклавши руку на кожне з моїх колін, і розсунула їх так, щоб можна було пролізти між ними. Вона повернулася так, що її попка опинилася перед моїм обличчям, так близько, що я міг розгледіти окремі квіти, вишиті на її білизні, і я провів по них пальцем.

Вона зловила мою руку.

— Ти повинен заплатити більше, якщо хочеш доторкнутися, - промурмотіла вона, і я пішов за Іродом по шляху духовної загибелі, тому що для неї не було занадто високої ціни.

Я без запитань віддав гроші, які вона сховала в бюстгальтер. Потім вона провела моїми руками по своїх стегнах, спустила їх до боків, а потім знову піднялася до грудей. Я трохи погрався з її грудьми, одночасно люблячи і ненавидячи незнайоме відчуття, коли її соски були закриті від мене. Вона сиділа у мене на колінах, притиснувшись дупою до мого ерегованого члена і поклавши голову мені на плече, поки я пестив її груди. Я погладив її шию.

— Б’юся об заклад, ти робиш це з усіма хлопцями, які приходять сюди.

— Тільки ти, - сказала вона оксамитовим голосом, вигинаючись проти мене, тертя об мій член змусило мене тихо застогнати. Вона перевернулася, таким чином, що опинилася на мені.

— Знаєш, - сказала вона тим самим низьким, котячим голосом, — я ніколи не дозволяю хлопцям цього робити, але якщо хочеш, я дозволю тобі побачити мою кицьку.

Так, будь ласка.

— Я був би радий, - я дуже пишаюся тим, що мені вдалося не пищати, як хлопчисько-підліток.

Вона простягнула руку, і я знову витягнув гаманець. Добре, що це була гра; на зарплату священика я б ніколи не зміг дозволити собі Поппі. Після того, як я їй заплатив, вона застрибнула на поміст і знову широко розставила ноги, відтягнувши промежину трусиків убік, щоб показати мені те, що я хотів побачити. Вона була мокрою і спокусливо рожевого кольору в тьмяному синьому світлі кімнати, колір, яким художники епохи Відродження мали б малювати світло Небес. Я загіпнотизовано дивився, як вона повільно провела рукою від шиї до грудей, до ніжного підйому лобкової кістки. Звідти вона простежила широкі, світлі кола навколо її кицьки, вільною спіраллю через низ живота і внутрішню частину стегон, підбираючись все ближче і ближче, і коли вона нарешті торкнулася свого клітора, я випустив тремтливий подих, не знаючи, що стримував його.

Вона теж зітхнула від дотику, її стегна погойдувалися крихітними камінчиками в руці, ніби вона несвідомо намагалася трахнути повітря, і я почав втрачати рахунок усьому, що не було її піхвою. Хіба вона не знала, що я можу наповнити її для неї? Хіба вона не знала, що я можу зробити їй приємно, якщо тільки вона мені дозволить?

Я підвівся і підійшов до помосту. Наші очі були на одному рівні, і я не зводив з неї погляду, коли ковзнув руками від її колін до внутрішньої частини стегон, мої великі пальці дражливо наблизилися до її кицьки. Я повторив це знову, цього разу наважившись підійти ближче, гадаючи, чи дозволить вона мені, чи її хтивість візьме гору над її правилами про гроші. Мої великі пальці пробігли по її складках, і вона здригнулася, і я теж, тому що, чорт забирай, вона була мокра. Настільки мокра, що я знав, що зможу заштовхнути свій член без жодного опору.

— Хочеш запхати в мене пальці?, - запитала вона.

Я кивнув, взявши великі пальці і розсунувши її складки, розсунувши цю гладеньку рожеву плоть так, що її вхід повністю оголився, благаючи про пальці або член.

— Це тобі дорого коштуватиме, - пустотливо сказала вона, поклавши свої руки на мої.

— З тобою важко торгуватися, - зітхнув я. «Жорстка» - це було правильне слово для того, що я відчував. Мені залишалося три секунди до того, як я розстебнув блискавку на джинсах і взяв справу у свої руки (так би мовити).

Я знайшов купюру, склав її вздовж, щоб їй було легше сховати, але цього разу вона взяла її не пальцями, а ротом, її губи торкалися моїх пальців, і це було так принизливо, так чудово принизливо, і Ірод у мені тріумфував на своєму троні, з королівським захватом бачачи її з цими грошима між зубами, знаючи, що тепер її кицька моя, і я можу торкатися до неї, як захочу.

Вона піднялася на коліна, ніби хотіла встати, але я хотів отримати те, за що заплатив, і прямо зараз, і я обхопив однією рукою її талію і потягнув її вниз, на два пальці, які чекали на неї. Вона закричала, а я похмуро посміхнувся, плануючи повною мірою скористатися перевагами цього конкретного рівня обслуговування. Обхопивши її за талію, я штовхнув її ще нижче, так що її кицька терлася об мою руку (яка в цей момент була вперта об поміст, але я не заперечував), і тому гарячий осередок нервів спереду невпинно терся об мою долоню. Мої пальці зігнулися вперед, шукаючи м’яке текстуроване місце, яке могло б перекинути її через край.

Я ворушив пальцями, наспівуючи їй на вухо.

— Якщо я змушу тебе кінчити, ти заплатиш мені?

Вона засміялася, але сміх одразу ж перетворився на уривчасте зітхання, коли я сильніше притиснув її до своєї руки. Я кусав її за ключицю і за м’яку шкіру навколо шиї, її піхва тремтіла на моїй руці, а шовковий бант так і просився, щоб його обмотали навколо її зап’ясть, а потім вона з різким звуком кінчила, безрезультатно борючись проти мене, поки я тримав її міцніше, працював сильніше, вичавлюючи кожну краплину насолоди з її кульмінаційного моменту. Коли вона спустилася, її тіло розслабилося на моєму, але я не був розслаблений. Я витягнув руку з-під неї і приклав пальці до її губ, змушуючи її смоктати свій власний смак з них, іншою рукою розстібнув джинси.

Поппі подивилася вниз і знову на моє обличчя.

— Хочеш, щоб я взяла це в рот?, - запитала вона, дивлячись на мене з-під вій таким поглядом, який до біса виснажував мою здатність формувати зв’язні думки.

Я схопив кілька купюр і сам заховав їх у її ліфчик. Потім я взяв у руки шовковий бант і повільно розв’язав його, оголивши її прекрасну шию, щоб я міг смоктати і кусати її, коли я пропускав шовк крізь свої руки благоговійно, як я тримав би свій палантин або свою настоянку. Я відступив назад і обмотав один кінець повідка навколо її шиї, зав’язавши його надійним вузлом таким вузлом, який означав, що я зможу смикнути за нього, не турбуючись про те, що він затягнеться навколо її шиї.

Закріпивши повідець, я обмотав вільний кінець навколо руки і експериментально смикнув. Вона трохи смикнулася вперед, видавши здивований звук, але її зіниці розширилися, а пульс застукав у шиї, тому я не соромився смикнути ще раз, змусивши її обережно зісковзнути з помосту і стати на коліна. Я сів у крісло і змусив її підповзти до мене, спостерігаючи за тим, як гойдаються її груди.

Коли вона опинилася між моїми колінами, я смикнув, можливо, трохи сильніше, ніж слід було, але в цей момент я майже втратив свідомість від хтивості, втратив свого внутрішнього печерного чоловіка і свого внутрішнього Ірода, і все, чого я хотів, це цей гарненький червоний ротик на своєму члені прямо зараз, бляха-муха. Вона обхопила пальцями пояс моїх чорних боксерських трусів і потягнула вниз, і мій член вирвався на волю, стирчачи між V-подібними блискавками. Я намотав кінець повідця на руку ще кілька разів, доки шовк не натягся, а потім притягнув її голову до свого члена, але вона не одразу відкрила рота, її червоні губи були запечатані. Але в куточках її рота з’явився натяк на посмішку, в очах захоплений виклик, і я згадав кухонну стійку кілька тижнів тому, коли вона попросила мене вкрасти її поцілунки ні, навіть не вкрасти. Вона хотіла, щоб я вирвав їх у неї силою.

Тож я затягнув повідець тугіше і смикнув, її рот тепер притиснувся до нижньої частини мого пеніса, відчуття її дихання на моїй шкірі було достатнім, щоб звести мене з розуму.

Грай у гру, Тайлере.

— Я заплатив тобі, щоб ти смоктала, - прошипів я. — Ти можеш смоктати мені сама, або я можу змусити тебе це зробити. Тож якщо ти не хочеш цього, то краще відкрий свій гарненький ротик і роби свою довбану роботу.

Вона вкрилася мурашками, і я не пропустив, як вона намагалася потерти свої стегна. З нетерпінням я засунув палець між її губ і розсунув їх.

— Візьми мене в рот, - попередив я, — або ти за це дуже сильно поплатишся.

Не треба було бути проникливим спостерігачем, щоб помітити додатковий спалах зацікавленості в її очах від цієї ідеї; вона хотіла, щоб за це була пекельна розплата, але я також думаю, що вона хотіла посмоктати мене, тому що вона нарешті припала своїми цукерково- яблучними губами до мого кінчика, і зустрічаючись з моїми очима, коли вона це робила ковзнула ротом вниз і по мені, її язик плаский і обпалюючий на моєму стовбурі.

Тримаючи руку на повідку, я відкинувся назад, щоб спостерігати за шоу, спостерігати, як рухаються її груди, коли вона працює зі мною, спостерігати, як ці карі очі дивляться на мене поглядом, який ще довгі роки буде змушувати мене стояти в душі. І ці губи, як розкішний червоний німб навколо мого члена... це був єдиний німб, якого я коли- небудь хотів знову, коло нечестивих бажань і диявольської насолоди.

Вона рухалася то вгору, то вниз, то тріпочучи язиком, то пробігаючи ним гарячою широкою лінією по моєму стовбуру. Я піднявся назустріч їй, вдарившись об її горло і – втративши будь-яку подобу терпіння схопив її за потилицю, щоб не дати їй вирватися. Я тримав її голову обома руками і качав так кілька довгих секунд, трахаючи її горло, як я трахав її кицьку – жорстко і без вибачень, і вона заслуговувала на це за те, що була такою нахабною, безсоромною дражнилкою.

— Тобі це подобається?, - запитав я. Вона обережно дихала через ніс і не могла говорити, тому я говорив за неї. — Я знаю, що подобається. Тобі подобається, коли платоспроможний клієнт поводиться з тобою грубо. Тебе збуджує, коли з тобою поводяться, як з шльондрою, чи не так?

Вона видала звук, який міг означати «так» чи «ні», або просто стогін чистого задоволення. Що б це не було, це змусило мій шлунок стиснутися, мої руки занурилися в її шкіру голови, а яйця стиснулися від потреби вивільнитися. Але я не хотів кінчати їй у рот.

— Відійди, - наказав я, відпускаючи повідець. Вона послухалася, злізла з мого члена з водянистими, розмазаними очима і однією з найбільших посмішок, які я коли-небудь бачив на її обличчі.

Я використав повідець, щоб наблизити її обличчя до свого, коли нахилився до неї.

— Скільки трахатися?

Її посмішка змінилася на похмурий вираз, вираз, який обіцяв мені все, що я хочу.

— Ми не повинні цього робити, - ледь чутно промовила вона.

— Мені все одно, - прогарчав я. — Я хочу тебе трахнути. Скільки?

— Все, що в тебе є, - сказала вона, зухвало піднявши брову, і я мовчки похвалив її за відданість нашій грі. Я дістав гаманець і решту готівки – близько 700 доларів (бляха, у Поппі було багато грошей) а потім підкинув купюри в повітря. Вони повільно опустилися на підлогу.

— Візьми їх ротом.

— Ні.

— Ні?, - Я смикнув за повідець, але так, щоб вона запам’ятала, що він там. — Я хочу отримати те, за що заплатив. Негайно. Підбирай. Їх. Ротом.

Я побачив момент, коли вона здалася, за рухом її плечей, але коли вона почала нахилятися, щоб дістати найближчу до неї купюру, я поставив черевик на гроші.

— Спочатку зніми трусики.

Вона занепокоєно стиснула нижню губу між зубами, і я не знаю, як виглядало моє обличчя, але який би вираз там не був, мабуть, переконав її, що вона не хоче мене випробовувати. Вона підвелася, зачепила великими пальцями з боків трусиків і спустила їх вниз, один золотий каблук відірвався від підлоги, а потім і другий, коли вона виходила з них.

Потім вона нахилилася і почала збирати гроші.

Я тримав повідець вільно, не намотуючи його на кулак, щоб у неї було достатньо вільного ходу, облизуючи губи, дивлячись на набряклу досконалість, що виднілася між її ніг. Коли ми повернемося додому, я хотів би поклонятися їй ротом, хотів, щоб вона знову і знову потрапляла на мій язик. Вона заслуговувала на це, моя маленька овечка, за те, що пішла на такі жертви заради мене, створивши цю маленьку гру, де я міг брати і брати від неї. Так, після цього я збирався винагородити її.

Але зараз...

Я став на підлогу позаду неї, також на коліна, і через те, що музика була дуже гучною, я не думаю, що вона почула. Вона була повністю зігнута, обличчям до підлоги, дупою високо в повітрі, і я взяв свій член і засунув у неї одним грубим поштовхом, на всю довжину, сильно шльопаючи її по одному боку дупи.

Вона скрикнула щасливий звук і цього було достатньо, щоб утримати мою совість на відстані, коли я трахав її сильніше, ніж це було суто по- джентльменськи, не обов’язково швидко, просто сильно і глибоко, так глибоко, що її пальці ніг скрутилися, а мої яйця розгойдувалися на її кліторі. А потім змія знову виповзла, ця зла, гірка змія, коли я згадав, що я не перший чоловік, який робить це з Поппі тут, що її вже трахали так раніше, на цьому самому місці, і тоді ця злість свербіла в моїх долонях і звивалася в моєму тазі.

Я хотів покарати її. Я хотів зробити їй боляче так само, як вона зробила боляче мені, змусивши мене так піклуватися, але замість того, щоб зробити їй боляче, я витягнув член і підвівся, мокрий і твердий, як довбана сталь, пульсуючи від потреби трахнути кицьку, яка все ще піднялася, пропонуючи себе мені. Я не хотів бути Іродом. Насправді не хотів.

Я сів на стілець.

— Йди сюди, - Я смикнув головою до свого члена, щоб вона знала, чого я хочу, і вона без вагань залізла мені на коліна, а потім накинулася на мене, опускаючись вниз своєю тугою, гарячою пиздою, своїми цицьками прямо мені в обличчя.

І тут, тепер, коли я міг бачити її обличчя, тепер, коли я не міг бути жорстоким, я зізнався.

— Я не можу, ось так. Мені хочеться...

Але я не міг вимовити ці слова. Вони були надто жахливими. Натомість я зарився обличчям у її груди, вдихаючи її лавандовий запах, чисту тканину її бюстгальтера.

Вона смикнула мене за волосся так, що моя голова відкинулася назад.

— Хочеш зробити мені боляче?

Я заплющив очі. Я не міг дивитися на неї. Вона, мабуть, ненавиділа мене, але вона все ще трахала мене, розгойдуючись вперед- назад, як це роблять жінки, а не вгору-вниз, використовуючи мій член, щоб задовольнити себе, наче решта мене не мала значення.

