# Чи це людина

Леві Прімо

Мудрість гефтлінга, в’язня концтабору — не намагатись зрозуміти, не уявляти майбутнього, не ставити запитань, затямити, що «завтра вранці» на табірному жаргоні означає «ніколи». Цю мудрість Прімо Леві судилося засвоїти, коли йому було двадцять чотири і його, молодого хіміка, депортували до концтабору в Аушвіці.

«Чи це людина» — проникливе і щемке свідчення злочинів проти людства, живий голос Голокосту, автобіографічний твір про болючий досвід виживання приреченого на знищення, про глибинну самотність, про пошуки і віднаходження людської душі навіть у пекельних колах табору смерті.

## Передмова автора


На моє щастя, в Аушвіц мене депортували тільки в 1944 році, тобто після того, як німецький уряд, з огляду на дедалі відчутніший брак робочої сили, вирішив продовжити середню тривалість життя призначених до ліквідації в’язнів, дозволивши помітне покращення рівня їхнього життя і тимчасово заборонивши необґрунтоване вбивство окремих ув’язнених.

Тому ця моя книжка нічого не додає — якщо йдеться про жаскі подробиці — до того, що вже знають читачі цілого світу на болісну тему таборів знищення. Вона була написана не для того, щоб сформулювати ще більше звинувачень; у ній радше містяться фактичні дані для неупередженого вивчення деяких сторін людської душі. Багатьом окремим людям чи народам іноді трапляється більш чи менш свідомо заявляти: «кожен чужинець — ворог». Переконання це таїться переважно на дні душі, мов латентна інфекція; воно проявляється лише спорадично, у вигляді нескоординованих вчинків, і не породжує систематичного вчення. Але коли вчення таке виникає, коли невиражена догма стає головним засновком силогізму, тоді в кінці цього ланцюжка маємо концтабір.

Він є результатом того, що певне уявлення про світ строго послідовно втілюється в життя зі всіма своїми наслідками — поки уявлення це існує, його наслідки становлять для нас загрозу. Історію таборів знищення всі повинні розуміти як зловісний сигнал про небезпеку.

Я усвідомлюю структурні ґанджі цієї книжки і прошу за них пробачення. Вона народилася ще у дні мого перебування в концтаборі, якщо не повністю, то як намір і як концепція. Потреба розповісти «іншим», поділитися з «іншими» набула серед нас, до визволення і після нього, характеру безпосереднього, бурхливого імпульсу, який іноді навіть пересилював інші засадничі потреби; книжка ця була написана для того, щоб задовольнити цю потребу, а отже, насамперед з метою внутрішнього визволення. Звідси її фрагментарний характер; розділи були написані не відповідно до їх логічної послідовності, а за порядком нагальності фактів. Узгодження та злиття окремих фрагментів було здійснене пізніше, коли вже виник загальний план книжки.

Мені здається зайвим зазначати, що жоден з фактів не є вигаданим.

## У дорозі


Фашистська міліція схопила мене 13 грудня 1943 року. Я мав двадцять чотири роки, мало розуму, жодного досвіду і виразну схильність жити у своєму мало реальному світі, населеному ввічливими примарами картезіанських ідей, щирою чоловічою дружбою та цнотливою приязню з жінками — схильності цій сприяв режим сегрегації, до якого мене змусили чотири роки дії расових законів. У собі я плекав помірковане і абстрактне прагнення бунту.

Мені нелегко було наважитись піти у гори і взяти участь у створенні того, що, на думку мою та деяких моїх друзів, ненабагато досвідченіших за мене, мало стати партизанським загоном, пов’язаним з рухом «Справедливість і свобода». Нам бракувало зв’язків, зброї, грошей та вміння їх здобувати; нам не вистачало тямущих знавців, а натомість до нас посунуло ціле море некомпетентних людей, совісних і несовісних, які приходили до нас з рівнини, сподіваючись знайти тут якусь неіснуючу організацію, фахових військовиків, зброю, а чи просто у пошуках захисту, схованки, вогнища або пари черевиків.

У ті часи мені була ще невідома мудрість, яку пізніше довелося швидко опановувати у концтаборі і згідно з якою першим обов’язком людини є йти до власної мети, застосовуючи належні засоби, а хто помиляється, мусить за це платити; тому все те, що сталося потім, я не можу не вважати цілком справедливим. Три роти чорносорочечників, які вирушили глупої ночі, щоб знешкодити інший, набагато потужніший і небезпечніший за наш загін, що зачаївся в сусідній долині, ввірвалися одного примарного сніжного світанку у нашу схованку і забрали мене в долину як підозрілий елемент.

Пізніше на допитах я вирішив визнати себе «італійським громадянином єврейської раси», бо подумав, що інакше мені не вдасться пояснити свою присутність у тих місцях, занадто віддалених навіть для «евакуйованих», і вважав (неслушно, як з’ясувалося пізніше), що зізнатися в політичній діяльності означає катування і певну смерть. Як єврей, я був висланий у Фоссолі біля Модени, де у великому таборі для інтернованих, раніше призначеному для англійських та американських військовополонених, збирали всіх тих, хто належав до численних категорій осіб, які не подобалися новонародженому республіканському фашистському урядові.

Коли я потрапив туди, тобто в кінці січня 1944 року, італійських євреїв в таборі було десь сто п’ятдесят, але всього за кілька тижнів їх стало понад шістсот. Переважно то були цілі сім’ї, яких фашисти або нацисти схопили через їхню власну необережність або за доносом. Дехто здався добровільно — бо їх довело до відчаю блукаюче життя, бо були позбавлені засобів існування або не хотіли розлучатися з чоловіком чи дружиною, яких схопили раніше, а навіть, як це не абсурдно, «щоб не порушувати закону». Крім того, там була сотня інтернованих югославських військових і ще деякі інші іноземці, яких вважали політично підозрілими.

Прибуття невеликого загону німецьких есесівців мало б викликати підозри навіть в оптимістів; проте новину цю тлумачили по-різному, не роблячи з неї найочевиднішого висновку, і тому, попри все, оголошення про депортацію застало наші душі непідготованими.

Дня 20 лютого німці провели ретельну інспекцію концтабору і привселюдно висловили італійському комісарові рішучу догану за погану організацію харчування та недостатню кількість дров для опалення; вони навіть сказали, що невдовзі запрацює лазарет. Але вранці двадцять першого лютого надійшла звістка, що наступного дня євреїв вивозитимуть. Усіх: жодного винятку. Дітей теж, і старих, і хворих. Куди — невідомо. Приготуватися до п’ятнадцяти днів дороги. За кожного, хто не з’явиться на переклик, буде розстріляно десятьох.

Лише меншість, що складалася з наївних та обманутих, вперто трималася надії; а ми знали з наших довгих розмов з польськими та хорватськими біженцями, що означає це вивезення.

За традицією до приречених на смерть застосовують строгий церемоніал, який має наголосити на тому, що будь-яка пристрасть та гнів уже погасли і що акт справедливості є всього лиш болісним обов’язком щодо суспільства, який може супроводжуватися співчуттям до жертви з боку самого ката. Тому приреченого позбавляють усіх сторонніх турбот, дають йому побути на самоті, а якщо він бажає, пропонують духовну потіху — одне слово, дбають про те, щоб він не відчував навколо себе ненависті чи сваволі, а лиш необхідність та справедливість, а разом з покаранням також і прощення.

Але нас цього позбавили, бо нас було занадто багато, а часу мало, і зрештою, за що нам було каятися і за що нас було прощати? Тож італійський комісар розпорядився, щоб усі табірні служби далі функціонували аж до остаточного оголошення про від’їзд; тому кухня працювала, наряди прибиральників виконували свої обов’язки як звичайно, і навіть вчителі невеликої школи проводили ввечері уроки, як щодня. Але домашнього завдання дітям того вечора не дали.

Настала ніч, і в ту ніч усі усвідомили, що людям, які це побачать на власні очі, жити далі не варто. Це відчули всі: ніхто з охорони — ні італійці, ні німці — не наважився піти подивитися, що роблять люди, коли знають, що мусять померти.

Кожен прощався з життям тим способом, який найбільше йому підходив. Хто молився, хто пив понад міру, хто хмелів, востаннє віддаючись своїй недостойній пристрасті.

Але матері не спали, вони з ніжною турботою готували на дорогу їжу, мили дітей, пакували речі, і на світанку колючі дроти були обвішані дитячою білизною, яка сохла на вітрі; вони не забули й про пелюшки, про іграшки, подушки і про ту сотню добре відомих їм дрібничок, яких їхні немовлята завжди потребують. Хіба ви зробили б інакше? Якби завтра вас мали вбити разом з вашою дитиною, хіба нині ви б не нагодували її?

У бараці 6 A жив старий Ґаттеньйо з дружиною, безліччю дітей, онуків, зятів і працьовитих невісток. Усі чоловіки в родині були теслями; вони походили з Тріполі, звідки довгими і складними шляхами дісталися до Італії, і завжди мали зі собою робочі інструменти, а ще набір кухонного посуду, акордеони та скрипку, на яких вони грали і під які танцювали після робочого дня, бо були то люди веселі й побожні. Їхні жінки першими серед усіх підготувалися до подорожі, мовчки і швидко, щоб залишився час на жалобу; і коли все було готове, перепічки спечені, клунки зав’язані, вони роззулися, розпустили волосся і розставили на підлозі похоронні свічки, запалили їх за прадідівським звичаєм, посідали на землі колом для голосіння і цілу ніч молилися та плакали. Ми юрмилися перед їхніми дверми, і в душу нашу зійшов незнаний нам раніше прадавній біль народу, що не має землі, біль без надії на вихід, який оживав з кожним століттям.

Світанок заскочив нас, мов зрада; ніби новонароджене сонце вступило у спілку з людьми з наміром знищити нас. Розмаїті почуття, що нуртували в нас — свідома покірність долі, безсилий бунт, побожне смирення, страх, розпач — після безсонної ночі злилися в одне нестримне колективне божевілля. Час розмірковувати і час вирішувати скінчився, і кожен порух розсуду розчинився в нестримному сум’ятті, серед якого, болісні, мов удари мечем, спалахували раз у раз гарні спомини про наші домівки, такі ще близькі у часі й просторі.

Чимало було між нами сказано й зроблено; але про це хай пам’яті не зостанеться.

З абсурдною точністю, до якої нам все ще доведеться звикнути, німці влаштували гучний переклик. «Wieviel Stück?»  [1] — спитав фельдфебель в кінці, а капрал рвучко відсалютував йому і відповів, що «штук» є шістсот п’ятдесят і що все в порядку; тоді нас повантажили у великі автобуси і повезли на вокзал у Карпі. Тут нас чекав потяг і конвой на час подорожі. Тут нам дісталися перші стусани — для нас це було таким нечуваним і безглуздим, що болю ми не відчували, ні на тілі, ні в душі. Було тільки глибоке здивування: як можна бити людину, не маючи на неї злості?