Боже, це було гаряче.

— Я здогадувалася про це сьогодні, - сказала вона. — Саме тому я привела нас сюди.

Мої очі розплющилися.

— Що?

— Ти чоловік, Тайлере. Не має значення, що я тобі скажу, або навіть у що ти вирішиш повірити... всередині тебе завжди буде сидіти неандерталець, який захоче заволодіти мною. Повернути мене, якщо буде потрібно, і я подумала, що тут..., - Вона сповільнила свої рухи, вперше виглядаючи невпевненою. — Я подумала, що якщо ми пограємо так, тобі буде легше себе відпустити. Задовольнити ту частину тебе, яку ти не хочеш визнавати. Ту частину, від якої ти ховаєшся. Тому що це більший шматок тебе, ніж ти думаєш.

Ніби для того, щоб підкреслити свою думку, вона подряпала нігтями мій живіт – сильно – і моя рука шльопнула її по дупі так швидко, що я ледве усвідомив, що роблю. Вона трохи застогнала і притиснулася до мене.

— Бачиш? Тобі це потрібно. І мені це потрібно. Я візьму тебе в кожне місце, де я коли-небудь була, і дозволю тобі трахнути мене там, так що ти зможеш переписати мою історію як свою історію, якщо захочеш, - пообіцяла вона. — Дозволь мені дати тобі це.

Я здивовано подивився на неї. З вдячністю. Вона була такою проникливою і такою щедрою, і, звичайно, мені не потрібно було стежити за її самопочуттям. Як завжди, вона тримала нас обох під контролем, коли віддавала свій контроль мені.

— Я не знаю, що сказати, - зізнався я.

— Скажи «так». Скажи, що ти закінчиш гру.

Я помилився. Зараз вона не була Саломеєю. Вона була Естер, яка використовувала своє тіло, щоб врятувати своє королівство – наше королівство. І як я міг вдовольнити свою первісну потребу вимагати її, знаючи це? Знаючи, якою щедрою і хороброю вона була?

— Це неправильно, так з тобою поводитися... ставитися до тебе, як до якоїсь власності. І що важливіше, я не хочу заподіяти тобі болю.

— Я хочу, щоб ти володів мною, як власністю, - сказала вона, нахилившись, щоб прошепотіти мені на вухо. Зміна позиції стиснула її піхву по всій довжині, і я втягнув подих. — І якщо ти зробиш мені боляче, я скажу тобі. Ти довіряєш мені сказати «стоп», а я довірятиму тобі, що ти зупинишся, якщо я скажу. Добре звучить?

Так, бляха, звучало добре. Це звучало занадто добре, щоб бути правдою, але знову ж таки, це була моя Поппі, жінка, створена так, ніби сам Бог створив її для мене. А може, так воно і було.

Я вирішив довіритися їй. Довіритися Йому.

Прийнявши рішення, я схопив її за стегна і став, притиснувши її таз до свого, коли переступив до дивана. Я поцілував її, м’який, пекучий поцілунок-нагадування про те, як сильно я любив її до того, як груба частина мене взяла гору, що сталося одразу після того, як наші роти розійшлися. Я поставив Поппі на землю і перевернув її через бильце дивана, так що її попка виявилася вище голови, а потім встромив голівку свого члена в неї, із силою, одним рухом.

— Стисни ноги разом, - скомандував я. — Зроби це сильніше.

Вона послухалася, і я зі стогоном занурився всередину.

— Так туго, як зараз, - зумів я сказати. — Ти робиш мені так добре.

Я встромився знову, так сильно, що її ноги відірвалися від підлоги, і я продовжував так робити, її прекрасна попка наповнювала мої руки, її атласна піхва навколо мого члена і її стогони, коли вона терлася своїм клітором об твердий підлокотник дивана. І в цей момент її любові, подібної до любові Естер до нас і майбутнього, яке було настільки ефемерним, що його не існувало, до мене дійшло, що тут не було ніякого гріха. Це була любов, це була жертовність, протилежність гріха, і, можливо, це було ненормально відчувати, що Бог був тут, з нами, в задній кімнаті стрип-клубу, але я відчував, що Він був свідком цього моменту, коли Поппі відкрилася найгіршому, що було в мені, і стерла це своєю любов’ю, так само, як Бог робив для нас, грішних, кожної миті кожного дня.

Відчуття, яке ми з Поппі відчували у святилищі, відчуття Божої присутності та обітниці, було тут і зараз, змушуючи мої груди стискатися, а голову паморочитися від сили самого повітря, і я знову відчув себе нареченим, чоловіком, який кричить про свою радість, щоб почули всі його друзі та родина, і ця кімната була нашою чупою, нашим шлюбним шатром, у слабкому блакитному світлі світильників десяти дів, наші тіла відлунювали з’єднання, яке Господь вже викував між нашими безсмертними душами.

Чим це не шлюб? Як це не було більш зобов’язуючим і більш інтимним, нас оголених один з одним в присутності Бога? Щонайменше, це були заручини, обіцянка, присяга. Я шльопав свою обручницю, бажаючи випити її вереск, як віскі, і з’їсти її стогони після цього. Я жорстко трахав її, вбираючи в себе блакитне волосся, що спадало їй на спину, ніжні лінії її маленької талії, що переходили в ідеальні стегна і дупу, її мокру піхву, що обхоплювала мене, і рожевий отвір її дупи – все це було моїм. Я був монархом усього, що я досліджував – ні, я був господарем усього, що я досліджував, і я шльопав, дряпав і колов її знову і знову своїм членом, поки нарешті, вона не видала звук, який був наполовину зітханням, наполовину стогоном, пульсуючим навколо мене, її руки шкрябали шкіру, оскільки вона була втрачена для всього, крім реакції її тіла на мене.

Я теж був загублений у цій миті, коли я переписав історію, історію її тіла, коли я зробив цю кімнату своєю і оргазми, які я їй дарував. Де я зробив її моєю, а не чиєюсь іншою, де я склав у своєму серці шлюбну присягу, і саме ця моя присяга змусила мене витягнути її і поставити на коліна. Я хотів, щоб вона стала свідком мого оргазму, я хотів, щоб вона побачила, що вона дала мені.

Повідець в одній руці, інша рука з грубим хватом і жорстоким тиском на моєму члені, використовуючи вологу, яку вона залишила на мені, як мастило, і знадобилося лише кілька грубих поштовхів, перш ніж я вистрілив струменями сперми на її заціпенілі губи, на її лебедину шию, на бахрому її довгих вій. Кінчик її язика, загострений і рожевий, злизав краплю з верхньої губи, а потім вона подарувала мені м’який, щасливий погляд, який послав ще один струмінь, щоб приземлитися на її ключицю.

На мить ми обоє важко затамували подих, задоволення все ще витало в повітрі, але тепер це було єдине, що витало в повітрі: напруга, гіркота і злість, що були раніше, зникли. Це спрацювало – гра Поппі спрацювала. Я спалив ревнощі та первісні потяги, а разом з тим спалив і щось інше. Можливо, мою провину, або відчуття гріха. Щось зрушилося, як і в ті моменти на вівтарі, коли межа між священним і профанним повністю розмилася, і я відчув, що щойно взяв участь у чомусь святому, щойно притиснув голі руки до ладану в хмарі ладану і поту.

Я став перед нею на коліна і розв’язав шовковий повідець, використовуючи матеріал, щоб обережно витерти свою кульмінацію з її обличчя.

— Гру закінчено, - ніжно сказав я, проводячи кінчиком носа по її щелепі.

— Як ти думаєш, хто виграв?, - пробурмотіла вона.

Я обійняв її і пригорнув до себе, поцілувавши в маківку.

— Тобі ще треба питати? Це ж ти, ягнятко, - Вона притулилася до мене, і я гойдав її вперед-назад, мою дорогоцінну, мою милу жінку. — Це завжди ти.

Розділ Двадцять перший

Осіння ніч тиснула на скло машини, коли ми їхали додому, і я не зводив очей з профілю Поппі, який був освітлений вогнями на панелі приладів і вимальовувався на тлі оксамитової ночі надворі.

Те, що сталося в клубі... це було брудно, очищаюче і гальванізуюче, хоча я не міг точно пояснити собі, чому. Відповідь висіла недосяжною, мерехтіла за завісою, яку я міг лише торкатися кінчиками пальців, і коли ми виїхали з міста в сільську місцевість, я перестав намагатися і просто дозволив собі зануритися у велич, яка була моєю Естер, моєю королевою.

Я хотів, щоб вона стала моєю нареченою.

Ця думка прийшла з ясністю холодної сталі, певна і правдива, і більше не була чимось, що я відчував у момент сексу і Бога, але щось, що я відчував тверезим і спокійним. Я кохав Поппі. Я хотів одружитися з нею. А потім завіса нарешті впала, і я зрозумів. Я зрозумів, що Бог намагався сказати мені протягом останніх двох місяців. Я зрозумів, чому Церква називається Нареченою Христовою, я зрозумів, чому в Біблії є Пісня над піснями, я зрозумів, чому Об’явлення порівнює спасіння світу з весільним бенкетом.

Чому мені ніколи не здавалося, що вибір стоїть між сексом і Богом? Це ніколи не було так, ніколи не було ні того, ні іншого, тому що Бог живе в сексі і шлюбі так само, як і в целібаті і служінні, і в житті чоловіка і батька може бути стільки ж святості, як і в житті священика. Хіба Аарон не був одружений? Цар Давид? Святий Петро?

Чому я переконав себе, що єдиний спосіб, у який людина може бути корисною Богові - це служіння в духовенстві? Поппі наспівувала разом з радіо, і цей звук було ледь чутно через глухе ревіння «Фіата» на шосе, а я заплющив очі і прислухався до нього, молячись.

Це Твоя воля для мене? Чи я піддаюся похоті? Чи я нарешті усвідомлюю Твій план для мого життя?

Я мовчав і не рухався тілом, чекаючи, що мене охопить почуття провини або що пролунає гучний голос з Небес, який скаже мені, що я проклятий. Але не було нічого, крім тиші. Не та порожня тиша, яку я відчував до всього цього, ніби Бог покинув мене, а мирна тиша, вільна від провини і сорому, тиша, яка буває, коли людина дійсно з Богом. Це було відчуття, яке я мав перед скинією, у святилищі з Поппі, на вівтарі, коли я нарешті визнав її своєю.

І коли ми пізніше лежали в її ліжку, з моїм обличчям між її стегнами, саме 29-й розділ Єремії нарешті з’явився як відповідь на мої молитви.

Беріть собі дружин, народжуйте синів і дочок... бо я маю для вас плани, плани на ваше щастя, а не на ваше лихо, щоб дати вам майбутнє, сповнене надії...

Я не розповів Поппі про своє прозріння. Натомість, змусивши її кінчати знову і знову, я пішов до свого ліжка, бажаючи заснути наодинці з цим новим знанням, з цією новою впевненістю.

І коли я прокинувся рано вранці, щоб підготуватися до Меси, ця впевненість все ще була там, світилася ясним і невагомим світлом у моїх грудях, і я прийняв своє рішення.

Ця Меса буде останньою в моєму житті.

— Коли рука твоя спотикає тебе, відтяти її; краще тобі увійти в життя скаліченим, аніж мати дві руки і піти до пекла... і коли око твоє спотикає тебе, вирви його; краще тобі з одним оком увійти в Царство Боже, аніж з двома очима бути вкиненим у пекло...

Я подивився на свою паству, що стояла переді мною, на святиню, яка була повна завдяки мені, завдяки трьом рокам безперервної праці та зусиль. Я опустив погляд на лектуру і продовжив читати євангельський уривок на сьогодні.

— Сіль – це добре, але якщо сіль втратила свою солоність, то як ви можете її знову посолити? Майте сіль у собі і будьте в мирі між собою, - Я затамував подих. — Євангеліє Господнє.

— Слава тобі, Господи Ісусе Христе, - проспівали прихожани, а потім сіли. Я помітив Поппі, яка сиділа ззаду, одягнена в приталену сукню з м’ятно- зеленого льону, підперезану широким шкіряним поясом. Сонце, що пробивалося крізь вікна, ідеально обрамляло її, наче Бог нагадував мені про моє рішення, про те, чому я це роблю.

Я дозволив собі ще один удар подивитись на ягня в цих мерехтливих, мозаїчних променях світла, а потім нахилився вперед, щоб поцілувати текст, який щойно прочитав, бурмочучи тиху молитву, яку я мав молитися в цей момент, а потім ще одну тиху молитву, яка просила мужності. Я обережно закрив підручник, відкривши свій телефон з нотатками проповіді. Я неохоче написав проповідь, яку можна було б очікувати від цього євангельського читання, про природу жертвування собою, щоб уникнути гріха, про важливість самозречення і дисципліни. Про те, як зберігати себе святими для діла Господнього.

Лицемірство переслідувало мене, поки я друкував кожне слово, лицемірство і сором, і, дивлячись на нотатки, я ледве міг згадати агонію, в якій перебувала людина, розриваючись між двома виборами, які в кінцевому підсумку виявилися помилковими. Шлях вперед був тепер ясний. Все, що мені потрібно було зробити, це зробити перший крок.

Я перевернув телефон так, щоб екран був звернений донизу, і підняв очі на людей, які довіряли мені, які дбали про мене, людей, які складають живе тіло Христа.

— Я провів тиждень, пишучи проповідь про цей уривок. А потім, прокинувшись сьогодні вранці, вирішив викинути все це в смітник, - Я зробив паузу. — Образно кажучи, я маю на увазі. Тому що це було в моєму телефоні, а я не настільки святий, щоб відмовитися від свого айфона.

Люди захихотіли, і цей звук наповнив мене сміливістю.

— Цей уривок використовувався багатьма священнослужителями як платформа для засудження, остаточної декларації Ісуса про те, що ми повинні відмовитися від будь-яких спокус, щоб не втратити шанс на спасіння. І моя стара проповідь була недалеко від цієї ідеї. Самозречення і постійне уникання спокус це шлях до неба, наш шлях до малих і вузьких воріт.

Я опустив погляд на свої руки, покладені на кафедру, на лектуру, що лежала переді мною.

— Але потім я зрозумів, що небезпека проповідування цього полягає в тому, що ви можете вийти з цієї будівлі сьогодні з образом Бога як маленького і вузького Бога – Бога, такого ж маленького і вузького, як ця брама. Я зрозумів, що ви можете вийти звідси і повірити по- справжньому, по-справжньому повірити, що якщо ви одного разу зазнаєте невдачі, якщо ви послизнетеся і будете поводитися як брудна, недосконала людина, якою ви є, то Бог не захоче вас.

Прихожани мовчали. Я ступив за межі нормальної католицької території, і вони це знали, але я не злякався. Насправді, я відчував більше спокою, ніж коли-небудь, коли виголошував проповідь.

— Ісус з Євангелія від Марка – дивний бог. Він лаконічний, загадковий, незбагненний. Його вчення суворе і невблаганно вимогливе. Він говорить про речі, які ми вважаємо або чудесними, або божевільними говорить мовами, поводиться зі зміями, п’є отрути. І в той же час, він той самий Бог, якого ми зустрічаємо в Євангелії від Матвія 22, який говорить нам, що найбільші заповіді – єдині правила, яких ми повинні дотримуватися – це любити Бога всім своїм серцем, всією своєю душею, всією своєю думкою і всім своїм розумом, а також любити ближнього свого, як самого себе.

— Тож який Ісус правий? Яку рубрику ми повинні використовувати, коли стикаємося з викликами і змінами? Чи ми зосереджуємося на викоріненні зла, чи ми зосереджуємося на зростанні любові?

Я вийшов за кафедру, оскільки мені потрібно було рухатися під час виступу, оскільки я обдумував те, що хотів сказати.

— Я думаю, що відповідь полягає в тому, що ми повинні слідувати заклику Марка жити праведно, але з тим застереженням, що ми повинні переосмислити праведність для себе. Що таке праведне життя? Це життя, в якому ви любите Бога і любите свого ближнього. Ісус розповідає нам, як треба любити в Євангелії від Івана – немає більшої любові, ніж покласти життя своє за друзів своїх. І Ісус показав нам цю любов, коли поклав своє життя. За нас. Своїх друзів.

Я підняв голову і зустрівся з очима Поппі, і не зміг стримати маленьку посмішку, яка розтягнулася на моїх вустах. Вона була такою красивою, навіть зараз, коли її чоло було зморшкуватим і вона кусала губи, що виглядало як занепокоєння.

— Бог більший за наші гріхи. Бог хоче тебе таким, яким ти є спотикаєшся, грішиш, розгублений. Все, що Він просить від нас – це любов: любов до Нього, любов до інших і любов до себе. Він просить нас покласти своє життя – не жити як аскети, позбавлені будь-яких задоволень і радощів, але віддати Йому своє життя, щоб Він примножив нашу радість і примножив нашу любов.

Я дивився на їхні підняті обличчя, читаючи їхні вирази, які варіювалися від замислених, натхненних до відверто сумнівних. Це було нормально – я збирався змоделювати для них цю проповідь. Сьогодні вдень я збирався зателефонувати єпископу Бове і віддати своє життя. Я подам у відставку з духовенства. А потім знайшов би Поппі і попросив би її вийти за мене заміж. Я жив би життям, сповненим любові, так, як задумав Бог.

— Нам, католикам, це буде нелегко. У певному сенсі, легше зациклюватися на гріху і провині, ніж на любові і прощенні, особливо на любові і прощенні для себе. Але це те, що нам було обіцяно, і я, наприклад, не відмовлюся від Божої обіцянки про повноцінне, сповнене любові життя. А ви?

Я відступив назад за кафедру, видихнувши з полегшенням. Я сказав те, що мав сказати.

І тепер настав час віддати своє життя.

Розділ Двадцять другий

Я не зміг знайти Поппі після меси, але це було не страшно. Я хотів негайно зателефонувати єпископу, поки мій розум і дух були впевнені. Я хотів рухатися вперед, я хотів досліджувати це нове життя, і я хотів почати досліджувати його прямо зараз, чорт забирай. І лише коли я набрав номер єпископа Бове, я усвідомив усю складну реальність того, що я робив.

Я залишив би громаду в скрутному становищі, вони потребували б приїжджих священиків, поки не знайшли б нового, який би залишився в церкві Святої Маргарити. Гірше того, я повторював від’їзд свого попередника. Так, я їхав, щоб одружитися, не тому, що мене заарештували, але все ж таки. Чи відчували б це мої парафіяни? Більше ніякої роботи на комісіях і з’їздах, хрестових походів за чистоту серед духовенства. Більше ніякої роботи в ім’я Ліззі, від імені Ліззі. Більше ніяких молодіжних і чоловічих груп, ніяких млинцевих сніданків.

Чи дійсно я був готовий відмовитися від усього цього заради життя з Поппі?

Вперше відповідь була однозначно «так». Тому що насправді я б не відмовився від усього цього. Я б знайшов способи служити як мирянин; я б робив Божу справу в інший спосіб і в іншому місці. Єпископ Бове не відповів – була ще рання година дня, і він міг закінчити зустріч з паствою після меси. Частина мене знала, що я повинен зачекати, повинен поговорити з ним особисто, а не залишати повідомлення, але я не міг чекати, не міг навіть думати про очікування; навіть якщо буде більше розмов, ніж просто ця голосова пошта, я все одно хотів почати процес до того, як піду до Поппі. Я хотів прийти до неї вільною людиною, здатною запропонувати своє серце повністю і без застережень.

Як тільки я почув гудок в телефоні, я почав говорити. Я намагався говорити коротко, прямо, бо неможливо було все чітко пояснити, не заглиблюючись у свої гріхи та порушені обітниці, а цього я, принаймні, не хотів би робити по голосовій пошті. Закінчивши залишати свою тридцять другу заяву про відставку, я поклав слухавку і хвилину дивився на стіну своєї спальні. Я зробив це. Це справді сталося.

Я перестав бути священиком.

***

У мене не було обручки, а на мою зарплату я не міг піти і купити її, але я пішов до парафіяльного саду, щоб нарвати букет анемонів з білосніжними пелюстками і чорними серединками, і зв’язав стебла пряжею з кімнати недільної школи. Квіти були елегантні, але не кричущі, як і вона, і я дивився на них, поки йшов через парк до її будинку, з серцем, що стискалося в грудях. Що я скажу? Як би я це сказав? Чи опуститися на одне коліно, чи так роблять тільки в кіно? Чи варто зачекати, поки я зможу дозволити собі обручку? Або принаймні мати щось більше, ніж безробіття на моєму горизонті?

Я знав, що вона мене кохає, що хоче мати зі мною майбутнє, але що, як я поспішаю? Що, як замість захопленого «так» я отримаю «ні»? Або, що ще гірше – я не знаю?

Я глибоко вдихнув. Звісно, це те, з чим стикаються всі чоловіки, коли готуються зробити пропозицію. Просто я ніколи не думав, що пропозиція буде в моєму майбутньому, принаймні останні шість років, і тому я навіть не думав, як я це зроблю і що скажу.

Будь ласка, нехай вона скаже «так», - благав я. Будь ласка, будь ласка, будь ласка.

А потім я похитав головою і посміхнувся. Це була жінка, з якою я був минулої ночі, в нашій власній чуппі, з Богом навколо нас. Це була жінка, яка була моїм особистим причастям на церковному вівтарі. Жінка, яку Бог створив для мене і привів до мене... Чому я сумнівався? Вона любила мене, а я любив її, і, звичайно, вона мала сказати «так». Я занадто пізно зрозумів, що все ще був у комірці, що я вже офіційно (начебто) кинув, але я вже був на півдорозі через парк, і у мене були ці квіти в руці, і я не хотів повертатися назад через дрібницю, яка тепер була такою тривіальною. Насправді, іронія ситуації змусила мене трохи посміхнутися. Священик робить пропозицію в комірці. Це звучало як декорація для поганого жарту.

Поппі це теж здалося б смішним; я уявляв, як вона посміхається, намагаючись не розсміятися, як стискає губи, як щоки намагаються не западати ямочками, як яскраво сяють її карі очі. Бляха, вона була прекрасна, особливо коли сміялася. Вона сміялася так, як я завжди уявляв собі, як сміються принцеси, коли я був хлопчиком – сонячно, повітряно, в їхньому голосі дзвенить доля королівств.

Я відчинив хвіртку в її сад, мій живіт перевертався з боку на бік, щоки боліли від усмішки, рука тремтіла, тримаючи свіжий букет, ще мокрий від ранкової мряки.

Я йшов серед квітів і рослин, думаючи про Пісню Пісень, про нареченого, що йде до своєї нареченої, співаючи на ходу. Я точно знаю, що він відчував. Як лілія серед тернини, так і моє кохання серед жінок. Я піднявся на ґанок, міцно стискаючи квіти, коли йшов до задніх дверей.

Ти полонила моє серце, моя наречена. Ти полонила моє серце одним поглядом своїх очей...

Я наспівував інші вірші, готуючись відчинити двері. Можливо, я наспівував би їх їй пізніше, можливо, провів би пальцями по її оголеній спині.

Двері були відчинені, і я увійшов до її будинку, відчувши запах лаванди, який належав їй, але не побачивши її на кухні чи у вітальні. Вона, мабуть, у своїй спальні або в душі, хоча я сподівався, що вона все ще в тій гарній м’ятній сукні. Я хотів здерти її з неї пізніше, оголивши дюйми і дюйми плоті кольору слонової кістки, поки вона шепотіла мені «так» знову і знову. Я хотів відкинути її подалі від наших ніг, коли я взяв її на руки і нарешті зайнявся з нею коханням як вільний чоловік. Я глибоко вдихнув, коли завернув за ріг у коридор, збираючись оголосити про свою присутність, і тут щось змусило мене завмерти – можливо, інстинкт, або сам Бог – але що б це не було, я завагався, моє дихання перехопило в горлі, і тоді я почув це.

Сміх.

Сміх Поппі.

Це був не просто сміх. Він був низький, задиханий і трохи нервовий.

А потім чоловік сказав:

— Поппі, давай. Ти ж знаєш, що хочеш.

Я знав голос цього чоловіка. Я чув його лише раз, але впізнав одразу, так, ніби чув його кожен день свого життя, і коли я зробив ще один крок у коридор, то нарешті зміг зазирнути до її спальні, і вся сцена постала перед моїми очима.

Стерлінг. Стерлінг був тут, тут, у будинку Поппі, в її спальні, його піджак недбало кинутий на ліжко, а краватка ослаблена.

І Поппі теж була там, все ще в м’ятній сукні, але вже без туфель і з двома кольоровими плямами високо на щоках.

Стерлінг і Поппі.

Стерлінг і Поппі разом; і тепер він обіймав Поппі, його обличчя нахилилося до її обличчя, її руки на його грудях.

Відштовхни його, - благав відчайдушний голос всередині мене. Відштовхни його.

І була мить, коли я думав, що вона це зробить, коли її обличчя відвернулося і вона зробила один крок назад. Але потім щось промайнуло на її обличчі можливо, рішучість чи покірність я не міг сказати, тому що тоді його ідеально доглянута потилиця стала на заваді. І він поцілував її. Він поцілував, і вона дозволила йому. Вона не тільки дозволила, але й поцілувала його у відповідь, розтуливши ці солодкі губи, і я був Йовом, якого проковтнув кит, я був Йовом після того, як черв’як з’їв його тіньову рослину...

Ні, я був Йовом, Йовом після того, як він втратив усе і всіх, і для мене більше нічого не залишилося, бо тоді її рука ковзнула йому за шию, і вона зітхнула йому в рот, і він захихотів переможним сміхом, притискаючи її до стіни позаду них.

І я відчув смак попелу в роті.

Квіти, мабуть, випали з моєї руки, бо коли я повернувся до пасторату, їх уже не було, і я не знав, чи впали вони в її будинку, чи в її саду, чи коли я повертався через парк, я не знав, бо не пам’ятав жодної клятої деталі про те, як я повернувся додому, чи був я гучним, коли виходив, чи помітили мене, чи справді кров витікала з моїх грудей, чи мені тільки здавалося. Що я точно пам’ятаю, так це те, що знову почався дощ, постійний проливний дощ, жовтневий дощ, і я зміг згадати про це лише тому, що був мокрим і змерзлим, коли прийшов до тями, заціпеніло стоячи на своїй тьмяній кухні.

У той момент я мав би бути розлюченим. Я мав би бути спустошеним. Я читав романи, я бачив фільми, і це той момент, коли камера збільшила б мій змучений вираз обличчя, де у двохвилинному монтажі вмістилися б місяці розбитого серця. Але я нічого не відчував. Абсолютно нічого, окрім мокрого і холодного.

***

Я був на шосе.

Я не був точно впевнений, яке сузір’я рішень призвело до цього, окрім того, що буря посилилася, загримів грім, і раптом моя кухня стала дуже схожою на батьківський гараж, який був першим і єдиним місцем, де моє життя перетворилося на попіл. За винятком того, що смерть Ліззі розлютила мене на Бога, а зараз я не гнівався на Бога, я був лише спустошений і самотній, тому що я відмовився від усього – від своїх обітниць, від свого покликання, від своєї місії в ім’я моєї сестри і це було відплачено мені найгіршою невірністю, і знаєте, що? Я це заслужив. Якщо я був покараний, то я це заслужив. Я заслужив кожну порожню секунду порожнього болю, заслужив його всіма тими вкраденими секундами гострої, спітнілої насолоди...

Чи так почувався Адам? Вигнаний з раю на холодну, кам’янисту землю байдужого світу, і все тому, що не зміг втриматися і піти за Євою до останнього? Я поїхав до Канзас-Сіті, і, опинившись там, годинами їздив по місту. Їдучи в нікуди, ні на що не дивлячись. Відчуваючи всю тяжкість зради Поппі, всю тяжкість моєї зради моїм обітницям, і, що найгірше, відчуваючи кінець чогось, що означало для мене все, навіть якщо це було лише на короткий проміжок часу.

У мене не було з собою телефону, і я не міг згадати, чи було це навмисним рішенням, чи я вирішив обміняти радіомовчання на її умовах на радіомовчання на моїх умовах тому, що в глибині душі я знав, що вона не напише мені і не зателефонує, вона ніколи не робила цього, коли ми сварилися, і я також знав, що зроблю себе нещасним постійними перевірками, розчаруванням, коли на екрані не буде нічого, окрім годинника.

І коли опівночі я постукав у двері Джордана, і він відчинив мені і безперервному дощу, він не відштовхнув мене, як минулого разу. Він подивився на мене довгим поглядом пронизливим, але не лагідним, а потім кивнув.

— Заходь.

***

Я зізнався прямо у вітальні Джордана. Це було до біса жалюгідно.

Не знаючи, з чого почати і як все це пояснити, я просто розповів йому про перший день, коли зустрів Поппі. День, коли я тільки почув її голос. Який він був переповнений непевністю і болем. А потім історія, як розгорнулася вся хіть, вся провина, всі тисячі крихітних способів, якими я закохувався, і всі тисячі крихітних способів, якими я намагався втекти від священичого служіння. Я розповів йому про дзвінок до єпископа Бове, про свій власноруч зроблений букет. А потім я розповів йому про Стерлінга і поцілунок, і про те, як кожен страх і параноя, які я коли- небудь мав щодо них, перетворилися на щось жахливе і рипуче. Зрада – це жахливо, але наскільки гіршою була зрада, коли ти весь час підозрював, що між двома сторонами щось є? Мій мозок не переставав кричати мені, що я повинен був знати краще, я повинен був знати, і що я очікував, що станеться? Чи справді я очікував на щасливий кінець? Жодні стосунки з таким гріховним початком не могли привести до щастя. Це я тепер знав точно.

Джордан весь цей час терпляче слухав, на його обличчі не було ані осуду, ані відрази. Іноді його очі були заплющені, і мені було цікаво, що ще він чує, крім мого голосу а точніше, кого ще, але я зрозумів, що більше не маю сил перейматися чимось, навіть власною історією, яка повільно і болісно зупинилася після того, як я дійшов до того місця, де я знайшов Стерлінга і Поппі. Що ще я міг сказати? Що ще я міг відчути?