Вагонів було дванадцять, а нас — шістсот п’ятдесят; у моєму вагоні нас було тільки сорок п’ятеро, але то був невеликий вагон. Перед нашими очима і у нас під ногами був один з тих знаменитих німецьких військових ешелонів, які не повертаються — оповіді про них ми часто слухали, здригаючись, але ніколи до кінця у це не вірили. Вони були саме такі, крапля в краплю — товарні вагони, замкнуті зовні, напхом напхані чоловіками, жінками, дітьми, мов дешевим товаром, без жодного жалю, і везуть вони їх у ніщо, везуть униз, на саме дно.

Цього разу в цих вагонах сидимо ми.

Усі раніше чи пізніше у своєму житті відкривають, що досконале щастя недосяжне, але мало хто доходить до протилежного міркування: що недосяжною є й досконала нещасливість. Моменти, які не дають здійснитися обом межовим станам, мають ту саму природу — вони випливають з нашого людського становища, що опирається будь-якій безмежності.

Цим станам протистоїть наше завжди недостатнє знання майбутнього; в одному випадку це зветься надією, а в іншому — невпевненістю в завтрашньому дні. Їм протистоїть певність смерті, яка обмежує не тільки кожну радість, але й кожне страждання. Їм протистоять неминучі матеріальні турботи, які засмічують будь-яке тривале щастя і так само наполегливо відвертають нашу увагу від біди, що нависла над нами, даючи змогу усвідомити її тільки фрагментарно, а тому роблять її стерпною.

Саме злигодні, побиття, холод, спрага тримали нас, під час подорожі і пізніше, на поверхні, над тою бездонною прірвою розпачу.

Не воля жити, ані не свідома покірність долі — бо мало є людей, здатних на це, а ми були всього лиш звичайними представниками людства.

Двері зачинили відразу, але поїзд не зрушив з місця аж до вечора. Ми з полегшенням дізналися, куди нас везуть. Аушвіц — назва ця тоді для нас нічого не означала; але вона відповідала якомусь місцю на цій землі.

Потяг їхав повільно, з довгими, виснажливими зупинками. Крізь щілину ми бачили, як повз нас низкою пробігають високі бліді скелі долини Адідже, останні назви італійських міст. Опівдні другого дня ми минули перевал Бреннер, усі підвелися, але ніхто не мовив ані слова. У глибині душі я леліяв думку про повернення і немилосердно уявляв собі, якою могла б бути нелюдська радість від їзди у зворотному напрямку, з відчиненими дверми, бо ж тікати не захоче ніхто, перші італійські назви… тоді я озирнувся і подумав, скільком з нас, убогого людського пороху, судилося загинути.

З сорока п’яти осіб у моєму вагоні тільки четверо знов побачили свої домівки; і цьому вагонові ще чи не найбільше пощастило.

Ми страждали від спраги та холоду; на всіх зупинках ми голосно просили води чи принаймні жменю снігу, але нас рідко вислуховували; конвоїри відганяли всіх, хто намагався наблизитись до ешелону. Дві молоді матері, які ще годували своїх немовлят груддю, день і ніч стогнали, благаючи води. Менш нестерпними були для всіх голод, втома і безсоння, нервове напруження трохи ослабляло їх; але ночі були одним суцільним страхіттям.

Небагато є людей, які вміють іти на смерть з гідністю, і часто це не ті люди, від яких ми цього сподіваємося. Небагато вміють мовчати і поважати мовчанку інших. Наш неспокійний сон часто переривали галасливі й нікчемні сварки, лайки, стусани і штурхани, завдані насліпо у захист від якогось неприємного, але неминучого доторку. Тоді хтось запалював похмуре полум’я свічки, і зорові відкривалося гнітюче комашіння на підлозі суцільного клубка перемішаних людських тіл, закляклих і зболених, які піднімались раз у раз у раптових судомах, але потім їх відразу долала втома.

Крізь щілину видно було відомі і невідомі назви австрійських міст — Зальцбург, Відень; відтак чеських, і врешті польських. Надвечір четвертого дня холод посилився; потяг ішов крізь безконечні чорні соснові ліси, відчутно піднімаючись вгору. Снігу було багато. То була, мабуть, другорядна лінія, станції були маленькі і майже безлюдні. Ніхто більше не намагався зв’язатися з зовнішнім світом під час зупинок — нам здавалося, що ми вже «по той бік». Потяг зробив довгу зупинку у відкритому полі, відтак надзвичайно повільно рушив далі, аж врешті глупої ночі ешелон зупинився остаточно посеред темної і мовчазної рівнини.

По обидва боки колії, доки сягає око, видно було ряди білих і червоних світел; але не було того невиразного гулу, який здалеку звіщає населені місця. При світлі останньої свічки, коли стукіт коліс затих і затих будь-який людський звук, ми чекали, що буде далі.

Впродовж цілої подорожі поруч зі мною була одна жінка, затиснута, як і я, між одним тілом та іншим. Ми були знайомі вже багато років, нещастя захопило нас разом, але ми мало знали одне про одного. І в ту вирішальну пору ми говорили одне одному речі, про які живі між собою не розмовляють. Ми попрощалися, прощання було коротким; кожен в іншому попрощався з життям. Страху в нас більше не було.

Раптом прийшла розв’язка. Двері з гуркотом розчинилися, у темряві розляглися накази чужою мовою — оте варварське гавкання, яким німці віддавали команди, немов вихлюпуючи свою тисячолітню лють. Перед нами постала широка платформа, освітлена прожекторами. Трохи далі — низка вантажівок. Відтак усе знов замовкло. Хтось переклав: треба зійти з багажами і покласти їх вздовж потяга. За мить платформа закишіла тінями; та ми боялися порушити цю тишу — всі метушились навколо багажів, шукали одне одного, кликали, але несміливо, півголосом.

Віддалік стояло з десяток есесівців, з байдужим виглядом, розставивши ноги. У певну мить вони змішались з нами і тихими голосами, з кам’яними обличчями почали швидко нас розпитувати, одного за одним, ламаною італійською. Розпитували не всіх, тільки декого. «Скільки років? Здоровий чи хворий?» — і залежно від відповіді вказували нам два різні напрямки.

Стояла тиша, така тиша, яка буває в акваріумі або іноді у снах. Ми очікували чогось більш апокаліптичного, а вони здавалися просто охоронцями порядку.

Це збивало з пантелику і розслабляло. Хтось наважився спитати про багаж — йому відповіли «багаж потім»; хтось інший не хотів розлучатися з дружиною — йому сказали «потім знову разом»; багато матерів не хотіли розлучатися з дітьми — їм сказали «добре, добре, бути з дитиною». І все це з безхмарною впевненістю того, хто лиш виконує свої щоденні обов’язки; але Ренцо забарився на мить, прощаючись з Франческою, своєю нареченою, і його одним-єдиним ударом кулака прямо в обличчя повалили на землю: це і був їхній щоденний обов’язок.

Менш ніж за десять хвилин усіх нас, здорових чоловіків, зібрали в групу. Що сталося з іншими, з жінками, дітьми, старими, нам не судилося дізнатися ні тоді, ні пізніше — їх просто безслідно проковтнула ніч. Але нині ми знаємо, що під час цього швидкого і поверхового відбору кожного з нас оцінювали як спроможного або неспроможного працювати на благо Райху; знаємо, що з нашого ешелону в концтабори, відповідно, Буна-Моновіц та Біркенау потрапили тільки дев’яносто шість чоловіків і двадцять дев’ять жінок, а з усіх інших, числом понад п’ятсот осіб, жоден не пережив наступних двох днів. Ми також знаємо, що не завжди застосовували навіть цей приблизний принцип поділу на спроможних та неспроможних і що пізніше діяла простіша система — відчиняли двері вагонів з обох боків, без жодних попереджень чи вказівок новоприбулим. Ті, хто волею випадку сходив з одного боку поїзда, йшли в табори; інші ж потрапляли в газові камери.

Так померла Емілія, якій було три роки; адже німцям здавалась очевидною історична необхідність прирікати на смерть дітей євреїв. Емілія, донька інженера Альдо Леві з Мілана, яка була дівчинкою допитливою, амбітною, веселою і розумною; яку під час подорожі в переповненому вагоні батько з матір’ю зуміли скупати в цинковому цебрі, у теплій воді, яку машиніст-німець, проявивши ганебну слабкість, дозволив злити з локомотива, що віз нас усіх у смерть.

Так умить зникли раптом наші жінки, наші батьки, наші діти. Майже ніхто не мав змоги попрощатися. Ми ще якийсь час бачили їх як темну масу на другому кінці платформи, а потім ми вже не бачили нічого.

Натомість у світлі прожекторів з’явилися два загони дивних істот. Вони йшли шерегами по троє, чудернацьким незграбним кроком, з закляклими руками, з нахиленими вперед головами. На головах у них були кумедні шапочки, а одягнені вони були в довгі смугасті халати, і навіть вночі і здалеку було зрозуміло, які вони брудні й пошарпані. Вони обійшли нас широким колом, щоб не наближатися, і мовчки взялися метушитися коло наших речей, входячи і виходячи з порожніх вагонів.

Ми дивились одне на одного без слова. Усе це було незрозуміле і божевільне, але одну річ ми збагнули. Нас теж очікувала така метаморфоза. Завтра ми теж станемо такими.

Я навіть озирнутися не встиг, як разом з іншими тридцятьма людьми опинився на вантажівці, яка на повній швидкості вирушила в ніч; вона була закрита, і назовні нічого не було видно, але з поштовхів було зрозуміло, що дорога звивиста і вибоїста. Ми без конвою?.. Може, кинутися вниз? Занадто пізно, пізно, ми всі і так летимо «вниз». Зрештою, невдовзі ми зорієнтувалися, що нас таки охороняють — з нами є трохи дивний охоронець, німецький солдат, наїжений зброєю; ми не бачимо його, бо темрява така, що хоч в око стрель, але натикаємось на його жорстку постать щоразу, коли раптовий поштовх вантажівки кидає нас усіх гамузом праворуч або ліворуч. Він вмикає кишеньковий ліхтарик, але не волає «Біда вам, поторочі!»[2], а натомість ввічливо розпитує нас одного по одному, німецькою і якоюсь мішаною мовою, чи нема в нас грошей або годинників, щоб йому віддати — нам вони все одно не знадобляться. Він робить це не за наказом чи згідно з правилами — цілком зрозуміло, що це така невеличка приватна ініціатива нашого харона. Це викликає у нас гнів і сміх, а ще якесь дивне полегшення.