Я сховав голову на руки, але не для того, щоб плакати, гнів і горе все ще висіли невловимо недосяжними, були лише шок і порожнеча, порожнє приголомшене відчуття, яке можна відчути після того, як виходиш із зони бойових дій. Я вдихав і видихав через долоні, і голос Джордана долинав до мене, ніби звідкись здалеку, хоча ми сиділи так близько, що наші коліна торкалися один одного.

— Ти справді кохаєш її?, - запитав він.

— Так, - відповів я, тримаючи голову в своїх руках.

— І ти думаєш, що між вами все скінчено?

Я замислився над відповіддю, але не тому, що не знав, а тому, що слова було так важко вимовити.

— Я не бачу, як цього не може бути. Вона хоче бути зі Стерлінгом. Вона ясно дала це зрозуміти, - звичайно, якби вона з’явилася на порозі Джордана, я б обійняв її без жодного слова.

Не так безумовна Божа любов, як гостра потреба наркомана.

— Без неї..., - Джордан зустрівся зі мною поглядом. — Ти все ще думаєш, що хочеш залишити священство?

Питання Джордана вразило мене з силою гармати. Я, чесно кажучи, не знав, чого я хочу зараз. Тобто, я ніколи не хотів бути з жінкою, а не бути священиком, я хотів бути з Поппі, а не бути священиком. Я не хотів свободи трахатись, я хотів свободи трахати її. Я не хотів сім’ї, я хотів сім’ю з нею. А якщо я не міг мати її, то я не хотів іншого життя. Я хотів Бога, і я хотів, щоб все було так, як було.

Я думав, що зможу зателефонувати єпископу, пояснити і сподіватися, що він дозволить мені залишитися в духовенстві. Було б важко залишатися у Вестоні, знаючи, що Поппі теж там, бачити всі ті місця, де ми були разом, але, з іншого боку, принаймні, у мене буде моя парафія і мої місії, щоб заповнити свій час. Чим більше я думав про це, тим краще це звучало принаймні, я міг би зберегти шматочок свого життя таким, яким воно було. Я міг би зберегти своє покликання, навіть якщо втратив би серце.

— Не думаю, що я все ще хочу їхати, - відповів я.

Джордан на хвилину замовк.

— Ти готовий до покаяння?

Я кивнув, все ще не наважуючись підняти голову.

— Ти запропонуєш Богові один день у всій його повноті, день повного і цілковитого спілкування з Ним. Він хоче говорити з тобою, Тайлере. Він хоче бути з тобою в цей час страждань і сум’яття, і ти не повинен відгороджуватися від Нього у своєму горі.

— Ні, - пробурмотів я. - Цього покаяння недостатньо. Я потребую чогось більшого – я заслуговую на щось важче, на щось гірше...

— Що саме? Сорочку з волоссям? Ходити босоніж три місяці? Ретельного самобичування?

Я підняв голову, щоб подивитися на нього.

— Я не жартую.

— Я теж. Ти прийшов до мене за відпущенням гріхів, і я даю його – разом з Божим посланням для тебе. Насправді, цей день покаяння має бути завтра. Залишайся тут зі мною сьогодні, і що б не сталося, завтра ти проведеш тут. Церква буде в твоєму розпорядженні після ранкової Служби Божої, тож матимеш достатньо часу і місця для молитви.

Обличчя Джордана було таким, як завжди – спокійним і блаженним водночас – і я без сумніву знав, що він має рацію. День роздумів після п’янкого піднесення останніх трьох місяців був для мене нелегкою справою, і це було саме те, що мені було потрібно. Це було б боляче, провести години, чесно досліджуючи себе і відкрито розмовляючи з Богом, але необхідні речі часто бувають болючими.

— Ти маєш рацію, - визнав я. — Гаразд.

Джордан кивнув, і він тихо промовив молитву прощення, а потім ми кілька хвилин сиділи в тиші. Більшість людей відчувають дискомфорт від тиші, але Джордан не відчував він був у ній як вдома. Вдома з самим собою. І від цього мені стало трохи легше бути з собою, навіть з усіма невисловленими почуттями, які все ще нависали наді мною.

Принаймні, поки не задзвонив телефон.

Вирвавшись із думок, ми обидва втупилися в телефон Джордана, що стояв на кухонному столі. Була вже майже друга година ночі, і Джордан швидко підвівся, бо телефонні дзвінки о цій порі, як правило, були з поганими новинами – автомобільні аварії, несподівані смерті, пацієнти хоспісу, які нарешті видихають останні подихи. Такі речі, коли люди потребували священика поруч з ними. Я бачив, як він відповідаючи на телефонний дзвінок, тихо промовляє молитву, щоб ніхто серйозно не постраждав – молитву чисто за звичкою, слова, вимовлені напам’ять, - а потім побачив, як його очі перекинулися на мене.

— Так, він зі мною, - тихо промовив Джордан, і моє серце почало битися безладними ударами стаккато, бо це не могла бути Поппі, не могла, але що, як це вона?

О Боже, що б я віддав, якби це була вона.

— Звичайно, одну хвилинку, - сказав Джордан і передав мені слухавку. — Це єпископ, - прошепотів він.

Моє серце перестало битися і впало в живіт. Єпископ о другій годині ночі?

— Алло?, - сказав я в трубку.

— Тайлер, - і цього слова вистачило, щоб я зрозумів, що щось сталось погане, бо я ніколи не чув, щоб мій наставник був таким засмученим. Може, це просто через те, що я звільнився?

— Щодо того голосового повідомлення, - сказав я. – Мені дуже шкода, що я не дочекався, щоб поговорити з вами як слід. І тепер, коли у мене був час подумати, я не впевнений, що хочу залишити духовенство. Я розумію, що маю багато чого пояснити і багато чого спокутувати, але сьогодні для мене все змінилося, і...

Голос єпископа був важким, коли він перебив мене.

— На жаль, я боюся, що деякі інші речі стали відомі... досить публічно, я боюся.

Дідько.

— Які речі?

— Я намагався додзвонитися до тебе цілий день, дзвонив твоїм батькам і деяким парафіянам, але ніхто не знав, де ти, і тільки сьогодні ввечері я подумав, що ти, можливо, пішов до свого сповідника.

Відчувалося, що він тягне час, ніби не наважується розповісти мені про те, що сталося, але я мусив знати.

— Єпископе, будь ласка.

Він зітхнув.

— Було оприлюднено кілька фотографій. У соціальних мережах. Ти і жінка – твоя парафіянка, здається, Поппі Денфорт.

Фотографії. Ті, якими Стерлінг шантажував мене.

Я знав, що в мене серйозні проблеми, що Стерлінг виконав свою обіцянку і спалив моє життя, але в той момент головним, що мене переслідувало, було звучання імені Поппі на чиїхось вустах, ніби її ім’я, вимовлене вголос, було заклинанням, і саме це заклинання остаточно розірвало мене, пробило дірку в моїх грудях, як куля пробиває бляшанку з- під газованої води.

Сльози почали котитися по моєму обличчю, гарячі та швидкі, але мені вдалося зберегти рівний голос.

— Гаразд.

— Гаразд, тобто ти вже знаєш про ці фотографії?

— Так, - відповів я.

— Чорт забирай, Тайлере, - вилаявся єпископ. — Чорт забирай.

— Я знаю, - я сильно плакав, а потім мені щось тицьнули в руку. Стаканчик зі скотчем, бурштинового кольору, з одним кулястим кубиком льоду посередині. Джордан стояв наді мною і кивав головою на склянку.

Справи справді були погані, якщо Джордан Брейді наливав мені випивку. Я б навіть не здогадався, що у нього є хоч одна пляшка спиртного.

— Тайлере..., - сказав єпископ, — я не хочу тебе звільняти.

Його наміри були зрозумілі. Він хотів, щоб я пішов. Так буде набагато чистіше для прес-релізів, подумав я. Священик, який розкаявся і вже здався, був би набагато кращим героєм, ніж священик-гвалтівник, якого довелося звільнити.

— Це єдині два варіанти? Піти або бути звільненим?

— Напевно... якщо стосунки закінчилися...

— Так і є.

— То має бути дисципліна і, безумовно, переїзд.

Я очікував цього, але підтвердження вибило мене з колії. Я мусив би переїхати. Нова парафія, нові обличчя, і все це в той час, як стара парафія повинна була розбиратися з хмарою чуток про мої гріхи. Незважаючи ні на що, навіть якби все інше пройшло ідеально, я все одно втратив би це. Мою парафію. Моїх людей.

З моєї вини.

— І навіть тоді, я не знаю, як би кардинал поставився до цього, Тайлере, - У голосі єпископа звучала втома, але також щось інше – любов. Це було глибоко всередині його голосу. Він любив мене, і це змусило мене відчути ще більший сором за цю розмову з ним. — Якщо ти справді хочеш залишитися в духовенстві, то ми подумаємо, що робити далі.

Я не відчув полегшення від цього, можливо, тому, що все ще не був упевнений, чого хочу, але все одно сказав: «Дякую», бо знав, яку гігантську халепу я створив для архиєпархії, і знав, що навіть думка про те, щоб залишитися в духовенстві, зробить її ще гіршою.

— Поговоримо завтра ввечері, - сказав єпископ. — До того часу, будь ласка, не спілкуйтеся з пресою і навіть не виходь в Інтернет немає сенсу ускладнювати ситуацію, поки ми не знаємо напевно, наші подальші дії.

Ми побажали один одному на добраніч і поклали слухавку, після чого я допив свій скотч і заснув безпробудним сном на жорсткому, непривітному дивані Джордана.

Розділ Двадцять третій

Наступного дня рано вранці я пішов на Службу Божу в Йорданії, на якій було значно більше людей, ніж на моїй власній ранковій Службі Божій вдома. Щойно прокинувшись, я зателефонував Міллі, щоб сказати їй, де я і як зі мною зв’язатися. Міллі – яка сиділа на Reddit і Tumblr навіть більше, ніж я – вже знала про фотографії, але вона не сказала «я ж тобі казала», її голос не був сповнений ненависті, тож я сподівався, що вона пробачила мене у власній примхливій манері. Вона також зголосилася повісити на дверях табличку про те, що робочі години і меси в будні дні тимчасово припинені, і тепер, коли з моїми церковними справами було покінчено, я міг зосередитись на тому, що відбувалося тут і зараз.

Хоча я не міг не запитати: «Ти не бачила Поппі?», перш ніж ми поклали слухавку, ненавидячи себе за це.

Міллі, здавалося, зрозуміла.

— Ні. Насправді, її машини не було на під’їзній доріжці з вчорашнього вечора.

— Гаразд, - сказав я, важко і втомлено, не знаючи, як я ставлюся до цієї новини. Що я точно знав, так це те, що це не покращило відчуття, що на місці мого серця утворився гігантський кратер.

— Отче, будь ласка, бережіть себе. Незважаючи ні на що, парафія любить вас, - сказала вона, і я дуже хотів, щоб ці слова були правдою, але як вони могли бути правдою після того, як я все зруйнував?

***

Після меси я мав святилище в своєму розпорядженні. Церква Джордана була старою – понад сто років і зроблена майже виключно з каменю та вітражів. Тут не було старого червоного килима, не було сайдингу зі штучного дерева. Відчувалося, що це справжня церква, старовинна і відлунююча, таке місце, де Святий Дух витає, як невидимий туман, виблискуючи між кроквами.

Поппі б тут сподобалося.

Я тремтів і відчував порожнечу після вчорашніх сліз, наче разом зі сльозами з мене вилилася душа. Я знав, що маю стати на коліна, заплющити очі й схилити голову, але замість цього я ліг на одну з лавок. Вона була зроблена з невблаганного дерева, твердого і холодного, але у мене не було сил підтримувати себе ні на мить довше, і я залишився там, невидячи кліпаючи на задню частину лави переді мною з її місалами, картками відвідуваності і крихітними, тьмяними олівцями.

Скажи мені, що робити, Боже.

Я здогадуюся, що частина мене сподівалася, що я прокинуся і все це виявиться якимось жахливим кошмаром, галюцинацією, створеною для випробування моєї віри, але ні, це було не так. Я справді вчора застав Поппі та Стерлінга разом. Я справді закохався тільки для того, щоб з мене вибили все лайно (тією самою жінкою, з якою я хотів одружитися).

Чи залишити духовенство і сподіватися, що Поппі прийме мене назад? Чи спробувати знайти її? Поговорити з нею? І що найкраще для Церкви – щоб я залишився? Чи Церква важливіша за Поппі? Нічого не було. Віддалений гуркіт міського транспорту надворі, тьмяне світло, що тьмяно виблискувало на дереві лавки.

Тепер мені навіть кондиціонера не поставлять? Зараз? З усіх часів саме зараз я маю про це хвилюватись?

Я цілком усвідомлював, що поводжуся дратівливо, але мені було байдуже. Навіть Якову довелося вибивати своє благословення у Бога, тож якби мені довелося надутися, я б це зробив.

Тільки я був втомлений. І порожній. Я не міг продовжувати скиглити, навіть якби хотів, тому замість цього мої думки блукали, мої молитви ставали безцільними – навіть безсловесними – коли я просто споглядав місце, де я опинився. Тут, у чужій церкві, самотній і ображений. Своїми діями я завдав шкоди своїй парафії, зрадив довіру єпископа і парафіян – те, чого я з усіх сил намагався не робити відтоді, як став священиком.

Я зазнав невдачі.

Я зазнав невдачі як священик, як чоловік і як друг.

Я втупився в кам’яну підлогу, повільно кліпаючи в тиші. То ж чи залишатися мені? Чи залишитися священиком було б найкращим способом спокутувати свою провину? Чи буде це найкращим для церкви? Для моєї душі? Піти зараз, не за власним бажанням, було схоже на дріб’язковий акт ненависті до себе, я все зіпсував, тому я пішов, і яке б рішення про своє майбутнє я не прийняв, воно повинно було прийти звідкись ззовні.

Воно повинно було прийти від Бога.

На жаль, сьогодні Він, здається, не був у балакучому настрої.

Можливо, справжнє питання полягало в тому, чи можу я уявити собі життя без священства і без Поппі? Я вирішив піти через свою любов до неї, але як тільки я прийняв це рішення, я відчув, що переді мною розгортаються всі ці потенційні можливості – надихаючі, п’янкі, підбадьорливі можливості. Було так багато способів, як я міг би служити Богу, і що, якщо це було те, заради чого все це було? Не для того, щоб звести нас з Поппі разом, а для того, щоб виштовхнути мене з комфортної мильної бульбашки, яку я створив для себе? Бульбашки, де я міг робити лише так багато, і завжди мав би виправдання, щоб не мріяти про більше і краще, бульбашки, де легко було культивувати застій і стагнацію в ім’я смиренного служіння.

Багато з того, що я хотів робити в молодості, як Поппі, наприклад, тривалі місіонерські поїздки, стали неможливими після того, як я оселився в парафії. Але якби я був вільний, я міг би поїхати боротися з голодом в Ефіопії, або провести літо, викладаючи англійську мову в Білорусі, або копати колодязі в Кенії. Я міг би поїхати куди завгодно і коли завгодно.

З будь-ким.

Ну, не з будь-ким. Бо коли я заплющував очі, викликав у пам’яті запилюжені рівнини Покоти чи ліси Білорусі й поринав у безсловесні фантазії про майбутнє, поруч зі мною була лише одна людина, яку я уявляв. Невисоку і струнку, з темним волоссям і червоними губами. Вона несла зі мною воду, або, можливо, свіжі зошити для дітей, або просто сонцезахисні окуляри, коли ми сплели пальці, щоб разом піти на зустріч громади. Можливо, вона була в гамаку наді мною, і я міг бачити ромбоподібні сліди, які гамак залишив на її шкірі, а можливо, ми жили разом у холодному неопалюваному гуртожитку, згорнувшись, як дві коми, на жорсткому ліжку.

Але де б ми не були, ми допомагали людям. Так само безпосередньо, фізично, а іноді й інтимно, як Ісус допомагав людям. Зцілюючи хворих своїми руками, лікуючи сліпих брудом і слиною. Брудними руками та запиленими сандалями. Це була одна з реальних відмінностей між Ісусом і фарисеями, чи не так? Один вийшов до народу, а інші залишилися вдома, сперечаючись над пожовклими сувоями, в той час як їхній народ недбало жорстоко знущався над байдужою імперією.

Я згадав момент, коли вирішив стати священиком, хвилювання, пекуче передчуття, яке я відчув. І я відчув це зараз, як помах голубиних крил і водночас вогняне хрещення, бо все ставало зрозумілим. Не просто зрозумілим, а очевидним.

Я сів.

Бог хотів, щоб я був у реальному світі, посеред звичайного життя Його народу. Можливо, Його плани для Тайлера Белла були набагато більш захоплюючими і чудовими, ніж я міг собі уявити.

Ти цього хочеш? Запитав я. Щоб я пішов – не заради Поппі, не заради єпископа, а заради мене? Заради Тебе? І це слово прозвучало в моїй голові спокійною, дзвінкою владністю.

Так.

Так.

Прийшов час мені зупинитися. Час мені залишити своє життя священика.

Це була відповідь, якої я прагнув, шлях, про який я просив, але це було не зовсім те, про що я просив, тому що раніше я ставив неправильні запитання.

Цього разу не було нічого яскравого – ні палаючих кущів, ні гострих відчуттів, ні променів сонячного світла. Був лише тихий, споглядальний спокій і усвідомлення того, що мої ноги тепер вказали мені шлях. Мені треба було зробити лише перший крок.

І коли я зателефонував єпископу пізніше того ж вечора, щоб повідомити йому про своє рішення, мій новознайдений спокій залишився. Ми обидва знали, що це було правильне рішення – і для мене, і для Церкви – і саме так моє життя як священика, як отця Тайлера Белла, підійшло до тихого і урочистого кінця.

***

Наступних вихідних був ірландський фестиваль, і я вже попрощався зі своїми парафіянами та прибрав парафію, тож не було жодної причини їхати туди, хоча я ненавидів пропускати початок збору коштів для церкви.

— Боїшся, що тебе закидають камінням? — сказав Шон, коли я сказав, що не їду. (Я жив у нього, поки не знайду власне житло).

Я похитав головою. Насправді, незважаючи на національний сплеск у соціальних мережах, де мене одночасно демонізували і перетворили на щось на кшталт знаменитості через мою зовнішність, мої власні парафіяни відреагували набагато краще, ніж я заслуговував. Вони сказали мені, що хочуть, щоб я залишився – деякі навіть благали мене залишитися – інші подякували мені за те, що я відкрито говорив про насильство – деякі просто обіймали мене і бажали мені добра. І я давав їм чесні відповіді на всі питання, які вони ставили; вони заслуговували принаймні на це від мене, на повну і відкриту розповідь про мої гріхи, щоб не було ні тіні сумніву, ні чуток, що ходять. Я не хотів, щоб мій гріх заплямував громаду більше, ніж це було абсолютно необхідно.

Але в той же час, незважаючи на їхнє тепло і любов, для мене було б нездорово повертатися назад. Навіть коли я пакував свої речі минулого тижня, мене переслідувала Поппі, і після того, як ми з татом завантажили все у фургон, я вигадав якусь відмовку про те, що мені потрібно попрощатися з кількома зайвими людьми, і поїхав до неї додому. Я не знав, що скажу, і навіть тоді не був впевнений, чи я був розлючений на неї, чи відчайдушно сумував за нею, чи і те, і інше – така зрада, коли тільки її тіло може зцілити мене, хоча саме воно завдало мені болю.

Але це не мало значення. Вона зникла, як і всі її речі – її iMac, випивка, книги. Я зазирнув крізь вікна в порожній будинок, притиснувшись обличчям до скла, як дитина до вітрини магазину. У мене було безглузде відчуття, що якщо я зможу зайти всередину, мені стане легше. Я буду щасливим, хоча б на хвилину. Використовуючи ці міркування наркомана, я пішов за запасним ключем на задньому ганку її будинку, але, звичайно, його там не було, а всі двері були замкнені. Я навіть спробував відчинити одне з вікон, перш ніж нарешті опанував себе. Вона пішла жити до Стерлінга, а я був тут, і мене ось-ось мали заарештувати за злом і проникнення.

Принаймні, бляха, тримай себе в руках, поки не зможеш піти додому і випити, - лаяв я себе, і мені вдалося це зробити. Ми з татом вивантажили вміст фургона в його підвал, а потім розпили кілька склянок віскі, не промовивши жодного слова. Більше ірландської скорботи. Хоча тепер Вестон зберігав для мене лише болючі спогади, я все одно був радий бачити, що після фестивалю Kickstarter працював саме так, як планувала Поппі: до початку листопада церква Святої Маргарити зібрала майже десять тисяч доларів на ремонт.

Мені було трохи боляче думати про цей проект, на який я витратив стільки часу і енергії, щоб потрапити в руки якогось іншого священика, а також було трохи прикро, що так багато з тих онлайн-пожертв надійшло від «Тайлеретт», фан-групи в інтернеті, яка з’явилася незабаром після того, як з’явилися ці фотографій. Здавалося, що «Тайлеретти» більше цікавилися спекуляціями на тему моїх стосунків або відкопуванням моїх фотографій без сорочки з коледжу, ніж благодійністю. Але я припустив, що якщо це все для більшого блага, то це нормально.

— Принаймні ти знаєш, що можеш отримати кицьку, коли захочеш, - сказав Шон, коли ми їли їжу на виніс у вітальні його пентхаусу одного вечора через пару тижнів.

— Пішов ти, - відповів я без жодного запалу. Це не мало жодного значення. Була тільки одна жінка, яку я хотів, і вона пішла, і ніяка кількість інтернет-фанаток (і фанатів) не могла цього змінити.

— Будь ласка, скажи мені, що ти не збираєшся дотримуватися целібату навіть тепер, коли тебе латералізували.

— Латинізували, і це не твоє собаче діло.

Шон жбурнув мені в голову пачку соєвого соусу, і, схоже, йому дуже сподобався ефект, тому він кинув ще кілька, засранець, а потім надувся, коли я поцілив йому в груди контейнером з кисло-солодким соусом і розлив рожеву масу на його останню сорочку від «Хьюго Босс».

— Це було недоречно, виродку, - пробурмотів він, марно відтираючи тканину.

І це було здебільшого моє життя – сваритися з братом, їсти паскудну їжу, загалом не маючи жодного уявлення, що робити далі. Я постійно думав про Поппі, чи то досліджуючи аспірантські програми, чи то перебуваючи з батьками, які підтримували мене, але були обережними, ніби боячись, що якщо я скажу не те слово, то у мене з’являться спогади про В’єтнам і я почну повзати по підлозі з ножем між зубами.

— Вони бояться, що ти будеш зациклюватися на всьому тому, що пишуть в інтернеті, і думають, що ти пригнічуєш свої почуття з цього приводу, - послужливо пояснив Райан, коли підслухав, як я говорив про це з Ейденом і Шоном. — Тож, знаєш. Не роздувай з мухи слона.

Не роздувай з мухи слона. Як смішно. Якщо вже на те пішло, то я саме роздувався, зменшувався і перетворювався на меншого чоловіка, слабшого чоловіка. Без Поппі я наче забув усе те, що зробило мене Тайлером Беллом. Я тужив за нею, як людина тужить за повітрям, безперервно, задихаючись, і це залишало так мало місця, щоб думати про щось інше. Я навіть не міг дивитися «Ходячих мерців», бо вони занадто сильно нагадували мені про неї.

— Я розгублений, - зізнався я Джордану одного дня після Дня Подяки. — Я знаю, що вчинив правильно, покинувши духовенство, але тепер є так багато варіантів – так багато місць, куди я міг би піти, так багато речей, які я міг би робити. Як я можу знати, який з них правильний?

— Це тому, що без неї вони всі почуваються неправильно?

Я взагалі не згадував йому про Поппі, тому його гострота збентежила мене, хоча я вже мав би знати краще.

— Так, - чесно сказав я. — Я сумую за нею так сильно, що мені боляче.

— Вона намагалася зв’язатися з тобою?

Я опустив очі на стіл.

— Ні.

Ніяких повідомлень. Ні електронних листів. Ні телефонних дзвінків. Нічого. Вона порвала зі мною. Я припустив, що це означає, що вона бачила мене того дня в її будинку, що вона знала, що я знав про Стерлінга, і це мало не зробило все ще гірше. Ніяких пояснень? Ні вибачень? Навіть шаради слабких виправдань і побажань на майбутнє? Я знав, що вона переїхала з Вестона – Міллі дзвонила мені щотижня, щоб повідомити новини про церкву і моїх колишніх парафіян, - але я поняття не мав, куди вона поїхала, хоча припускав, що до Нью-Йорка зі Стерлінгом.

— Думаю, тобі варто спробувати знайти її, - сказав Джордан. — Отримати хоч якусь ясність.

Ось так я опинився у стрип-клубі з Шоном у грудні того року. Він практично вибухнув від збудження, коли я попросив його взяти мене з собою, говорячи про те, щоб я переспав з кимось, щоб він переспав з кимось, а також про те, що ми повинні взяти з собою Ейдена, але не сьогодні, тому що він хотів зосередитися на моїй грі.

— Я не хочу підчепити стриптизерку, - запротестував я в десятитисячний раз, коли ми їхали ліфтом нагору.

— Що, вони вже занадто гарні для тебе? Ти ж трахався з однією з них лише пару місяців тому.

Боже, невже минуло вже два місяці? Мені здавалося, що минуло набагато менше, за винятком тих моментів, коли мені здавалося, що минуло більше, коли я був упевнений, що минули роки з того часу, як я востаннє відчував солодкість тіла Поппі, коли я відчував її піхву такою теплою і вологою навколо мого члена, і саме тоді я виявив, що у мене так болісно стоїть, що я ледве міг дихати. На щастя, Шон відчайдушно намагався піднятися по кар’єрних сходах на своїй роботі і працював допізна, тож пентхаус був у моєму розпорядженні більшу частину часу. Не те, щоб дрочка коли-небудь допомагала – як би часто я не кінчав, думаючи про неї, вона ніколи не притупляла біль від її втрати, не пом’якшувала удар від її зради. Але зрада чи ні, моє тіло все одно хотіло її.

Я все ще хотів її.

— Це було по-іншому, - сказав я Шону в ліфті, і він знизав плечима. Я знав, що ніколи не зможу йому цього пояснити, бо він ніколи не був закоханий. — Кицька є кицька, - казав він щоразу, коли я намагався пояснити йому, чому я не хочу зустрічатися з якоюсь випадковою дівчиною, яку він знав, чому я взагалі не хочу зустрічатися з кимось. Що в ній було такого особливого?

У клубі було багато людей, це був суботній вечір і мені вистачило пари горілки з тоніком, щоб переконати Шона піти займатися своїми справами. Я залишився біля бару, потягуючи мартіні «Бомбейський сапфір» і спостерігаючи за танцюристами на танцполі, згадуючи, як це було, коли Поппі танцювала для мене і тільки для мене.

Чого б я тільки не віддав, щоб повернути кілька таких моментів – її, мене і ту кляту шовкову штуку на її шиї. Зітхнувши, я поставив свій келих. Я прийшов сюди не для того, щоб згадувати. Я прийшов сюди, щоб дізнатися, куди пішла Поппі.

Барменша підійшла до мене, витираючи барну стійку.

— Ще?, - запитала вона, жестом вказуючи на мій мартіні.

— Ні, дякую. Взагалі-то, я шукаю декого.

Вона підняла брову.

— Танцівницю? Зазвичай ми не розголошуємо інформацію про дівчат, - з міркувань безпеки, я бачив, що вона хотіла сказати, але не сказала.

Я навіть не міг образитися, бо знав, як це виглядало для неї.

— Насправді, я не шукаю інформацію про дівчину як таку. Я шукаю Поппі Денфорт... Здається, вона тут працювала?

Очі барменши розширилися від впізнавання.

— Боже мій, ви той самий священик, чи не так?

Я прочистив горло.

— Ну, так. Я маю на увазі, що технічно я більше не священик, але я був ним.

Барменша посміхнулася.

— Та фотографія, де ви граєте у фрізбі в коледжі, стоїть на робочому комп’ютері моєї сестри. А ти бачив меми про гарячого ксьондза?

Я справді так чи інакше бачив меми Hot Priest. Вони були зроблені з використанням картинки, яка була на сайті Святої Маргарити, тієї самої, яку Поппі зізналася, що шукала кілька місяців тому.

Я подумала, що мені буде легше, якщо я знатиму, як ти виглядаєш.

І що, стало легше?

Не дуже.

Тепер, коли ми з’ясували, що я не просто випадковий хлопець, який чіпляється до танцівниць, я спробував ще раз.

— Ви не знаєте, куди пішла Поппі?

Барменша жалісно подивився на мене.

— Ні. Вона так швидко звільнилася і нікому не сказала, чому йде і куди, хоча ми всі знали про фотографії, тож здогадалися, що це якось пов’язано з ними. Вона не сказала тобі?

— Ні, - відповів я і знову взяв свій мартіні. Деяка правда краще сприймається з джином.

Вона повісила рушник на сусідню вішалку, а потім знову повернулася до мене.

— Знаєш, тепер, коли я думаю про це, мені здається, що вона залишила щось тут, коли приходила пакувати свої речі. Давай я піду принесу це.

Я постукав пальцями по нержавіючій решітці, не дозволяючи собі повірити, що це було щось настільки важливе, як лист, залишений спеціально для мене, але все одно жадаючи його. Як вона могла просто піти? Не сказавши ні слова?

Невже все це так мало для неї значило?

Вже не вперше мої груди ввігнулися, здавлюючись всередину від болю. Біль від односторонньої любові, від усвідомлення того, що я любив її більше, ніж вона любила мене.

Невже так весь час почувається Бог?

Яка протверезлива думка.

Барменша повернулася з товстим білим конвертом. На ньому було моє ім’я, виведене поспішними, товстими штрихами. Коли я взяв його, то відразу зрозумів, що це, але все одно відкрив, і ще більший біль пронизав моє нутро, коли я витягнув вервицю Ліззі і відчув її вагу в руці.