## На дні


Поїздка тривала всього якихось двадцять хвилин. Тоді вантажівка зупинилася, і показалася велика брама, над якою був яскраво освітлений напис (спогад про нього все ще трусить мною у снах): ARBEIT MACHT FREI, праця визволяє.

Ми зійшли, нас впустили у простору кімнату з голими стінами, ледве опалену. Ми так хотіли пити!

Слабкий шурхіт води, що тече по радіаторах, розпалює нашу лють — ми нічого не пили вже чотири дні. Але тут є кран: над ним — напис, який говорить, що пити цю воду заборонено, бо вона заражена. Дурниці, мені здається очевидним, що напис цей — просто насмішка, «вони» знають, що ми вмираємо від спраги, заводять нас у кімнату, де є кран, але Wassertrinken verboten.

Я п’ю і заохочую товаришів робити те ж саме; але тут же змушений сплюнути — вода ця, тепла і солодкава, відгонить болотом.

Це — пекло. Нині, у наші дні, пекло якраз таким і має бути — велика, порожня кімната, ми, втомлені стояти, і кран, з якого крапає вода, але пити її не можна, і ми чекаємо, що трапиться щось безперечно жахливе, але нічого не трапляється і не трапляється нічого ще довго. Як тут можна думати? Думати неможливо — ми немов уже мертві. Хтось сідає на землю. Час минає, крапля за краплею.

Ми не мертві; двері відчиняються і входить есесівець, він курить. Дивиться на нас неспішно, питає: «Wer kann Deutsch?»  [3] — уперед виходить якийсь чоловік, якого я ніколи не бачив, його звати Флеш; він буде нашим перекладачем. Есесівець довго і спокійно говорить; перекладач перекладає. Ми маємо вишикуватись по п’ятеро на відстані два метри один від одного; відтак маємо роздягтися і певним способом скласти одяг, вовняні речі покласти з одного боку, все решта — з іншого, зняти взуття, але добре пильнувати, щоб нам його не вкрали.

Хто б його мав красти? чому нам мають вкрасти взуття? а наші документи, дріб’язок в кишенях, годинники? Усі ми дивимось на перекладача, той питає німця, а німець курить і дивиться крізь нього, немов він прозорий, немов ніхто нічого не говорив.

Я ніколи раніше не бачив літніх чоловіків голими. Синьйор Берґман носить протикиловий бандаж і питає перекладача, чи його він теж має зняти, перекладач вагається. Але німець зрозумів, заговорив серйозно до перекладача, вказуючи на когось; ми побачили, як перекладач ковтнув слину, а тоді сказав: «Фельдфебель каже зняти бандаж, потім вам дадуть бандаж синьйора Коена», — видно було, як гірко Флешу вимовляти ці слова — це в німця було таке почуття гумору.

Тоді прийшов ще один німець і звелів поставити взуття в один кут, ми виконуємо, бо все вже скінчено, ми почуваємось поза світом і єдиною річчю, що залишилась, є послух. Входить якийсь чоловік з мітлою і вимітає все взуття купою геть за двері. Він божевільний, змішує разом усі дев’яносто шість пар, потім вони будуть розпаровані. Двері виходять назовні, з них дує крижаний вітер, ми голі, прикриваємо животи руками. Порив вітру затріскує двері; німець знов їх відчиняє і з відсутнім виглядом стоїть та дивиться, як ми корчимося, намагаючись сховатися один за другим від вітру; відтак іде собі геть, зачинивши двері.

Тепер починається другий акт. У приміщення вриваються четверо з бритвами, помазками і ножицями, вони одягнені в смугасті штани та куртки з пришитим на грудях номером; вони, мабуть, належать до того ж різновиду, що й ті створіння, яких ми бачили нині ввечері (нині чи вчора ввечері?); але ці здорові й квітучі. Ми засипаємо їх питаннями, а вони хапають нас, мов овець, і за мить ми вже поголені і пострижені під корінь. Якими незугарними здаються наші обличчя без волосся! Ці четверо розмовляють якось неймовірною мовою, це, безперечно, не німецька, німецьку я трохи розумію.

Врешті відчиняються інші двері — і ось ми всі, пострижені наголо, стоїмо з ногами у воді, зачинені в душовій. Ми тут самі, заціпеніння наше потроху слабне, ми починаємо розмовляти, всі питають, та відповідей нема. Якщо ми тут, у душовій, голяка, значить, будемо приймати душ. Якщо ми прийматимемо душ, це значить, що нас ще не вб’ють. Тоді чому нас примушують весь час стояти, чому не дають пити, чому ніхто нічого нам не пояснює, ми не маємо ні взуття, ні одягу, лиш стоїмо з ногами у воді, тут холодно, ми в дорозі вже п’ять днів, а нам не дозволяють навіть сісти.

А що з нашими жінками?

Інженер Леві питає мене, чи, на мою думку, наші жінки в цю мить роблять те саме, що й ми, і де вони, і чи зможемо ми їх знову побачити. Я відповідаю ствердно, бо він одружений і має доньку — звісно, ми з ними ще побачимось. Але насправді я думаю, що вся ця велика машина придумана для того, щоб поглумитися і познущатися з нас, бо ж зрозуміло, що нас вб’ють, той, хто вірить, що виживе, божевільний, це значить, що він піймався у пастку, але я — ні, я зрозумів, що невдовзі кінець, може, навіть у цьому ж приміщенні, коли їм набридне дивитися, як ми, голі, стрибаємо з ноги на ногу і раз у раз пробуємо сісти на підлогу, але там на три пальці холодної води і висидіти неможливо.

Ми ходимо туди-сюди без жодної цілі і говоримо, кожен говорить зі всіма іншими і панує сильний галас. Відчиняються двері, входить німець, це той самий фельдфебель, що й раніше; він говорить коротко, перекладач перекладає.

— Фельдфебель каже, щоб ви замовкли, тут вам не рабинська школа. — Видно, як ці чужі слова, злі слова кривлять йому рот, виходячи з нього, немов він випльовує якийсь огидний кусень. Ми просимо його спитати, чого ми чекаємо, скільки часу пробудемо тут, спитати про наших жінок, про все; але він відмовляється, він не хоче питати. Цей Флеш — який дуже неохоче погоджується перекладати італійською ці холодні німецькі слова і відмовляється передавати німецькою наші запитання, бо знає, що вони марні, — німецький єврей років п’ятдесяти, у нього на обличчі грубий шрам від рани, яку він дістав у битві проти італійців при П’яве. Це людина замкнута і мовчазна, і я відчуваю до нього інстинктивну пошану, бо розумію, що він почав страждати раніше, ніж ми.

Німець іде собі геть, і ми тепер мовчимо, хоч мовчати нам трохи соромно. Була ще ніч, і ми питали себе, чи настане колись день.

Знову відчиняються двері і входить якийсь тип у смугастій робі. Він відрізняється від інших — старший, в окулярах, з культурнішим обличчям і набагато менш кремезний.

Він каже щось нам, причому італійською.

Ми вже втомилися дивуватися. Нам здається, ніби ми беремо участь в якійсь божевільній драмі, одній з тих драм, де на сцену виходять відьми, Святий Дух і диявол. Італійською він говорить погано, з сильним чужоземним акцентом. Говорить він довго, дуже ввічливо, намагається відповісти на всі наші запитання.

Ми у Моновіці, поблизу Аушвіца, у Верхній Сілезії; у цих місцях живуть німці і поляки впереміж. Цей табір — табір праці, німецькою кажуть Arbeitslager; усі в’язні (їх приблизно десять тисяч) працюють на фабриці з виробництва синтетичного каучуку, яка називається Буна, тому й табір теж зветься Буна.

Нам дадуть взуття і одяг, ні, не наші — інше взуття, інший одяг, схожий на його. Тепер ми голі, бо нас чекає душ і дезінфекція, які відбудуться відразу після підйому, бо в концтабір не можна потрапити, не пройшовши дезінфекції.

Звичайно, треба буде працювати, усі тут мусять працювати. Але робота буває різна — він, приміром, працює тут лікарем, він угорець, вчився в Італії; а ще він табірний дантист. Він уже чотири роки у концтаборі (не в цьому — Буна існує тільки півтора року), і все ж, як ми бачимо, почувається він непогано, не надто схуд. Чому він в концтаборі? він також єврей, як ми?

— Ні, — каже він просто, — я кримінальник.

Ми розпитуємо його, іноді він сміється, на одні запитання відповідає, на інші ні, добре видно, що деяких тем він уникає. Про жінок він не говорить — каже, що з ними все гаразд, що невдовзі ми їх побачимо, але не каже, як і де. Натомість розповідає нам про інше, всілякі дивні і неймовірні речі — може, він теж насміхається над нами. Може, він божевільний — в таборах божеволіють. Каже, що тут щонеділі відбуваються концерти і футбольні матчі. Каже, що той, хто добре боксує, може стати кухарем. Каже, що ті, що добре працюють, дістають преміальні талони, на які можна купити тютюн і мило. Каже, що вода справді не питна і що натомість щодня роздають сурогат кави, але загалом ніхто його не п’є, бо сама баланда достатньо водяниста, щоб втамувати спрагу. Ми просимо його дістати нам щось пити, та він каже, що не можна, що він прийшов відвідати нас тайкома, всупереч забороні есесівців, бо ми ще не дезінфіковані, і він мусить негайно йти; він прийшов, тому що симпатизує італійцям і тому що, мовляв, «має трохи серця». Ми питаємо його, чи в концтаборі є ще інші італійці, а він відповідає, що трохи є, небагато, він не знає скільки, і відразу ж міняє тему розмови. Тим часом ударив дзвін, і він одразу втік, залишивши нас у здивуванні та збентеженні. Декого це збадьорило, але не мене, я далі вважаю, що цей дантист, цей незрозумілий тип теж хотів розважитись нашим коштом, і не хочу вірити жодному слову з того, що він сказав.

Після дзвону ми почули, як темний концтабір прокидається.

Раптом з душів потекла дуже гаряча вода, п’ять хвилин блаженства; але тут вриваються четверо (мабуть, ті самі цирульники) і криками та стусанами виганяють нас, мокрих і розпарених, у суміжну кімнату, де панує крижаний холод; тут інші з криками жбурляють нам якесь дрантя і втискають в руки пару грубих черевиків з дерев’яною підошвою, ми ще не встигли нічого зрозуміти — і ось ми вже надворі, на крижаному синюватому досвітньому снігу, голі й босі, стискаємо в руках своє манаття, і мусимо бігти до іншого бараку, десь за сто метрів. Тут нам дозволяють одягтися.

Коли ми вже одяглися, кожен замикається у собі, і ми не насмілюємось підвести очі один на одного. Тут нема дзеркала, щоб подивитися на себе, але наш вигляд тут, перед нами, віддзеркалений у сотні синюшних облич, у сотні жалюгідних і брудних опудал. Ось ми й перетворились на тих привидів, яких бачили вчора ввечері.

Тоді ми вперше збагнули, що у нашій мові бракує слів, щоб висловити цю зневагу, це руйнування людини. В одну мить майже пророче осяяння відкриває нам наше становище — ми досягли дна. Нижче опуститись неможливо: жалюгіднішого людського стану не буває, його навіть уявити собі неможливо. У нас нема більше нічого свого: у нас забрали одяг, взуття і навіть волосся; якщо ми заговоримо, нас не слухатимуть, а якби й слухали, то не зрозуміли б. Нам заберуть навіть ім’я — а якщо ми захочемо його зберегти, то нам доведеться знайти у собі силу це зробити, зробити так, щоб за цим ім’ям стояло щось від нас, від нас таких, якими ми були колись.

Ми знаємо, що у цьому нас навряд чи зрозуміють, і це добре. Але хай кожен поміркує, яка цінність, яке значення криється у найменших наших щоденних звичках, у сотні наших речей, що їх має навіть найубогіший жебрак: у носовику, у давньому листі, у світлині дорогої нам людини. Речі ці є частиною нас, немов члени нашого тіла; навіть уявити собі не можна, щоб ми у нашому світі їх втратили, адже відразу знайдуться інші речі, які замінять колишні, інші предмети, що належать нам, бо охороняють і будять наші спогади.

Тож уявіть собі тепер людину, у якої забирають не тільки коханих людей, але й домівку, звички, одяг — усе, буквально все те, чим вона володіє: буде то порожня людина, зведена лише до страждань та потреб, людина, яка забула про гідність і розсуд, бо той, хто втратив усе, дуже легко втрачає себе самого; тоді вона стане такою, що можна буде з легким серцем вирішувати про її життя і смерть, знехтувавши будь-яким почуттям людської спорідненості, у найкращому разі на основі чисто утилітарних міркувань. Тоді зрозумілим стане подвійне значення терміна «табір знищення» і буде зрозуміло, що саме ми хочемо виразити фразою «опинитись на дні».


Häftling[4]. Я дізнався, що я — гефтлінг. Моє ім’я — 174517; нас охрестили, і ми до скону носитимемо тавро на лівій руці.

Операція була злегка болісною і надзвичайно швидкою: усіх нас вишикували, і один за одним, за абетковим порядком наших імен, ми пройшли перед вправним службовцем, озброєним чимось на кшталт шила з дуже коротким вістрям.

Схоже, це справжня ініціація — тільки «показавши номер», можна отримати хліб і баланду.

Знадобилось чимало днів і немало ляпасів та стусанів, поки ми навчилися відразу показувати свій номер, щоб не затримувати щоденних операцій з роздачі харчів; знадобилися тижні й місяці, поки ми вивчили його звучання німецькою мовою. І ще довго, коли звичка мого життя на волі спонукає мене подивитися годину на наручному годиннику, переді мною, мов насмішка, постає моє нове ім’я — номер, прошитий синюватими знаками під шкірою.

Лиш набагато пізніше дехто з нас поступово розібрався трохи в тій похмурій науці номерів Аушвіца, яка відобразила етапи знищення єврейства Європи. Старожилам концтабору номер говорить усе: коли в’язень прибув у табір, з яким ешелоном, а отже, яка його національність. Усі з пошаною ставитимуться до номерів від 30 тис. до 80000: їх всього лиш кілька сотень і вони належать тим небагатьом, хто вижив після ліквідації польських ґетто. Варто добре стерегтися, коли вступаєш в торговельні відносини з такими номерами, як 116 тис. або 117 тис. — їх залишилось десь з сорок, але це греки з Солуня, і треба не дати себе ошукати. Що стосується великих номерів, то в них вчувається щось кумедне, як у словах «першокурсник» чи «новобранець» у звичайному житті; типовим великим номером є пузатий тип, лагідний і дурний, якому можна сказати, що в лазареті роздають шкіряне взуття для людей з чутливими стопами, і переконати його побігти туди, довіривши тобі «на збереження» свою миску баланди; йому можна продати ложку за три пайки хліба; його можна послати до найлютішого капо із запитанням (як це сталося зі мною!), чи це правда, що він керує Kartoffelschälkommando, тобто Командою Чищення Картоплі, і чи не можна туди записатися.


З іншого боку, цілий процес нашого включення у цей новий для нас порядок проходить в гротескному і саркастичному ключі. Після закінчення операції татуювання нас замкнули в порожньому бараці. Нари застелені, але нам суворо заборонили торкатися їх і сідати на них; тож ми півдня снуємо без мети по цьому доступному нам обмеженому просторі, все ще страждаючи після подорожі від жорстокої спраги. Відтак двері відчинилися і ввійшов якийсь хлопець у смугастій робі, невисокий, худий, білявий, досить інтелігентний на вигляд. Він розмовляє французькою, і чимало з нас напосідають на нього, закидаючи всіма тими запитаннями, які ми досі марно ставили один одному.

Але говорить він неохоче — тут всі говорять неохоче. Ми тут новаки, у нас нема нічого і ми нічого не знаємо — навіщо марнувати на нас час? Він нерадо пояснює нам, що всі інші на роботі і повернуться ввечері. Його вранці виписали з лазарету, і нині він звільнений від роботи. Я спитав його (з наївністю, яка вже за кілька днів здалася мені просто неймовірною), чи нам віддадуть принаймні зубні щітки; він не засміявся, але з намальованою на обличчі глибокою погордою кинув мені:

— Vous n’étes pas à la maison.[5]

І приспів цей ми чуємо від усіх: ви не в себе вдома, це не санаторій, звідси вийти можна хіба що через Комин (що б це означало? ми зрозуміємо це пізніше).

І справді: страждаючи від спраги, я нагледів за вікном, у досяжності руки, гарну бурульку. Я відчинив вікно, відірвав бурульку, але відразу ж підскочив якийсь високий і огрядний тип, що крутився надворі, і грубо вирвав мені її з рук. «Warum?» — «Чому?» — спитав я його своєю убогою німецькою. — «Hier ist kein Warum» (тут нема ніяких чому), — відповів він мені, брутально заштовхнувши мене назад всередину.

Пояснення огидне, але просте: у цьому місці заборонено все — не через якісь незбагненні причини, а тому що для цього концтабір і був створений. Якщо ми хочемо тут вижити, мусимо відразу добре зрозуміти:

«…Затям: Лиця Святого тут не видко, не Серкьо це, й купатись тут непросто!»  [6]

Минає година за годиною, і цей перший довжелезний день у передпеклі добігає кінця. Коли заходить сонце у коловороті зловісних, криваво-червоних хмар, нас нарешті виводять з бараку. Чи дадуть нам попити? Ні, нас знову шикують і ведуть на просторий майдан, що займає центральну частину табору, де розташовують у ретельному порядку. Відтак нічого не стається ще годину: схоже, тут на щось чекають.

Біля воріт табору заграв духовий оркестр — він грає добре відому сентиментальну пісеньку «Розамунда», і це здається нам таким дивним, що ми перезираємось зі смішком; у нас визріває якась тінь полегшення — можливо, усі ці церемонії є не чим іншим, як колосальною буфонадою на тевтонський смак. Але скінчивши «Розамунду», оркестр далі грає інші марші, один за другим, і ось з’являються гурти наших товаришів, які вертаються з роботи. Вони крокують колонами по п’ятеро — крокують дивним кроком, неприродним, жорстким, мов нерухливі ляльки з самих кісток, але ретельно дотримуються ритму оркестру.

Вони теж, як і ми, розташовуються у строгому порядку на розлогій площі; коли увійшов останній загін, нас понад годину рахують і перераховують, відбуваються довгі перевірки, результати яких, схоже, збирає якийсь тип у смугастій робі, який доповідає їх гуртові есесівців у повному бойовому спорядженні.

Врешті (вже зовсім стемніло, але табір яскраво освітлений ліхтарями і прожекторами) чути вигук «Absperre!»[7], на який всі загони розформовуються, і всюди запановує безладна і невгамовна метушня. Тепер вже не видно випростаних і закляклих постатей, як раніше — кожен суне з очевидним зусиллям. Помічаю, що кожен має в руці або підвішену до пояса велику, мов балія, бляшану миску.

Ми, новоприбулі, теж вештаємось у натовпі, шукаємо якийсь приязний голос, дружнє обличчя, якогось наставника. Спершись об дерев’яну стіну барака, сидять на землі двоє хлопців: вони мають зовсім юний вигляд, років шістнадцять, не більше, їхні обличчя і руки брудні від сажі. Коли ми проходимо повз них, один з них кличе мене і питає щось німецькою, але я не розумію; відтак питає звідки ми.

— Italien, — відповідаю я; я багато чого хотів би у нього спитати, але запас моїх німецьких фраз дуже обмежений.

— Ти єврей? — питаю його.

— Так, польський єврей.

— Відколи ти у таборі?

— Уже три роки, — він піднімає три пальці. Він, мабуть, прийшов сюди ще дитиною, думаю я, жахнувшись; зрештою, це значить, що хоч хтось тут може вижити.

— Яку роботу ти робиш?

— Schlosser, — відповідає він. Я не розумію. — «Eisen, Feuer (залізо, вогонь)», — наполягає він і робить руками жести, немов б’є молотом по ковадлі. Значить, він коваль. — «Ich Chemiker», — заявляю я, а він серйозно киває головою, — «Chemiker gut». — Та все це стосується далекого майбутнього — а в цю мить найбільше мене мучить спрага.

— Пити, вода. Ми нема води, — кажу йому. Він дивиться на мене з серйозним, майже суворим виразом обличчя і карбує слова:

— Не пити води, друже, — і ще інші слова, яких я не розумію.

— Warum?

— Geschwollen, — лаконічно відповідає він, а я хитаю головою — не зрозумів. «Спухнеш», — пояснює він мені, роздуваючи щоки і показуючи руками потворне здуття на обличчі і животі. «Warten bis heute abend» — «Чекати до нинішнього вечора», перекладаю слово в слово.

Тоді каже мені: «Я Шломе. Ти?» — Кажу йому своє ім’я, а він питає мене: «Де твоя мати?» — «В Італії». — Шломе дивується: — «Єврейка в Італії?» — «Так, — намагаюсь пояснити я, — схована, ніхто не знає, тікати, не говорити, ніхто не бачити». — Він зрозумів; тепер підводиться, підходить до мене і несміливо мене обіймає. Пригода скінчилася, я сповнююсь якимось лагідним смутком, схожим на радість. Я більш ніколи не бачив Шломе, але не забув його дитячого обличчя, серйозного і лагідного, яке зустріло мене на порозі дому мертвих.