Я тримав її лише хвилину, спостерігаючи, як хрест дико кружляє в тьмяному світлі танцполу, а потім подякував барменші, допив решту мартіні і пішов, залишивши Шона наодинці зі своїми пригодами на стриптиз-площадці.

Усе було скінчено. Насправді все закінчилося в ту мить, коли я побачив, як Стерлінг і Поппі поцілувалися, але я чомусь знав, що це був її остаточний сигнал, що між нами нічого не залишилося. Незважаючи на те, що я віддав вервицю безоплатно, як подарунок, і ніколи не думав про те, що хочу її повернути, вона бачила в ній якийсь зв’язок, якийсь борг, і вона відкидала цей зв’язок, так само, як відкинула мене.

Так. Прийшов час мені прийняти це.

Все було скінчено.

Розділ Двадцять четвертий

Я хотів би сказати, що я вийшов з клубу і використав ці закінчені стосунки, щоб відкрити двері в майбутнє, для того щоб налагодити своє життя. Я хотів би сказати, що білий голуб спустився вниз, небеса відкрилися, і Бог сказав мені, куди саме йти і що робити.

Найбільше я хотів би сказати, що вервиця – і приховане послання, яке вона посилала – зцілила моє розбите серце, і я більше не проводив ночей з думками про Поппі, не шукав в інтернеті згадок про неї, не шукав її імені.

Але це зайняло більше часу. Наступні два тижні я провів так само, як і два тижні до того, як отримав вервицю: слухав саундтрек до «Гарден Стейт» і апатично заповнював заяви на різні програми, уявляючи в яскравих деталях, що Поппі робила в цей час (і з ким вона це робила). Я ходив до церкви Джордана і бурмотів щось під час меси, постійно займався спортом, але одразу ж після цього забував про нього, харчуючись паскудною їжею і п’ючи ще більше, ніж мої ірландські брати-холостяки.

Прийшло Різдво. За великою сімейною трапезою у нас була сімейна традиція Белл говорити, яким би був наш ідеальний подарунок – підвищення по службі, нова машина, відпустка, щось подібне. І коли ми сіли за стіл, я зрозумів, чого я хочу найбільше.

— Я хочу щось робити, - сказав я, згадуючи, як лежав на лаві Джордана і фантазував про далекі береги та запилюжені пагорби.

— Так зроби це, - сказав Ейден. — Ти можеш робити все, що захочеш. У тебе ж мільйон дипломів про вищу освіту.

Два. У мене було два дипломи.

— Я зроблю це, - вирішив я.

— І що ж це?, - запитала мама.

— Гадки не маю. Але це не тут.

А через два тижні я вже летів у літаку до Кенії у безстрокове відрядження копати колодязі в Покоті, вперше біжучи до чогось, а не від чогось.

***

Сім місяців потому

— То ти тепер ламберсексуал?

— Та пішов ти, - я запхав свою сумку Шону в груди, щоб витягнути з неї трохи грошей для автомата в аеропорту. «Доктор Пеппер, джерело молодості». Я мало не розплакався, зробивши перший ковток, перший холодний, солодкий, газований напій, який я пив після аеропорту Найробі.

— То що, в Африці немає Коли?, - запитав Ейден, коли я забрав свою сумку і ми почали виходити з аеропорту.

— І бритв, мабуть, немає, - сказав Шон, простягаючи руку і люто смикаючи мене за бороду.

Я вдарив його в біцепс. Він зойкнув, як дівчисько.

Це правда, що у мене була досить велика борода, а також глибока засмага і різко схудле тіло.

— Більше ніяких м’язів гарненького хлопчика, - зауважив тато, коли я увійшов у двері і він обійняв мене. — Це справжні робочі м’язи.

Мама лише стиснула губи.

— Ти схожий на Чарлтона Гестона у фільмі «Десять заповідей».

Я відчув себе трохи Мойсеєм, чужинцем і в Єгипті, і в Мідіані, чужинцем скрізь. Пізніше тієї ж ночі, після найдовшого душу, який я пам’ятаю (місяці однохвилинного теплого душу прищепили мені глибоку любов до гарячої води), я лежав на ліжку і думав про все на світі. Обличчя людей – як робітників, так і селян, - яких я пізнав на такому інтимному рівні. Я знав, чому їхні діти називали мене саме так, знав, що вони люблять футбол і Top Gear, і знав, кого з хлопців я хотів би бачити у своїй команді, коли ми ввечері грали в імпровізоване регбі. Робота була важкою вони будували середню школу, а також покращували інфраструктуру водопостачання дні були довгими, і бували моменти, коли я відчував себе непотрібним, або хотів занадто багато, або ніби робота була безглуздою, як сказав би тато, рятуючи «Титанік» бляшанкою з-під кави. А потім я лягав спати з молитвами, що кружляли в голові, і прокидався наступного дня, оновлений і сповнений рішучості зробити краще.

Чесно кажучи, я б не поїхав, якби під час щомісячного супутникового дзвінка мама не розповіла мені про купу листів про зарахування, які чекали на мене вдома. Я міг буквально вибирати між університетами, і після довгих роздумів я вирішив повернутися додому і здобувати ступінь доктора філософії в Прінстоні – не в католицькій семінарії, але мене це влаштовувало. Пресвітеріани були не такі вже й погані.

Я витягнув з кишені вервицю Ліззі і дивився, як хрест кружляє в тьмяному світлі міських ліхтарів, що проникало крізь вікно. Я взяв її з собою в Покот, і було багато ночей, коли я засинав, затиснувши її в руці, наче тримаючи її, я міг би втримати когось, тільки я не знав, кого я намагався відчути поруч. Можливо, Ліззі, або Бога. Або Поппі.

Сни почалися на другу ніч мого перебування там, спочатку повільні, передбачувані сни. Сни про зітхання і плоть, сни настільки реальні, що я прокидався з її запахом у ніздрях і її смаком на язиці. А потім вони змінилися на дивні зашифровані видіння у наметах, танцюючих черевиків і падаючих стосів книг. Карі очі, яскраві від сліз, червоні губи, вигнуті донизу у вічному нещасті.

— Сни Старого Заповіту, - сказав Джордан, коли я зателефонував йому місяць тому. — Ваші старі будуть бачити сни, а молоді – видіння, - процитував він.

«Що ж я за людина?» - дивувався я вголос.

Ні молитви, ні важка, виснажлива праця протягом дня не допомогли мені позбутися цих снів. І я поняття не мав, що вони означають, окрім того, що Поппі все ще була в моєму серці, незважаючи на те, як сильно я відволікався в години неспання. Я хотів побачити її знову. І це вже не було бажання пораненого коханця, не гнів і хіть, які вимагали задоволення. Я просто хотів знати, що з нею все гаразд, і хотів повернути їй вервицю. Це був подарунок, вона повинна була залишити її собі.

Навіть якщо вона була зі Стерлінгом.

Як тільки у мене з’явилася ця думка, її вже неможливо було позбутися, і ця ідея повністю увійшла в мої плани. Я переїжджав до Нью-Джерсі, а Нью-Йорк був неподалік. Я знайду Поппі і віддам їй вервицю. Разом з прощенням прийшла тиха думка з нізвідки. Божа думка. Вона повинна знати, що ти простив її. Вибачив? Вибачив її? Я штовхнув одну руку розп’яття, щоб воно знову закрутилося. Гадаю, що так. Мені було боляче, дуже боляче думати про неї та Стерлінга разом, але мій гнів був вилитий в африканський пил – вилитий і розбризканий, розбризканий у вигляді поту, сліз і крові на землю.

Так. Це було б добре для нас обох. Закриття. І, можливо, як тільки я віддам вервицю, сни припиняться, і я зможу жити далі. Наступного дня, мого останнього дня вдома, мама з майже моторошною радістю взялася ножицями за мою бороду.

— Виглядає не так вже й погано, - пробурмотів я, поки вона працювала.

Райан примостився на прилавку, цього разу без телефону. Натомість він тримав у руці пакетик «Чітос».

— Ні, чувак, це правда. Якщо тільки ти не намагався бути схожим на Ріка Граймса.

— А чому б і ні? Він же мій герой.

Мама кудкудакала.

— Студенти Прінстона не виглядають як Пол Баньян, Тайлере. Не рухайся – ні, Райане, він не може їсти Чітос, поки я це роблю.

Райан запхав пакет у мою простягнуту руку, нахилившись, щоб знайти свій телефон («Це так ненормально. Я мушу ввімкнути його в Перископ»).

Я зітхнув і поклав «Чітос» на місце.

— Я сумуватиму за тобою, - сказала мама.

— Це ж лише школа. Я буду приїжджати до тебе весь час.

Вона закінчила з ножицями і поклала їх на місце.

— Я знаю. Просто ви, хлопці, завжди були так близько до дому. Я була розпещена тим, що ви всі тут.

А потім вона розплакалася, бо ми не всі були тут, не всі були тут після Ліззі.

— Мамо..., - Я підвівся і міцно обійняв її. — Я люблю тебе. І я їду не назавжди. Це лише на кілька років.

Вона кивнула мені в груди, а потім пхнюпилася і відсторонилася.

— Мені сумно, бо я сумуватиму за тобою, але я не плачу, бо хочу, щоб ти залишився. — Вона зустрілася з моїми очима своїми такими ж зеленими очима. — Ви, хлопці, повинні жити своїм життям, не будучи скутими зобов’язаннями чи горем. Я рада, що ви робите щось таке, щось нове. Їдьте і створюйте нові спогади, і не хвилюйтеся про свою дурнувату матір тут, у Канзас-Сіті. Зі мною все буде гаразд, до того ж, у мене ще є Шон, Ейден і Райан.

Як би я не хотів посміятися, я не міг. Шон і Ейден були по-своєму уважними, ніколи не пропускали сімейні вечері, викроювали час, щоб подзвонити і написати смс протягом решти тижня, і тато був тут. І все ж таки. Я хвилювалася.

— Гаразд.

— Сідай, щоб я могла закінчити з цією жахливою бородою.

Я сів, думаючи про те, щоб залишити дім позаду. Як священик, я бачив достатньо горя, щоб знати, що люди ніколи не рухаються далі, принаймні, не в тому лінійному, сегментованому напрямку, в якому наша культура очікує від людей. Натомість, у мами будуть хороші і погані дні, дні, коли вона повертатиметься до свого болю, і дні, коли вона зможе посміхатися і метушитися над такими речами, як борода і вартість автомобільної страховки Райана.

Здебільшого я знав, що не зможу нести її біль за неї, навіть якщо залишуся тут. Кожен з нас мав би знайти свій власний спосіб жити з привидом Ліззі, і ми мали б знайти його у свій власний час. Мені здавалося, що я вже почав, і, можливо, мама теж.

— А тепер іди голитися, - наказала вона мені, проводячи по обличчю сухим рушником і поцілувавши мене в чоло. — Якщо ти не забув, як це робиться.

Переїхати було не так вже й складно. Я знайшов недорогу квартиру неподалік від кампусу і поклав свої заощадження на депозит. Я був асистентом викладача, а також студентом, і стипендії вистачало на проживання та харчування, навіть якщо б мені довелося взяти кілька кредитів на навчання. Перевозити мені було особливо нічого, адже всі мої меблі належали пасторському дому, а мої речі залишилися в Канзас-Сіті. Одяг і книги, а також матрац і стіл я знайшов на Craigslist.

Після того, як я оселився, я провів довгий день чи два, намагаючись знайти в інтернеті нову адресу Поппі, навіть просто місце роботи, але нічого не знайшов. Вона була або дуже обережною, або дуже тихою, або і те, і інше – останні згадки про неї, які мені вдалося знайти, були приблизно в той час, коли вона закінчувала Дартмут, і кілька танцювальних виступів на кампусі з часів її навчання в Канзаському університеті кілька років тому.

Я не зміг знайти жодних її слідів і навіть зателефонував її батькам, використовуючи номери, які я знайшов в Інтернеті у компанії її батька та неприбуткової організації її матері. Але їх добре охороняли кільця асистентів і секретарів, жоден з яких, здавалося, не був схильний надавати будь-яку інформацію про Поппі або перенаправляти мене до її батьків. Не те, щоб я міг їх звинувачувати; я, мабуть, теж не став би видавати інформацію незнайомій людині, але все одно це було до біса прикро.

Чому вона поїхала з Вестона? Чому вона покинула вервицю? Можливо, якби вона цього не зробила, я б не був поглинутий ідеєю повернути її...

Була одна людина, яку я знав, що вона напевно захоче поговорити зі мною про Поппі, і думка про те, що я знову його побачу, сповнювала мене величезною огидою, але я не мав іншого виходу. Незабаром розпочнеться семестр, і я не матиму часу гасати східним узбережжям у пошуках своєї колишньої... дівчини? Колишньої коханки? І я не міг собі уявити, що до Різдва буду займатися цими ідеалістичними і, зрештою, безнадійними пошуками.

Після двох годин в автобусах і поїздах у різних станах переповненості, я опинився у фінансовому районі Мангеттена, витріщившись на велику споруду зі сталі та скла, що належала родині Хаверфордів. Я зайшов всередину, одразу ж опинившись в оточенні мармуру, заклопотаних людей і загальної атмосфери індустрії, яка зберігалася навіть тоді, коли ліфт підняв мене до центрального офісу на шістдесят поверхів вище. Не дивно, що Поппі обрала Стерлінга. Я б ніколи не зміг запропонувати їй нічого подібного. У мене не було парків чорних автомобілів і портфелів інвестицій, не було імперії з мармуровою підлогою. Усе, що в мене було, - це нашийник і будинок, який юридично мені не належав, - а тепер у мене не було навіть цього.

Боже, яким же я був дурнем, коли думав, що зможу втримати Поппі Денфорт для себе. Це був світ, з якого вона прийшла, і, звісно, саме сюди вона повернеться. Секретарка в приймальні була симпатичною білявою дівчиною, і я, такий же засранець, замислився, чи Стерлінг теж спав з нею, чи його життя було лише парадом грошей і зрад, парадом без жодних наслідків, парадом без жодної турботи, окрім того, як отримати те, що він хотів.

— Привіт, - сказав я, підійшовши до її столу. — Я хотів би дізнатися, чи можу я побачити містера Гаверфорда?

Вона навіть не відірвалася від екрану комп’ютера.

— Вам призначено?

— Боюся, що ні, - відповів я.

— Ніхто без попереднього запису не може потрапити всередину..., - її голос обірвався, коли вона підняла на мене очі, а потім її очі розширилися. — Боже мій! Ти ж хлопець з мему «Гарячий священик»!

Зітхання.

— Так, це я.

Вона змовницьки знизила голос.

— Я стежу за групою Тайлеретт тамблерів. Це правда, що ти поїхав жити в Африку? Ти ховався? У «Розвагах сьогодні ввечері» писали, що ти переховуєшся.

— Я був у відрядженні, - сказав я. — Копав колодязі, - хоча відсутність інтернету в Покоті, безумовно, мала свої переваги.

Вона видала пронизливий звук «ой», дивлячись на мене своїми великими карими очима, які раптом виглядали дуже молодими.

— Ти пішов допомагати людям? Це так мило!

Вона прикусила губу і обвела поглядом порожню залу очікування.