Нам ще доведеться дуже багато чого навчитися, але багато чого ми вже навчилися. Ми вже маємо певне уявлення про топографію табору; цей наш концтабір — квадрат зі стороною приблизно шістсот метрів, оточений двома огорожами з колючого дроту, крізь внутрішню огорожу йде високовольтний струм. Він складається з шістдесяти дерев’яних бараків, які тут називають Blocks — блоками, десяток з них ще будується; ще тут є мурований кухонний корпус, експериментальна ферма, де працює підрозділ привілейованих в’язнів, бараки з душовими та нужниками, по одному на кожну групу з шести або восьми блоків. Крім того, деякі блоки мають особливе призначення. Насамперед група з восьми блоків у східному крилі табору містить лазарет та амбулаторію; далі йде блок номер 24, це Krätzeblock, блок для коростявих; блок номер 7, куди ніколи не заходив жоден простий гефтлінг, відведений для «промінентів», тобто концтабірної аристократії, в’язнів, які займають найвищі пости; блок номер 47 зарезервований для Reichsdeutsche (німців-арійців, політичних чи кримінальників); блок номер 49 — лише для капо; половину блоку номер 12 райхсдойчі та капо використовують як Kantine, тобто склад, де роздають тютюн, інсектицидний порошок, а іноді й інші товари; у блоці номер 37 міститься центральна канцелярія і трудова контора; і, врешті, блок номер 29, вікна якого завжди зачинені, це Frauenblock, табірний бордель, який обслуговують ув’язнені польські дівчата і яким можуть користуватися лише райхсдойчі.

Звичайні житлові блоки розділені на два приміщення; в одному (Tagesraum) живе староста бараку зі своїми друзями: там є довгий стіл, стільці, лавки; всюди розкидано багато чудернацьких барвистих предметів — фотографії, вирізки з журналів, малюнки, штучні квіти, всілякі дрібнички; на стінах — написи великими літерами, прислів’я та віршики, що прославляють порядок, дисципліну, гігієну; у кутку — скляна шафа, де Blockfrisör (приписаний до блоку цирульник) тримає своє приладдя і де зберігаються черпаки для роздачі баланди та два гумові кийки, один твердий, а другий порожній всередині, для підтримання цієї самої дисципліни. Друге приміщення призначене для спання; тут є тільки сто сорок вісім нар у три яруси, розташованих густо, мов стільники у вулику, щоб без залишку використати весь об’єм приміщення, аж до стелі, і їх розділяють три проходи; тут живуть звичайні гефтлінги, числом двісті-двісті п’ятдесят на барак, а значить на багатьох нарах сплять по двоє; нари ці складаються з незакріплених дерев’яних дощок, кожна з яких вкрита тонким сінником та двома ковдрами. Проходи між нарами такі вузькі, що ледве можна пройти двом; загальна поверхня підлоги така невелика, що мешканці того самого блоку не можуть перебувати там всі одночасно, якщо принаймні половина не лежить на нарах. Звідси заборона входити у блок, до якого не належиш.

Посередині концтабору розташований табірний майдан — аппельпляц — широченна площа для перекликів, де вранці збирають усіх, щоб розділити на робочі команди, а ввечері — щоб порахувати. Перед аппельпляцом розташований газон з акуратно підстриженою травою, де за потреби ставлять шибеницю.

Ми досить швидко зрозуміли, що мешканці концтабору розділені на три категорії: карні злочинці, політичні та євреї. Усі в смугастому одязі, усі належать до гефтлінгів, але злочинці біля пришитого до куртки номера мають зелений трикутник, політичні — червоний, а євреї, яких переважна більшість, мають єврейську зірку, червону і жовту. Є й есесівці, але їх мало і вони перебувають переважно за межами табору, тут їх видно лише зрідка; нашими реальними хазяями є зелені трикутники, які мають над нами всю владу, а ще приналежні до інших категорій, які погоджуються допомагати їм — і таких немало.

І ще одного ми тут навчилися — більш чи менш швидко, залежно від вдачі кожного: відповідати «Jawohl»[8], ніколи нічого не питати, завжди вдавати, що зрозумів. Ми навчились цінувати їжу; тепер ми теж ретельно вишкрібаємо дно казанка, поївши, і тримаємо його під підборіддям, коли їмо хліб, щоб не погубити крихт. Тепер ми теж знаємо, що це не все одно — дістати черпак баланди з поверхні чи з дна бачка, і вже можемо прикинути, судячи з ємності різних бачків, куди вигідніше ставати в чергу по юшку.

Ми навчилися, що все може знадобитися: залізний дріт, щоб скріпити собі черевики, ганчірки, щоб зробити собі онучі, папір, щоб утеплити собі, хоч це й не дозволено, куртку від холоду. З другого боку, ми зрозуміли, що у нас можуть вкрасти будь-що, а навіть точно вкрадуть, якщо тільки послабити увагу, і щоб уникнути цього, нам довелося опанувати мистецтво спати, поклавши голову на загорнене в куртку все наше добро, від казанка до черевиків.

Ми вже великою мірою знаємо правила концтабору, які є неймовірно складними. Заборон тут без ліку: заборонено наближатися менш як за два метри до колючого дроту; спати в куртці або без трусів, або в шапці; користуватися певними вмивальнями або нужниками, які є nur für Kapo або nur für Reichsdeutsche[9]; не йти в душ у призначені дні і йти в душ в інші дні; виходити з бараку в незастебнутій куртці або з піднятим коміром; запихати собі під одяг для утеплення папір або солому; вмиватися, не роздягнувшись до пояса.

Безконечними і безглуздими є ритуали, які треба виконувати: щоранку треба застеляти «ліжко», щоб воно було досконало рівне і гладке; намазувати огидні, заболочені дерев’яні шкарбани призначеним для цього шмаровидлом, зішкрябувати з одягу плями від болота (натомість плями від фарби, мастила та іржі дозволені); ввечері треба пройти перевірку на вошивість і на те, чи помиті ноги; у суботу необхідно поголити обличчя і голову, полатати самому або дати полатати порваний одяг; у неділю пройти загальну перевірку на коросту і контроль наявності ґудзиків на куртці, яких має бути п’ять.

Крім того, безліч обставин, у звичайному житті незначних, тут становлять проблему. Коли відростають нігті, їх треба вкоротити, а зробити це можна лише зубами (для нігтів на ногах досить тертя з взуттям); коли відірветься ґудзик, треба вміти причепити його залізним дротом; ідучи в нужник або вмивальню, треба все забирати зі собою, носити все з собою завжди, куди б і коли б не йшов, а поки вмиваєшся, треба затиснути згорток з одежею між колінами — інакше його вмить украдуть. Якщо взуття натирає, треба ввечері з’явитися на церемонію заміни взуття — і тут випробовується досвідченість індивіда: посеред неймовірної тисняви треба вміти з першого погляду вибрати один черевик (не пару, а саме один черевик), який підійде, бо, вибравши один раз, другого шансу не дістанеш.

Не думайте, що у табірному житті взуття є якимось другорядним чинником. Смерть починається з взуття: для більшості з нас воно виявилось справжнім знаряддям тортури — після кількох годин маршу черевики натирали ноги до пекучих ран, які неминуче нагноювались. Той, хто від цього потерпає, змушений ходити так, немов на ногах у нього кайдани (якраз це і є причиною чудернацької ходи того полчища привидів, яке щовечора повертається маршовим кроком у концтабір); він всюди приходить останнім і всюди його б’ють; він не може втекти, коли за ним женуться; його стопи опухають, а що більше вони пухнуть, то нестерпнішим стає тертя з деревом підошви та тканиною черевика. Тоді єдиний вихід — шпиталь; але лягти у шпиталь з діагнозом «dicke Füsse» (опухлі стопи) надзвичайно небезпечно, бо всі, а особливо есесівці, добре знають, що від цієї хвороби тут одужати неможливо.

І при цьому всьому ми ще й не згадували про роботу, яка у свою чергу оповита заплутаними законами, заборонами і проблемами.

Усі ми працюємо, крім хворих (навіть для того, щоб тебе визнали хворим, потрібен неабиякий багаж знань і досвіду). Щоранку ми, вишикувавшись, виходимо з табору на фабрику Буна, і щовечора, вишикувавшись, повертаємось. Для роботи нас ділять на приблизно двісті арбайтскоманд, кожна з яких нараховує від п’ятнадцяти до ста п’ятдесяти людей на чолі з капо. Бувають добрі і погані команди; більшість команд працюють на транспорті, і це робота досить важка, особливо взимку, хоча б тому, що працюєш завжди надворі. Є також команди спеціалістів (електриків, ковалів, мулярів, зварювальників, механіків, бетонувальників та ін.), кожен з них приписаний до конкретної майстерні або цеху Буни, і вони прямо підпорядковані цивільним майстрам, переважно німцям або полякам; але це стосується, звісно, тільки робочого часу — протягом решти дня до спеціалістів (всього їх не більше ніж триста чи чотириста осіб) ставляться так само, як до звичайних робітників. Про призначення окремих людей у різні команди дбає спеціальна табірна контора, Arbeitsdienst, служба праці, яка перебуває у постійному контакті з цивільною дирекцією Буни. Служба праці приймає рішення на підставі невідомих критеріїв, а часто явно за протекцією або за підкуп, тому той, хто вміє роздобути їжу, фактично може мати певність, що отримає призначення на добру посаду в Буні.

Розклад роботи змінюється залежно від пори року. Усі години світлового дня є робочими; тому мінімум робочих годин взимку (від 8 до 12 та від 12:30 до 16 години) збільшується до максимуму влітку (від 6:30 до 12 та від 13 до 18 години). Гефтлінги в жодному разі не можуть працювати у темні години або в густий туман, але у дощ чи сніг (що бувало дуже часто) чи коли дме суворий карпатський вітер вони працюють у звичайному режимі; усе це пов’язано з тим, що темрява або туман можуть дати нагоду для спроб втечі.

Що друга неділя є звичайним робочим днем; у так звані вихідні неділі в’язні в Буні не працюють, а натомість займаються роботою з утримання табору, тому дні реального відпочинку бувають тут надзвичайно рідко.


Таким буде наше життя. Щодня, за наперед встановленим ритмом, Ausrücken і Einrücken, виходити і повертатися; працювати, спати і їсти; хворіти, одужувати або вмирати.