— Ти знаєш, містер Гаверфорд ніколи не стежить за власними зустрічами. Він не знає, чи ти записаний на прийом, чи ні, - кілька натискань клавіш. — І тепер ти офіційно записаний.

— Ого, дякую, - сказав я, відчуваючи вдячність – до того моменту, поки вона не простягнула мені візитну картку з номером, написаним на звороті.

— Це мій номер телефону, - сказала вона трохи сором’язливо. — На випадок, якщо тобі знову захочеться порушити обітницю.

Я зітхнув.

— Дякую, - сказав я так ввічливо, як тільки міг. Здавалося, не було сенсу пояснювати їй мою нинішню неклерикальну позицію або те, що була лише одна причина, чому я коли-небудь порушував свої обітниці, і саме тому я опинився тут, у твердині мого ворога, в першу чергу.

— Можна зробити селфі?, - І перш ніж я встиг відповісти, вона підвелася і опинилася по інший бік свого столу, стоячи поруч зі мною з простягнутим перед нами телефоном.

— Посміхнися, - сказала вона, притискаючись до мене, поклавши свою біляву голову мені на плече, і я слухняно посміхнувся, водночас усвідомлюючи, наскільки глибоко Поппі залишилася в моєму організмі. Струнка білявка притиснулась до мене, тепла й охоча, і все, чого я хотів, - це відірватися від неї. Краще б я був у сусідній кімнаті і бився зі Стерлінгом, ніж терпів кокетливі залицяння цієї дівчини. Шону було б соромно за мене.

— Ти можеш зайти зараз, якщо хочеш – у нього перерва, - сказала секретарка, все ще змовницьки, швидко і спритно перебираючи пальцями на екрані, поки вона публікувала своє селфі в Інтернеті.

Офіс Стерлінга вражав не менше, ніж решта будівлі: запаморочливі краєвиди, масивний письмовий стіл, низький бар, наповнений дорогим віскі. А потім сам Стерлінг, що сидів, як король на своєму троні, підписуючи пачки паперу, вкриті щільним шрифтом.

Він підняв очі, явно очікуючи побачити когось зі своїх співробітників, і, побачивши мене, роззявив рота. Я очікував, що він буде розгніваний або тріумфуючий можливо, попросить мене піти, але я не очікував, що він встане, підійде до мене, а потім простягне руку для рукостискання, ніби ми були старими діловими партнерами. Я проігнорував простягнуту руку. Хоч я і священик, але навіть я маю свої межі.

Однак моя грубість, здавалося, його анітрохи не збентежила.

— Тайлер Белл – вибачте, отче Белл, - вигукнув він, відступаючи назад, щоб подивитися мені в обличчя. — Як ти, в біса, почуваєшся?

Я потер потилицю, відчуваючи дискомфорт. Я підготувався до всіх можливих відтінків Стерлінгової дурості під час поїздки сюди, але жодного разу не розглядав можливість того, що він може бути, ну, дружелюбним.

— Насправді я вже не отець. Я покинув духовенство.

Стерлінг посміхнувся.

— Сподіваюся, це не через ті фотографії. Чесно кажучи, мені було трохи не по собі після того, як я їх опублікував. Хочеш чогось випити? У мене є чудовий Lagavulin 21.

— Звісно.

Стерлінг підійшов до бару, і мені не хотілося собі в цьому зізнаватися, але саме зараз, коли він більше не вважав мене своїм ворогом, я побачив те, що колись побачила в ньому Поппі. У його манері триматися була особлива харизма, поєднана з вишуканістю, яка змушувала тебе відчувати, що ти теж вишуканий, просто перебуваючи поруч з ним.

— Тож, гадаю, ти прийшов позловтішатися, на що я заслуговую, визнаю. Я буду чоловіком у цьому питанні, - він відкоркував «Лагавулін» і налив нам обом по здоровій чарці. Він підійшов і передав його мені. — Дивно, що ти не прийшов раніше.

Я буквально не мав жодного уявлення, про що, в біса, він говорив. Я зробив ковток віскі, щоб приховати свою розгубленість.

Стерлінг притулився до краю свого столу, крутячи скотч натренованою рукою.

— Як вона?

Він говорив про Поппі? Не може бути, він був з Поппі, але все ж вона була єдиною, яку ми обоє поділяли.

— Я прийшов сюди, щоб поставити тобі те саме запитання.

Стерлінг підняв брови.

— То ви двоє..., – він жестом показав на мене келихом. — ... Ви, не разом?

Я звузив на нього очі.

— Я думав, ви з нею разом.

Удар болю – справжнього болю, а не розчарування чи гніву промайнув на його обличчі.

— Ні. Ми не... не були. Ми були не такими, як я думав.

Я зловив себе на тому, що мені, як це не смішно, стало його шкода. А потім його слова почали по-справжньому доходити, і в моїх грудях розквітла маленька квіточка надії...

— Але я бачив, як ви цілувалися

Він насупив брови.

— Ти бачив? О, це, мабуть, було в її будинку.

— Того дня, коли ти опублікував ті фотографії.

— Знаєш, мені шкода, що так сталося.

Так, так, так. Це ще не було водою під мостом, але мене набагато більше цікавило, як вони перейшли від поцілунків у її спальні до розриву стосунків. Я мав би притлумити цю надію зараз, поки вона не розквітла по-справжньому, але я не міг змусити себе хоча, якщо вона не була зі Стерлінгом, то чому вона не намагалася зв’язатися зі мною?

По одному питанню за раз, нагадав собі я.

Стерлінг, мабуть, прочитав значення мого виразу обличчя, тому що він зробив ковток, а потім поставив свою склянку і пояснив.

— Того дня я нарешті втомився чекати, тож поїхав до цього сраного містечка, без образ, і сказав їй, що оприлюдню ці фотографії, якщо вона не пообіцяє бути зі мною. Вона стояла біля вікна, а потім раптом заштовхала мене до своєї спальні і зірвала з мене куртку. Я поцілував її, думаючи, що це те, чого вона хотіла. Але ні. Після одного поцілунку вона відштовхнула мене і вигнала, - те, як він потер щелепу, змусило мене замислитися, чи вигнання його не включало в себе удар в щелепу. Я дуже сподівався, що так. — Я пішов далі і опублікував фотографії, тому що я був розлючений – зрозуміло, я думаю, з огляду на обставини.

Я сів на найближчий стілець, втупившись у віскі в руці, намагаючись зрозуміти, що все це означає.

— Ти поцілував її лише раз? Вона не покинула Міссурі, щоб бути з тобою?

— Очевидно, що ні, - сказав він. — Я думав, що вона побігла назад до тебе.

— Ні. Ні, не побігла.

— О, не пощастило, старий, - сказав він співчутливо.

Я переварив це. Поппі поцілувала Стерлінга одного разу, а потім зажадала, щоб він пішов геть. Стерлінг або жахливо цілувався, або вона взагалі не хотіла бути з ним, але якщо вона не хотіла бути з ним, то чому не залишилася зі мною? І після тих фотографій, після того, як я залишив духовенство, вона жодного разу не простягнула мені руку. Я припускав, що це тому, що вона була зі Стерлінгом, але тепер, коли я знав інакше, це стало ще болючіше. Вона могла б принаймні попрощатися або вибачитися, або ще щось, що завгодно. Моє серце скрутилося ще більше, наче втомлена мочалка, яку я все ще вичавлюю. Вервиця, нагадав я собі. Йдеться про те, щоб повернути їй вервицю і дати їй своє прощення. А ти не можеш пробачити її, якщо тобі гірко від того, що сталося.

До того ж, принаймні, вона не була зі Стерлінгом. І це було невеликою втіхою.

— Ти знаєш, де вона зараз?, - запитав я. — Я хочу з нею поговорити.

Звісно, він знав. Він повернувся до свого столу, знайшов телефон, і вже за кілька секунд я тримав у руках клаптик паперу, списаний його акуратним розбірливим почерком. Адреса.

— Я перестав стежити за нею минулого року, але це була власність, яку придбала Фундація мистецтв Денфорта невдовзі після мого повернення додому. Це танцювальна студія тут, у Нью-Йорку.

Я вивчив адресу, потім підняв на нього очі.

— Дякую, - Я сказав це серйозно.

Він знизав плечима, а потім допив останній келих.

— Нема за що.

Чомусь я простягнув йому руку, відчуваючи себе трохи винуватим за те, що проігнорував його жест раніше. Він потиснув її, і ми коротко, але ввічливо потиснули один одному руки. Це був чоловік, який зруйнував мою кар’єру, який, як я думав, забрав у мене мою Поппі, але я зміг піти без жодної ненависті чи недоброзичливості, і це було не тільки через віскі за 1500 доларів. А тому, що я пробачив його. І тому, що я збирався вийти за ці двері, знайти Поппі, повернути цю вервицю і нарешті, рухатися далі по життю.

Розділ Двадцять п'ятий

Танцювальна студія знаходилася в Квінсі, у барвистому, але занедбаному районі, який, здавалося, стояв на порозі джентрифікації, але жоден забудовник ще не оселився тут, лише десятки художників і хіпстерів. Студія «Маленька квітка», з того, що я міг дізнатися з пошуку в інтернеті на моєму телефоні в метро, була некомерційною студією, яка давала безкоштовні уроки танців для місцевої молоді, і, схоже, була орієнтована, в першу чергу, на молодих жінок. На сайті студії не було нічого про Поппі, але студія відкрилася лише через два місяці після її від’їзду з Вестона, і весь проект фінансувався фондом її сім’ї.

Це була висока цегляна триповерхова будівля, фасад якої здавався зовсім нещодавно відремонтованим, з високими вікнами, що виходили в головну танцювальну студію, зі світлим деревом і блискучими дзеркалами.

На жаль, оскільки була середина дня, в самій студії, схоже, нікого не було. Світло було вимкнене, двері замкнені, а на мій дзвінок ніхто не відповів. Я також спробував зателефонувати на номер телефону студії, а потім спостерігав, як телефон на стійці реєстрації загоряється знову і знову. Ніхто не відповідав.

Я міг би почекати, поки хтось повернеться хтось, хто, як я відчайдушно сподівався, була Поппі, або піти додому і спробувати ще раз якось іншим разом. Було спекотно, так спекотно, що я боявся, що моє взуття розплавиться, якщо стоятиму на тротуарі надто довго, а за межами студії не було жодної тіні. Чи справді це була найкраща ідея залишитися тут і перетворитися на спітнілу жертву сонячного удару?

Але думка про те, що я поїду з Нью-Йорка, не побачивши Поппі, не поговоривши з нею, була думкою, яку я не міг витримати довше, ніж кілька секунд. Я провів останні десять місяців у цих стражданнях. Я не міг прожити більше жодного дня.

Мабуть, Бог почув мене.

Я повернувся до станції метро – я бачив неподалік винний магазин і хотів взяти пляшку води і побачив шпиль між двома рядами будинків – церкву. І мої ноги самі попрямували туди, навіть не замислюючись про це; гадаю, я сподівався, що там буде кондиціонер і, можливо, місце для молитви, поки танцювальна студія не відкриється, але я також дуже хотів (сильно) знайти щось інше всередині.

Я знайшов.

Вхідні двері відчинилися у широке фойє, всіяне палицями зі святою водою, а двері до святилища були відчинені, впускаючи благословенне прохолодне повітря до під’їзду, але це не перше, на що я звернув увагу.

Перше, на що я звернув увагу, була жінка біля входу до святилища, яка стояла на колінах зі схиленою головою. Її темне волосся було закручене в тугий пучок – пучок танцівниці – а довгу шию і стрункі плечі оголював чорний камзол, у який вона була вдягнена. Танцювальний одяг, зрозумів я, коли підійшов ближче, намагаючись не шуміти, але, здається, це не мало значення. Вона була настільки поглинута молитвою, що навіть не поворухнулася, коли я прослизнув на лаву за її рядом.

Я міг простежити кожен дюйм її спини по пам’яті, навіть після всіх цих місяців. Кожну веснянку, кожну лінію м’язів, кожен вигин її лопатки. І відтінок її волосся – темний, як кава, і такий же насичений – я теж чудово пам’ятав. І тепер, коли вона була так близько, всі мої добрі наміри і чисті думки були поглинуті набагато, набагато темнішими. Мені хотілося відчепити цю булочку, а потім намотати її шовковисте волосся на руку. Хотілося стягнути спереду її кофтинку і пестити її груди. Я хотів розтирати м’якість між її ніг крізь тканину її розтягнутих танцювальних штанів, доки вона не стала мокрою наскрізь.

Ні, навіть зараз я не був чесним із собою, бо те, чого я хотів насправді, було набагато гіршим. Я хотів почути звук моєї долоні на її дупі. Я хотів змусити її повзати, змусити її благати, я хотів зішкребти шкіру на внутрішній стороні її стегон своєю щетиною. Я хотів змусити її стерти кожну хвилину болю, яку я відчував через неї – стерти ці хвилини її ротом, її пальцями і її солодкою, гарячою піхвою.

Я мав спокусу зробити саме це, підхопити її, перекинути через плече і знайти якесь тихе місце її студію, мотель, провулок, мені було байдуже і показати їй, що саме зробили зі мною десять місяців розлуки.

Те, що вона не зі Стерлінгом, не означає, що вона хоче бути з тобою, нагадав я собі. Ти тут, щоб віддати їй вервицю, і все... Але, можливо, лише один дотик, один дотик перед тим, як віддати їй вервицю і попрощатися назавжди...

Я опустився на коліна, простягнув вперед один палець, а потім, коли я був лише в дюймі від її шкіри, я прошепотів вигадане мною ім’я для неї.

— Ягнятко, - сказав я. — Маленьке ягнятко.

Вона заклякла, коли мій палець торкнувся кремової шкіри її шиї, і обернулася, її рот розтулився в неймовірному «о».

— Тайлер, - прошепотіла вона.

— Поппі, - сказав я.

І тоді її очі наповнилися сльозами.

Я повинен був почекати, щоб побачити, що вона відчуває до мене, я повинен був запитати згоди, щоб торкнутися її, я знаю всі ці речі. Але зараз вона плакала, плакала так сильно, і єдине місце, яке їй належало, було в моїх обіймах, тому я підійшов до її лавки і пригорнув її до себе.

Вона обняла мене за талію, зарившись обличчям мені в груди, все її тіло тремтіло.

— Як ти мене знайшов?, - спромоглася вона.

— Стерлінг.

— Ти говорив зі Стерлінгом?, - запитала вона, відсторонюючись і витираючи очі.

Я пригнувся, щоб зустріти її погляд.

— Так. І він розповів мені, що сталося того дня. День, коли ви поцілувалися..., - і тут моя власна рішучість зазнала невдачі, тому що, незважаючи на зміну роботи і життя на іншому континенті, бачити її зараз і пам’ятати про дірку, вирізану в моїх грудях в ту мить, коли я побачив, як вона поцілувала Стерлінга, було занадто багато для мене, щоб говорити вголос.

Вона заплакала сильніше.

— Ти, мабуть, ненавидиш мене.

— Ні. Насправді, я прийшов до тебе, щоб сказати, що це не так.

— Я думала, що мушу, Тайлере, - пробурмотіла вона, дивлячись у підлогу.

— Що мусила?

— Я думала, що повинна змусити тебе покинути мене, - прошепотіла вона.