…І доки? Але старожили сміються з цього питання — по ньому впізнають новаків. Сміються і не відповідають — для них уже багато місяців, багато років проблема далекого майбутнього геть поблякла, втратила будь-яку гостроту супроти набагато нагальніших і конкретніших проблем близького майбутнього: скільки їжі дістанеться нині, чи буде сніг, чи доведеться розвантажувати вугілля.

Якби ми мислили раціонально, нам би довелося змиритися з тою очевидною річчю, що доля наша абсолютно невідома, що будь-яке припущення довільне і цілковито позбавлене реальної основи. Але коли на карту поставлена власна доля, люди мислять раціонально дуже рідко; у будь-якому випадку вони вибирають між крайнощами — залежно від вдачі, одні з нас відразу ж дійшли до переконання, що все втрачено, що тут неможливо жити і що кінець їхній безсумнівний і близький; інші ж воліють дотримуватися думки, що хоч яке важке життя нас чекає, спасіння все ж можливе і воно не за горами, і якщо нам стане віри й сили, ми ще побачимо свої домівки і своїх близьких. Межа між цими двома категоріями, песимістами та оптимістами, була, зрештою, не дуже чітка — не тому, що багато хто байдужий до всього, а радше тому, що забувши про логічність та послідовність, більшість коливається між цими двома крайніми позиціями залежно від того, з ким вони в цю мить розмовляють.


І ось я на дні. Дуже легко можна миттю стерти і минуле, і майбутнє, якщо потреба припирає. Через п’ятнадцять днів після прибуття я вже відчуваю звичний для цих місць хронічний голод, голод, невідомий вільним людям, який спричиняє нічні страхіття і таїться у всіх членах наших тіл; я вже вмію берегтися від крадіжок, ба більше — знайшовши десь ложку, шматок мотузки, ґудзик, якими я можу заволодіти, не ризикуючи бути покараним, я кладу їх до кишені і вважаю за повним правом своїми. На верхній частині стопи в мене вже утворились затерплі виразки, які ніколи не загояться. Штовхаю вагони, копаю лопатою, мокну під дощем[10], тремчу від вітру; саме моє тіло вже не моє; у мене роздутий живіт і вихуділі кінцівки, обличчя вранці набрякле, а ввечері — запале; у декого з нас жовта шкіра, в інших — сіра: коли ми не бачимось три-чотири дні, потім ледве впізнаємо один одного.

Ми, італійці, вирішили зустрічатися щонеділі ввечері в кутку табору; але відразу ж облишили, бо занадто сумно було, перераховуючи присутніх, виявляти, що нас щоразу стає менше, що ми стаємо дедалі потворнішими і жалюгіднішими. До того ж надто важко було ступити тих кілька кроків; зрештою, зустрічаючись, ми бралися згадувати і думати, а тут краще цього не робити.

## Ініціація


Після кількох перших днів, коли мене за невідомими примхами переводили з блоку до блоку і з команди до команди, пізно ввечері мене призначили до блоку номер 30 і вказали нари, на яких вже спить Дієна. Дієна прокидається — хоч він виснажений, але посувається і приймає мене привітно.

Спати мені не хочеться, точніше сонливість моя ховається за станом напруження і тривоги, від якого я ще не зумів звільнитися, тому я знай балакаю і балакаю.

Мені так багато треба спитати. Я голодний, коли завтра роздаватимуть баланду, як мені їсти її без ложки? звідки взяти ложку? куди мене пошлють на роботу? Дієна знає про це, звісно, не більше за мене, і відповідає мені іншими запитаннями.

Але згори, знизу, зблизька і здалека, зі всіх закутків вже темного бараку сонні і сердиті голоси гукають:

— Ruhe, Ruhe!

Я розумію, що мені наказують бути тихо, але слово це нове для мене, і я не знаю його значення та наслідків, тому неспокій мій зростає. Змішання мов є фундаментальним складником тутешнього способу життя; навколо панує безперервне вавилонське стовпотворіння, коли всі вигукують накази і погрози мовами, яких інші раніше не чули, і горе тому, хто не зрозуміє їх на льоту. Тут ніхто не має часу, ніхто не має терплячості, ніхто тебе не слухає; ми, новоприбулі, інстинктивно забиваємось в кутки, притиснувшись до стін, мов вівці, щоб відчувати свої плечі фізично захищеними.

Тому я перестаю питати і невдовзі зіслизаю в гіркий і напружений сон. Але це не відпочинок — я почуваюся в небезпеці, у пастці, у кожну мить готовий зіщулитись у захисній судомі. Я бачу сон, в якому мені здається, ніби я сплю на вулиці, на мості, впоперек дверей, крізь які заходить і виходить багато людей. І ось настає момент підйому — ой як швидко. Цілий барак двигтить аж до основ, спалахує світло, усі навколо мене раптом заметушились у шаленій діяльності: струшують ковдри, здіймаючи хмари смердючої пилюки, з гарячковим поспіхом одягаються, вибігають напіводягнені надвір, на морозне повітря, поспішають до нужників та вмивальні; багато хто по-тваринячому мочиться на бігу, щоб заощадити час, бо через п’ять хвилин починають роздавати хліб, pane-Brot-Broit-chleb-pain-lechem-kenyér — той заповітний сірий брусок, який здається гігантським в руці твого сусіда, і таким маленьким, аж плач, у власній руці. До цієї щоденної галюцинації врешті-решт звикаєш; але попервах вона така нестерпна, що багато хто з нас, після довгих суперечок з приводу власної очевидної і постійної нефортунності і безсоромного везіння іншого, обмінюється пайками з сусідом, після чого ілюзія ця виникає знову, залишаючи всіх невдоволеними й розчарованими.

Хліб є також єдиною нашою валютою; за тих кілька хвилин, що минають від роздачі хліба до його споживання, у блоці здіймається гармидер — одні щось вимагають, інші сваряться, ще інші намагаються тікати. Це вчорашні кредитори вимагають сплати боргу у ті короткі моменти, коли боржник ще платоспроможний. Після цього настає відносний спокій, багато хто користується цим, щоб знову піти в нужник і скурити півсигарети, або ж прямує до вмивальні, щоб вмитися по-справжньому.

Умивальня — приміщення мало привабливе. Вона погано освітлена, там гуляють протяги, цегляна підлога вкрита шаром рідкої грязюки; вода не питна, має огидний запах і часто її взагалі нема багато годин. Стіни прикрашені чудернацькими повчальними розписами: на них зображений, приміром, слухняний гефтлінг, голий до пояса, який ретельно намилює собі рожевуватий голений череп, і неслухняний гефтлінг, з явно семітським носом та позеленілим лицем, який, закутавшись у сильно засмальцьований одяг, з шапкою на голові, обережно встромляє палець у воду умивальника. Під першим написано: «So bist du rein» (так охайним вийдеш), а під другим: «So gehst du ein» (так кінець тобі прийде); а ще нижче, каліченою французькою, зате готичними літерами: «La propreté, c’est la santé»  [11].

На протилежній стіні примостилася велетенська біло-червоно-чорна воша з написом: «Eine Laus, dein Tod» (воша — твоя смерть), і натхненний двовірш:


Nach dem Abort, vor dem Essen

Hände waschen, nicht vergessen  [12].


Багато тижнів я вважав ці заклики до гігієни виключно проявами тевтонської дотепності, у стилі того діалогу про протикиловий бандаж, який відбувся після нашого прибуття у концтабір. Але потім я зрозумів, що їхні незнані автори, може, й несвідомо, висловили деякі важливі істини. Щоденне миття в брудній воді запльованого умивальника практично нічого не дає тут для чистоти та здоров’я; але воно дуже важливе як прояв ще збереженої життєвої снаги і необхідне як засіб для морального виживання.

Мушу зізнатися: вже після одного-єдиного тижня ув’язнення у мене зник інстинкт охайності. Я знехотя тиняюсь по умивальні, а от Штайнлауф, мій майже п’ятдесятилітній приятель, роздягнувшись до пояса, щосили, хоч і майже без результату, бо не має мила, тре собі шию і плечі. Штайнлауф бачить мене, вітається і суворо питає навпростець, чому я не миюся. Навіщо мені митись? хіба я почуватимусь краще, ніж тепер? більше комусь сподобаюсь? проживу на один день, на одну годину довше? Навпаки, проживу менше, бо миття — це робота, витрата сил і тепла. Хіба Штайнлауф не знає, що після півгодини розвантажування мішків з вугіллям будь-яка різниця між ним і мною зникне? Що більше я про це думаю, то більше мені здається, що вмивання у нашому становищі — безглуздя, а навіть легковажність, механічна звичка, чи ще гірше — тужне повторення мертвого ритуалу. Усі ми помремо, ось-ось помремо; якщо між підйомом і роботою у мене є десять хвилин, я хочу використати їх для іншого — закриюся у собі, щоб підбити підсумки, або ж подивлюсь на небо і подумаю, що, можливо, я бачу його востаннє; або ж скористаюся з них, щоб трохи просто пожити, дозволити собі розкіш якоїсь миті безділля.

Але Штайнлауф незгоден зі мною. Він уже вмився і тепер витирається полотняною курткою, яку до того тримав згорнутою між коліньми і яку потім одягне на себе, а тим часом, не зупиняючись, читає мені справжнісіньку лекцію.

Мені вже забулися — і мене це болить — його прямі і ясні слова, слова колишнього сержанта австро-угорської армії Штайнлауфа, залізний хрест у війні 1914–1918 років. Мене це болить, бо його просту бесіду доброго вояка, висловлену трохи невпевненою італійською, мені доведеться виразити своєю мовою людини недовірливої. Але сенс їх був такий, і його я не забув ні тоді, ні пізніше: якраз тому, що концтабір — це велетенська машина, яка має перетворити нас на тварин, тваринами нам ставати не можна; у цьому місці теж можна вижити, і тому треба хотіти вижити, щоб розповісти, щоб донести свідчення; а щоб вижити, важливо намагатися врятувати бодай кістяк, бодай каркас, бодай форму цивілізованості. Ми — раби, позбавлені будь-яких прав, беззахисні перед будь-якою сваволею, приречені на майже певну смерть, але у нас ще залишилась одна здатність, і її ми мусимо захищати що стане сили, бо вона у нас остання: здатність не давати своєї згоди. Тому ми повинні вмиватися брудною водою без мила і витиратися курткою. Повинні чистити взуття, але не тому, що так велять правила, а щоб зберегти гідність і пристойність. Ми мусимо ходити прямо, не човгати дерев’яними підошвами, але не тому, щоб віддати належне прусській дисципліні, а щоб залишитися живими, щоб не починати вмирати.