Її очі були мокрими від болю і провини.

— Я знала, що ми можемо пройти через все, що б не кинув нам Стерлінг, але я не могла змиритися з думкою, що ти покидаєш духовенство... йдеш до мене, - Вона подивилася на мене з благанням на обличчі. — Я не змогла б жити з собою, якби ти пішов. Знаючи, що я забрала у тебе твоє покликання все твоє життя і все тому, що не змогла контролювати свої почуття до тебе...

— Ні, Поппі, все було не так. Я теж був там, пам’ятаєш? Я обирав ті ж самі речі, що й ти, цей тягар провини не був твоїм, щоб нести його самотужки, якщо взагалі був.

Вона похитала головою, сльози все ще падали.

— Але якби ти ніколи не зустрів мене, ти б ніколи не думав про те, щоб піти.

— Якби я ніколи не зустрів тебе, я б ніколи не жив по-справжньому.

— О Боже, Тайлере, - Вона сховала обличчя в долонях. — Знаючи, що ти, напевно, думав про мене всі ці місяці. Я ненавиділа це. Я ненавиділа себе. У ту мить, коли губи Стерлінга торкнулися моїх, я хотіла померти, тому що я бачила, як ти йдеш через парк, я знала, що ти там, і я знала, що тобі боляче, але я мусила це зробити. Я хотіла, щоб ти забув про мене і продовжував жити так, як хоче Бог.

— Мені було боляче, - зізнався я. — Дуже боляче.

— Я так ненавиділа Стерлінга, - сказала вона, тримаючи обличчя в руках. — Я ненавиділа його так само сильно, як любила тебе. Я ніколи не хотіла його, Тайлере, я хотіла тебе, але як я могла мати тебе, не втративши все? Я сказала собі, що краще відштовхнути тебе, ніж дивитися, як ти в’янеш.

Я прибрав її пальці від обличчя.

— Я вже зав’янув? Тому що я пішов, Поппі, і не через тебе, і не через фото, які опублікував Стерлінг, а тому що я зрозумів, що Бог хоче, щоб я був в іншому місці, жив іншим життям.

— Ти пішов? - прошепотіла вона. — Я думала, вони змусили тебе піти, коли вийшли фотографії.

— Я пішов. Я думав... напевно, я думав, що ти це знаєш.

— Але чутки... всі говорили..., - Вона глибоко вдихнула, подивившись на мене. — Я просто подумала, що фотографії зруйнували тебе. І мене вбило усвідомлення того, що це частково моя провина, бо якби не я, Стерлінг ніколи б не вибрав тебе своєю мішенню. Усвідомлення цього розкололо моє серце навпіл, і я не змогла з цим змиритися. У мене не залишилося серця, яке можна було б розколоти. Я так за тобою сумувала.

— Я скучив за тобою, - Я витягнув вервицю і висипав намистини на її долоні в дзвінку купку. — Я приніс це для тебе, - сказав я, скручуючи її пальці навколо вервиці. — Я хочу, щоб ти взяла її. Тому що я прощаю тебе.

— Це не вся правда, Тайлере.

Я глибоко вдихнув.

— І це ще не все. Мені було так боляче, так боляче від того, що ти зробила. І зараз я злюся на тебе за те, що ти зробила те, що принесло нам обом тільки біль. Ти повинна була поговорити зі мною, Поппі, ти повинна була сказати мені, що ти відчуваєш.

— Я намагалася, - сказала вона. — Я намагалася стільки разів, але ти ніби не чув мене, ніби не розумів. Мені потрібно було, щоб ти забув про мене, щоб я не зруйнувала твоє життя.

Я зітхнув. Вона була права. Вона намагалася сказати мені. Але я був настільки захоплений нашим коханням, настільки захоплений власною боротьбою і власним вибором, що не слухав її.

— Пробач, - сказав я, вкладаючи в це слово більше, ніж будь-хто коли-небудь раніше. — Мені дуже шкода. Я повинен був послухати. Я повинен був сказати тобі, що не має значення, що сталося з моєю роботою, з нами, тому що, врешті-решт, я вірю, що Бог піклується про нас з тобою. Я вірю, що у Бога є план для нас. І куди б я не пішов – куди б ми не пішли і які б жахливі речі не відбувалися, ми будемо втішені Його любов’ю.

Вона кивнула, і сльози потекли по її щоках. І тоді щось сталося, натхнення чи пробудження, бо я щось зрозумів.

Я все ще хочу її.

Я все ще кохаю її.

Я все ще хочу бути з нею до кінця свого життя.

І хоча це не мало жодного сенсу, хоча лише кілька хвилин тому я дізнався, що вони зі Стерлінгом не разом, ніколи не були разом, я все одно зробив це. Я все ще опустився на одне коліно на підлогу.

— Того дня я йшов, щоб зробити тобі пропозицію. І якщо ти приймеш мене, я все ще хочу одружитися з тобою, Поппі. У мене немає обручки. У мене немає грошей. У мене навіть немає справжньої роботи. Але все, що я знаю, це те, що ти найдивовижніша людина, яку Бог коли-небудь ставив на моєму шляху, і думка про життя без тебе розбиває моє серце.

— Тайлере..., - зітхнула вона.

— Виходь за мене, ягнятко. Скажи «так».

Вона опустила погляд на чотки, а потім знову підняла на мене очі. І її чітке, сльозливе «так» досягло моїх вух приблизно в той самий час, коли її губи досягли моїх, її рот жадібний, радісний і відчайдушний, і мені було байдуже, де ми були і хто може нас побачити, я розстебнув свої джинси, смикнув її штани до колін і притиснув її мокре тепло до свого члена, терся об неї, наполовину борючись, наполовину падаючи на вузький простір підлоги між лавами, поки я не зміг розсунути її ноги і проштовхнутися всередину.

Це було коротко, грубо і голосно, але це було ідеально, тільки я і Поппі, і Бог у своїй скинії, який стояв і дивився на нас обох. Я хотів цю жінку на цілу вічність, і я хотів, щоб вічність почалася якомога швидше.

Епілог

Поппі

Твоя долоня закриває мої губи, а інша рука рухається під шарами мережива і тюлю, щоб знайти мою кицьку, оголену на твоє прохання. Оголену саме для цієї миті. Надворі гості починають просочуватися до церкви, католицької церкви, незважаючи на жартівливі протести моїх батьків, і в обмін на католицьке весілля вони витягли з нас невдоволену згоду дозволити їм влаштувати пишну вечірку, яку вони хотіли влаштувати для своєї принцеси – феєрверки, галони шампанського та гірлянди вогнів під зоряним небом Род- Айленду.

Але зараз я не принцеса. Я захекана овечка, яка корчиться, коли твої пальці знаходять мій клітор – вже готовий і набряклий – і ніжно стискають його. На моїй талії тисячі доларів дизайнерського мережива та шовку, і я хочу, щоб ти зірвав усе це, оголивши мою підв’язку, панчохи та голу пизду. Але ти цього не робиш.

Замість цього ти шепочеш мені на вухо:

— Ти зробила те, що тобі було сказано. Хороша овечка, - ти забираєш руку з мого рота і береш мене за груди.

Я притуляюся до тебе.

— Хіба є щось погане в тому, що не можна бачити наречену до весілля?

— Кажуть, що це погана прикмета, але я думаю, що почати подружнє життя з сексу – це не що інше, як удача, а ти як вважаєш?

Ми в маленькій каплиці біля головної кімнати, з вікном із гратами, що виходить до святилища. Важко зазирнути всередину, і ми замкнули тонкі дерев’яні двері, але це не приглушує звуки, і, хоч я й тиха, ти не помилишся, почувши шелест моєї сукні та моє шалене дихання, коли твої пальці просуваються повз мій клітор до вологих складок моєї піхви.

Потім ти кружляєш навколо мене, впиваючись у мене голодними зеленими очима. Ти поголився сьогодні вранці, твоя квадратна щелепа гладенька і без щетини, і хоча я знаю, що твоя мати метушилася над твоїм волоссям раніше, кілька пасом впало тобі на лоб. Я простягаю руку, щоб потягнути їх, але ти перехоплюєш мій зап’ясток раніше, ніж я це зроблю. Не для того, щоб зупинити мене, а для того, що так ти можеш смикнути мене ближче до себе, змушуючи ніжну шкіру моєї кицьки тертися об твої смокінгові штани. Я відчуваю твою ерекцію там – гарячу, жорстку довжину – і стогну.

Рука знову накриває мій рот, і твоє зазвичай усміхнене обличчя стає серйозним.

— Ще один звук, місіс Белл, - шипиш ти мені на вухо, — і замість тебе я трахатиму твою дупу.

Це має бути покаранням?

— Я ще не місіс Белл, - дражнюся я.

— Але ти все ще належиш мені.

З цим не посперечаєшся. Я належала тобі відтоді, як вперше сіла у твоїй сповідальниці.

Сукня з V-подібним вирізом, підперезана на талії поясом і спідницею з тонкого марлевого тюлю – хмарою облягає мої стегна і закриває мені вид на твою руку, яка тягнеться вниз, щоб звільнити твій член. Потім твоя рука ковзає повз мою талію до моїх ніг, і мене наполовину піднімають, наполовину штовхають у стіну.

Я відчуваю, як широка головка твого члена врізається в мої складки, і ти не даєш мені ні хвилини, щоб перевести подих, ти просто пронизуєш мене без преамбули, і я так намагаюся не застогнати, але це так смачно, ти у своєму смокінгу і я у моїй весільній сукні, піднятій вгору, як сукня підлітка в готелі на випускному, і твоя рука така тверда і наполеглива біля мого рота, коли ти вдаряєш в мене грубими, недбалими ударами.

— Всі ці люди там, - дихаєш ти, — вони й гадки не мають, що ти так близько від них, що тебе так жорстко трахають, - трахають у твоїй весільній сукні, як маленьку повію, яка не може втриматися від сексу.

Моє серце калатає, як птах у клітці швидко і тріпотливо, а внутрішня поверхня стегон напружено притискається до шорсткої тканини твоїх смокінгових штанів. Я вже давно перестала намагатися зрозуміти, чому мені так подобається, коли ти називаєш мене цими іменами, особливо після того, як за межами спальні ти такий незмінно шанобливий і обожнюваний. Можливо, це через відчуття неслухняного священика, якого не змогла позбутися твоя нова академічна кар’єра, а можливо, через те, що ти така хороша людина, і мені цікаво спостерігати, як ти втрачаєш контроль і поводишся радше як грішник, аніж як святий. Що б це не було, це зводить мене з розуму, і ти це знаєш, і ти шепочеш мені на вухо всілякі жахливі речі, візьми це і брудна довбана дівчино, прийди за мною, краще б ти, бляха, прийшов за мною.

Так, мої стогони приглушуються твоєю рукою, а ти продовжуєш кінчати в мене, з кожним поштовхом все сильніше притискаючи мене до стіни, з кожним поштовхом все далі і далі відсуваючи мою кульмінацію, а потім ти піднімаєш голову і зустрічаєшся з моїми очима. Ти так близько, і я згадую всі ті часи, коли ми трахалися, всі ті часи, коли я прокидалася від твого рота, що мерехтів гарячим і вологим між моїми ногами, всі ті часи, коли мені здавалося, що ми трахнули одне одного прямо з реального, звичайного світу в якийсь новий, мерехтливий і чарівний. Я відчуваю це і зараз, коли шукаю твій погляд і дивлюся, як ти кусаєш губи, намагаючись його стримати.

— Si vis amari, ama, - кажеш ти мені. (Якщо хочеш бути коханою, кохай).

Слова, якими ми обмінялися, здається, мільйон років тому.

Це була твоя любов, яка знову звела нас разом, твоя непохитна любов, яка тривала крізь мій обман і моє усамітнення. Я думала, що йду на правильні жертви заради того, щоб ти був з Богом, але весь цей час я помилялася. Тепер ми обидва з Богом і ми разом, відмовляючись від наших індивідуальних життів сьогодні, щоб злитися в одну вічну душу.

Немає більшої любові, ніж ця... – мрійливо думаю я, коли ти втрачаєш контроль над собою, твоя рука переходить з моїх вуст на іншу ногу, щоб підняти мене і розкрити, прагнучи звільнитися, твоя темна голова притулилася до моєї шиї, цілуючи і кусаючи.

— Te amo, - кажеш ти мені на вухо. Латиною це означає «я люблю тебе». — Te amo, te amo, te amo..

Бляха, я теж тебе кохаю, а потім ти кінчаєш так сильно, що все твоє тіло здригається, а руки впиваються в мої стегна в панчохах, і твоя кульмінація посилає ще один оргазм, який переслідує мене в гонитві. Разом ми пульсуємо, як спільне серцебиття, як потужні хвилі єдиного океану, поки не спускаємося разом із зітханням.

Десь у церкві орган починає грати щось гарне і легке, музику, що заходить і знаходить місце. Мої подружки нареченої і мама, напевно, в паніці.

Ти ставиш мене на землю і шовковою хустинкою з кишені смокінга витираєш свої сліди з моїх ніг. Потім ти складаєш її назад і кладеш у кишеню ззовні вона ідеально чиста й охайна, але ми обоє знаємо, що заховано всередині.

— Просто маленьке нагадування, - кажеш ти мені з ямочкою в усмішці, поплескуючи кишеню.

— Трофей, ти маєш на увазі.

Ти не заперечуєш, все ще посміхаючись своєю чарівною ірландською посмішкою, коли допомагаєш мені поправити сукню і фату довжиною до собору.

Ти дивишся на свою долоню, забруднену моєю помадою, і твої губи розтуляються, а очі темніють. Присягаюся, я бачу, як ти знову стаєш твердим.

— Можливо, ти захочеш поправити свій макіяж, - кажеш ти, і твій погляд затримується на моїх губах. Я мушу відштовхнути тебе, бо якщо ти поцілуєш мене знову, я не зможу сказати «ні», і тоді ми запізнимося на власне весілля.

— Що ми їм скажемо, що ми робили?

Ти застібаєш блискавку на штанях і поправляєш решту одягу, і виглядаєш абсолютно спокійним, якщо не брати до уваги власницького блиску в очах.

— Це каплиця. Ми скажемо, що молилися.

— Думаєш, вони нам повірять?

Ірландець знову посміхається.

— Ну, знаєш, я колись був священиком.

Я думаю про це протягом решти дня, поки підфарбовую губи, а потім батько веде мене до вівтаря, і бачу, як ти змахуєш сльози, коли тато кладе мою руку в твою. Коли ми причащаємося, ми обоє згадуємо зовсім інший вид причастя, який ми розділили між собою. А потім ти цілуєш мене, глибоко, довго і наполегливо, поцілунок, від якого моя піхва стає мокрою, а соски твердими, навіть у Божому домі.

Я колись був священиком.

Я все ще іноді сумую за цим, але тепер я розумію, що те, що ми маємо разом, є таким же святим, таким же глибоким. Колись ми створимо сім’ю. Ми будемо разом творити життя, а це, мабуть, найбільш богоподібна річ, яку може зробити будь-яка людина, і я думаю, коли ми танцюємо разом під ніжним травневим небом, чи буде у нас син.

Можливо, він теж стане священиком.