Ось що сказав мені Штайнлауф, людина доброї волі; такі речі дивно було чути моїм вухам, бо вони вже відвикли від такого, я зрозумів і сприйняв їх лише почасти, поєднавши з простішою, гнучкішою і поміркованішою мудрістю, якою століттями користуються люди по цей бік Альп і згідно з якою, крім усього іншого, немає більшого марнославства, ніж намагатися засвоїти в цілості моральні істини, створені іншими, під іншими небесами. Ні, Штайнлауфова мудрість і мораль годяться, звісно, для нього, але не для мене. Супроти складного світу цього пекла у мене в голові все плутається; чи справді треба виробити собі якусь систему принципів і дотримуватися її? чи не краще просто усвідомити, що такої системи у тебе немає?

## Ка-Бе


Один день подібний до іншого, і нелегко їх рахувати. Не знаю вже, скільки днів ми снуємо по двоє від залізниці до складу і назад — якихсь сто метрів по розмерзлій землі. Туди з вантажем, назад — порожняком, не мовлячи ні слова, а руки просто метляються вздовж боків.

Усе навколо вороже нам. Над нами біжать навздогін одна одній зловісні хмари, заслоняючи від нас сонце; звідусіль на нас тисне безпросвітність розтерзаного заліза. Ми не знаємо, де його межа, але всюди довкруги відчуваємо лиху присутність колючого дроту, який відділяє нас від світу. А на риштуваннях, на маневрових локомотивах, на вулицях, у котлованах, у конторах — всюди люди, раби і хазяї, причому хазяї самі є рабами; одними рухає страх, а іншими — ненависть, а будь-яка інша сила мовчить. Усі навколо — лиш наші вороги або суперники.

Проте у цьому моєму теперішньому напарникові, який разом зі мною тягне нині той самий тягар, я, правду кажучи, не відчуваю ні ворога, ні суперника.

Це Нуль Ахтцен. Інакше його й не називають, тільки Нуль Вісімнадцять, останні три цифри його номера за списком — немов усі усвідомили, що тільки людина гідна мати ім’я, а Нуль Ахтцен більше не людина. Гадаю, він і сам вже забув своє ім’я, бо поводиться так, ніби це правда. Коли він говорить, коли дивиться, складається враження, що всередині він порожній, не більш, ніж оболонка, як рештки комах, які іноді бачиш на березі ставків — зачепившись ниткою об камінь, вони ворушаться на вітрі.

Нуль Ахтцен дуже молодий, а це вельми небезпечно. Не тільки тому, що молодь гірше за дорослих переносить втому і недоїдання, а насамперед тому, що тут, аби вижити, потрібен великий досвід боротьби кожного проти всіх, яким молоді володіють рідко. Нуль Ахтцен навіть не надто ослаб, але всі уникають працювати з ним. Усе йому вже настільки збайдужіло, що він більше не дбає про те, щоб уникати зайвого зусилля та побоїв чи шукати їжу. Він виконує всі накази, які отримує, і можна передбачити, що коли його пошлють на смерть, він піде з такою ж цілковитою байдужістю.

У нього немає тієї рудиментарної хитрості тяглових коней, які зупиняються трохи раніше, ніж виснажаться остаточно — він тягне, носить чи штовхає, поки вистачає сил, а тоді раптом падає, без жодного слова попередження, не підносячи від землі сумних і тьмяних очей. Він нагадує мені тих їздових собак з книжок Джека Лондона, які надриваються до останнього подиху і конають на дорозі.

А що всі ми намагаємось уникнути зайвих зусиль усіма способами, Нуль Ахтцен є тим, хто працює більше за всіх. Через це, а ще тому, що він є небезпечним напарником, ніхто не хоче з ним працювати; зрештою, ніхто не хоче працювати й зі мною, бо я слабкий і незграбний, тому часто трапляється, що ми опиняємось в парі.

Коли ми черговий раз повертаємося порожняком зі складу, ледь переставляючи ноги, дорогу нам з коротким свистом перепиняє локомотив. Раді з цієї вимушеної перерви, ми з Нулем Ахтценом зупиняємось; згорблені й обдерті, ми чекаємо, коли перед нами перестануть повільно пропливати вагони.

…Deutsche Reichsbahn  [13]. Deutsche Reichsbahn. SNCF  [14]. Два величезні російські вагони, з погано затертим серпом і молотом. Deutsche Reichsbahn. Аж тут — Cavalli 8, Uomini 40, Tara, Portata  [15] — італійський вагон… Залізти туди, забитися в куток, добре сховавшись за вугіллям, і сидіти там нерухомо й мовчки, у темряві, слухаючи безконечний ритм колії, який заглушає голод і втому; аж поки у певну мить потяг не зупиниться, і я не відчую тепле повітря й запах сіна, а тоді вийду з вагону на сонце, ляжу на землю й цілуватиму її, як пишуть в книжках — зануривши лице в траву. І пройде якась жінка і спитає мене італійською: «Хто ти?», і я їй все розкажу, італійською, і вона зрозуміє, і дасть мені їсти, і дозволить поспати. І не повірить у те, що я їй кажу, а я покажу їй номер на руці, і тоді вона повірить…

…Кінець. Проїхав останній вагон і, немов після підняття завіси, перед очима нам забовваніла гора чавунних підпор, на цій горі стоїть капо з палицею в руці, а наші виснажені товариші сновигають парами туди-сюди.

Краще не мріяти, бо усвідомлення, яке приходить з пробудженням, ще більше загострює страждання. Але таке буває з нами рідко, і мрії ці тривають недовго — ми просто втомлені тварини.


Ми знову біля підніжжя гори чавуну. Міша з Галичанином піднімають підпору і грубо звалюють її нам на спину. Їхнє робоче місце не таке виснажливе, тому вони щосили демонструють своє завзяття, щоб зберегти його: кричать на товаришів, які баряться, підганяють, кваплять, нав’язують непосильний ритм роботи. Мене це обурює, хоч я вже знаю, що це звичайний порядок речей, коли привілейовані гноблять непривілейованих: на цьому людському законі тримається соціальна структура концтабору.

Цього разу моя черга йти спереду. Підпора важка, але дуже коротка, тому з кожним кроком я відчуваю, як Нуль Ахтцен наступає мені на п’яти, бо він неспроможний або не намагається іти зі мною в крок.

Двадцять кроків, ми дійшли до колії, треба переступити через кабель. Вантаж лежить якось незручно, весь час сповзає з плеча. П’ятдесят кроків, шістдесят. Ось двері складу, ще така ж відстань — і ми покладемо вантаж на землю. Годі, більше не можу, вантаж тепер вже лежить мені цілковито на руці; не можу довше витримати болю і зусилля, кричу, намагаюсь обернутися — обертаюсь і враз бачу, як Нуль Ахтцен зашпортується і кидає підпору.

Якби я зберіг колишню спритність, я б міг відстрибнути назад; а натомість лежу на землі, сліпий від болю, м’язи звело судомою, затискаю вражену ногу руками. Гострий край підпори поранив мені підйом лівої ноги.

На якусь мить усе розпливається в запамороченні від болю. Коли я спромагаюся на те, щоб озирнутися, бачу, що Нуль Ахтцен не рушив з місця, він все ще там стовбичить, сховавши руки в рукави, і дивиться на мене без слова і без емоції. Підходять Міша з Галичанином, перемовляючись їдишем, дають мені якісь поради. Підбігають Темплер, Давид і всі інші — вони користуються з цієї пригоди, щоб призупинити роботу. Надходить капо, роздає стусани, штовхани та лайки, і товариші розсипаються, мов полова на вітрі. Нуль Ахтцен підносить собі руку до носа, вона червона від крові, він дивиться на неї порожніми очима. Мені дістались тільки два ляпаси, але від них не боляче, вони лиш приголомшують.

Інцидент закрито. Я стверджую, що сяк-так можу триматися на ногах — кістку, мабуть, не зачепило. Не наважуюсь зняти черевика, боячись знову викликати біль, а ще тому, що потім нога розпухне, і я не зможу його взути.

Капо посилає мене на місце Галичанина на горі чавуну, а він, люто глипнувши на мене, йде на моє місце поруч з Нулем Ахтценом; але повз нас уже проходять англійські в’язні, значить, скоро пора буде вертатися в табір.

Під час зворотного маршу я щосили намагаюсь іти швидко, але не поспіваю; капо велить Нулеві Ахтцену та Фіндеру підтримувати мене аж до посту СС, і врешті (на щастя, нині нема переклику) я опиняюсь у бараці, падаю на нари і можу передихнути.

Може, через тепло, а може, через зусилля під час ходи, але біль відновився, і разом з ним насунуло дивне відчуття вологості у пораненій нозі. Знімаю черевик — він весь у крові, що вже запеклася і змішалася з болотом та подертою ганчіркою, яку я знайшов місяць тому і яку одягаю як онучу, одного дня на праву, а наступного — на ліву ногу.

Нині, відразу після баланди, піду в Ка-Бе.

Ка-Бе — це скорочення від Krankenbau, лазарет. Це вісім бараків, вони у всьому подібні до інших бараків табору, але відокремлені огорожею з колючого дроту. Там постійно перебуває десята частина населення табору, але мало хто залишається там понад два тижні і ніхто — понад два місяці: за цей час ми повинні або одужати, або померти.

Тих, хто подає надії на одужання, у Ка-Бе лікують; тих, чий стан погіршується, з Ка-Бе посилають у газові камери.

Усе це пояснюється тим, що ми, на наше щастя, належимо до категорії «економічно корисних євреїв».

Раніше в Ка-Бе я ніколи не був, навіть в амбулаторії, усе тут для мене нове.

Амбулаторій є дві, медична та хірургічна. Перед дверима у темряві під вітром стоять дві довгі вервечки тіней. Комусь потрібна тільки перев’язка чи пігулка, інші потребують огляду, у декого на обличчі — смерть. Ті, що стоять першими в цих двох рядах, уже роззулися і готові ввійти; інші, у міру того, як наближається їхня черга, мудрують, як би, стоячи серед натовпу, розв’язати те, що в них править за шнурівки, або ж розкрутити залізні дроти, якими у них скріплені колодки, і розмотати, не подерши, дорогоцінні онучі на ногах; не занадто швидко, щоб не стояти марно босоніж у болоті, і не занадто пізно, щоб не пропустити своєї черги: бо входити в Ка-Бе взутим категорично заборонено. Про те, щоб заборони цієї дотримувались, дбає в’язень-француз, здоровило, який сидить в будці між дверима до амбулаторій. Він один з небагатьох французьких працівників у концтаборі; і не думайте, що проводити дні серед заболочених і подертих черевиків не є суттєвим привілеєм. Досить згадати, скільки людей приходять в Ка-Бе в черевиках і виходять з нього, більше їх не потребуючи…

Коли підходить моя черга, мені чудесним чином вдається зняти черевики й онучі, не загубивши ні одних, ні других, не давши собі вкрасти казанок і рукавиці, не втративши рівноваги, хоч мені довелося весь час стискати в руці шапку, яка в жодному разі не повинна бути на голові, коли заходиш у барак.

Залишаю черевики на зберігання і беру талон, після чого босий, тримаючи в руках весь свій убогий скарб, який ніде не можу залишити, шкутильгаю всередину і стаю в ще одну чергу, щоб зайти в кімнату для медогляду.

У цій черзі всі поступово роздягаються — коли підходиш до дверей, треба бути вже голим, бо санітар тут же всовує під пахву термометр; якщо хтось ще вдягнений, його черга пропадає, і він знов іде в її кінець. Температуру міряють усім, навіть якщо у когось короста або зубний біль.

Таким чином є певність, що той, хто не є серйозно хворим, не захоче через просту примху відбувати такий складний ритуал.

Нарешті підходить моя черга: мене приводять до лікаря, санітар виймає у мене термометр і оголошує: «Nummer 174517, kein Fieber»  [16]. Мені не потрібен ретельний огляд, мене відразу визнають Arztvormelder, я не знаю, що це значить, а тут не місце щось питати. Мене виштовхують, я забираю черевики і вертаюся в барак.

Хаїм вітає мене: у мене хороша рана, не здається небезпечною і гарантує мені непоганий період відпочинку. Ніч я проведу в бараці з іншими, але завтра вранці на роботу не піду, а маю постати перед лікарями на остаточний медогляд — саме це й означає Arztvormelder. Хаїм знається на цих речах, на його думку, завтра мене, мабуть, покладуть в Ка-Бе. Хаїм — мій товариш по нарах, і я йому сліпо довіряю. Він — побожний польський єврей, знавець Закону. Він приблизно мого віку, за фахом — годинникар, а тут, у Буні, працює механіком точних приладів, тому він належить до тих небагатьох, хто зберіг гідність і впевненість у собі, бо виконує фах, на який вчився.

Так усе й було. Після підйому і роздачі хліба мене викликали надвір разом з іншими трьома з мого бараку. Нас завели в один кут аппельпляцу, де стояла довга черга всіх нинішніх Arztvormelder; підійшов якийсь тип і забрав у мене казанок, ложку, шапку і рукавиці. Решта засміялася — хіба я не знав, що треба було сховати їх або комусь довірити, а найкраще продати, бо в Ка-Бе їх мати не можна? Тоді вони дивляться на мій номер і хитають головами: від людини з таким великим номером, можна сподіватися будь-якої дурниці.

Тоді нас порахували, веліли роздягтися надворі у холоді, забрали нам черевики, знову порахували, поголили нам лице, голову і все волосся на тілі, ще раз порахували, потім завели в душ; відтак прийшов якийсь есесівець, подивився на нас без жодної цікавості, зупинився перед якимось чоловіком з великою водянкою яєчка і звелів відвести його вбік. Тоді нас порахували ще раз, ще раз повели в душ, хоча ми були ще мокрі після першого душу, а дехто з нас тремтів від лихоманки.

Тепер ми готові до остаточного медогляду. За вікном видно біле небо, а іноді й сонце; у цій країні на нього можна дивитися, не мружачись, крізь хмари, мов крізь димчасте скло. Судячи з його положення, мабуть, уже минула чотирнадцята: баланди вже нам не дістанеться, ми вже десять годин на ногах, з них шість — голяка.

Цей другий медогляд теж дуже швидкий: лікар (він теж, як і ми, вбраний в смугасте, але зверху в нього білий халат, на який пришитий номер, і він набагато вгодованіший від нас) оглядає і обмацує мою спухлу й скривавлену ногу, а я скрикую від болю, тоді він каже: «Aufgenommen, Block 23»  [17]. Я стою з роззявленим ротом, чекаючи на якусь іншу вказівку, але хтось брутально шарпає мене назад, жбурляє мені на голі плечі накидку, кидає пару капців і виштовхує надвір.

Блок номер 23 розташований за сотню метрів; над ним є напис «Schonungsblock»: хтозна, що це означає? Всередині у мене забирають накидку та капці, і я знов опиняюсь голяка останнім в черзі голих кістяків — нинішніх пацієнтів.

Я вже давно перестав намагатись щось зрозуміти. Я вже так стомився стояти на пораненій і ще не обробленій нозі, був такий голодний, так змерз, що мені вже все було байдуже. Це цілком може бути останнім з моїх днів, а це приміщення — газовою камерою, про яку всі говорять, і що я можу тут вдіяти? Залишається притулитись до стіни, заплющити очі і чекати.

Мій сусід, мабуть, не єврей. Він не обрізаний, а крім того (це одна з небагатьох речей, які я дізнався до того часу) у нього світла шкіра, масивне обличчя і статура, а це характерне для поляків неєврейського походження. Він вищий за мене на цілу голову, але фізіономія його достатньо приязна, як це буває тільки в тих, хто не страждає від голоду.

Я спробував спитати його, чи він знає, коли нас впустять. Він повернувся до санітара, подібного на нього, мов брат-близнюк, який стояв у кутку і курив; вони перекинулись кількома словами і разом засміялися, не відповідаючи, немов мене тут не було; відтак один з них взяв мою руку і подивився на номер, тоді вони засміялися ще голосніше. Усім відомо, що сто сімдесят чотири тисячі — це італійські євреї, ті самі італійські євреї, які прибули два місяці тому, усе адвокати й доктори, їх була сотня з гаком, а тепер їх тільки сорок, вони не вміють працювати і дають вкрасти свій хліб, їх лупцюють зранку до вечора; німці звуть їх zwei linke Hände (дві ліві руки), їх зневажають навіть польські євреї, бо ті не знають їдишу.

Санітар вказує товаришеві на мої ребра, немов я — труп в анатомічному театрі, вказує на повіки, на роздуті щоки, на тонку шию, згинається і натискає вказівним пальцем на мою гомілку і звертає увагу іншого на глибоку вм’ятину, яку залишає палець у блідій, аж восковій плоті.

Я шкодую, що заговорив до поляка — мені здається, що я зроду, ніколи в житті ще не зазнавав такої пекучої образи, як тепер. Санітар, схоже, скінчив свої пояснення цією своєю мовою, якої я не розумію і яка для мене звучить жахливо; він повертається до мене і каліченою німецькою милостиво підсумовує для мене їхню розмову: Du Jude kaputt. Du schnell Krematorium fertig (ти єврей пропав, ти скоро крематорій і кінець).


Минає ще кілька годин, поки всіх хворих зарахують у бараки, роздадуть їм сорочки і заповнять їхні картки. Я, як завжди, останній; якийсь тип у новісінькій смугастій робі питає мене, де я народився, який мій фах «у цивільному житті», чи маю дітей, якими хворобами хворів, ціла купа запитань, та яка з них користь, це просто така хитромудра гра, аби лиш з нас насміятися. І це має бути шпиталь? Нас тримають тут голяка на ногах і ставлять усякі запитання.

Врешті й переді мною теж відчинились двері, і я ввійшов у приміщення для спання.

Тут теж, як всюди, нари у три яруси, три ряди в цілому бараці, розділені двома вузенькими проходами. Нар тут сто п’ятдесят, хворих близько двохсот п’ятдесяти — отже, по двоє майже на кожних нарах. Хворі на верхніх нарах, притиснуті до стелі, практично не мають як сидіти; вони трохи висовуються з нар, їм цікаво подивитися на нинішніх прибульців, це найцікавіший момент дня, завжди можна зустріти когось знайомого. Мене призначили на нари номер 10; і — о чудо! — вони порожні. Я з насолодою простягаюсь, це вперше, відколи я в концтаборі, у мене є спальне місце тільки для мене. Попри голод, не минає й десяти хвилин, як я засинаю.


Ка-Бе — це лиш тільки лімб пекла. Фізичні напасті тут відносно незначні, крім голоду та пов’язаних з хворобами страждань. Тут не холодно, не примушують працювати і не б’ють, якщо не допуститися якогось серйозного огріху.

Підйом о четвертій, і для хворих теж; треба застелити ліжко і помитися, але тут не поспішають і не надто суворо стежать. О пів на шосту роздають хліб, його можна зручно порізати на тонкі скибки і спокійно їсти лежачи; потім можна знову поспати, аж до роздачі супу опівдні. Аж до шістнадцятої триває Mittagsruhe, пообідній відпочинок; о цій порі часто відбуваються лікарські огляди та прийом лікування, тоді треба зійти з нар, зняти сорочку і вишикуватись в ряд перед лікарем. Вечірню пайку теж роздають в ліжко; після цього, о двадцять першій, усе світло, крім тьмяного ліхтаря нічного охоронця, гасне і западає тиша.

…І вперше, відколи я в концтаборі, підйом захоплює мене у глибокому сні, а пробудження є поверненням з ніщоти. Під час роздачі хліба здалеку з-за вікон у темному повітрі чутно, як заграв оркестр: це наші здорові товариші виходять шикуватись на роботу.

З Ка-Бе музику чути погано: долинає настійний і монотонний згук великого барабана і тарілок, але музичні фрази на їх тлі вимальовуються тільки іноді, залежно від примх вітру. Ми перезираємось на своїх нарах, бо всі відчуваємо, якою інфернальною є ця музика.

Мелодій небагато, якийсь десяток, щодня ті самі, зранку і ввечері: марші та народні пісні, любі кожному німцеві. Вони зберігаються закарбовані в нашій свідомості і будуть останньою річчю з концтабору, яку ми забудемо: це голос табору, відчутне вираження його геометричного божевілля, прагнення інших спочатку розчавити нас як людей, а потім поступово вбити.

Коли грає ця музика, ми знаємо, що там, надворі в тумані, рушають маршем, мов роботи, наші товариші; їхні душі мертві, і музика жене їх, як вітер сухе листя, заміняючи їм силу волі. Сили волі більше нема — кожен такт музики перетворюється на крок, на рефлекторне скорочення безсилих м’язів. Німці таки домоглися свого. Десять тисяч людей стали єдиною сірою машиною з чіткими обрисами, вони не думають і не бажають, вони крокують.

Під час виходу і повернення в’язнів у табір завжди присутні есесівці. Хто може позбавити їх права спостерігати за цим влаштованим ними самими видовиськом, за цим хороводом згаслих людей, які, загін за загоном, зникають у тумані і виринають з нього? хіба може бути реальніший доказ їхньої перемоги?

Пацієнти Ка-Бе теж відчули на собі все це — вихід на роботу і повернення, цей гіпнотичний, безконечний ритм, який вбиває думку і згладжує страждання; вони цього зазнали і зазнаватимуть ще. Але треба було вийти з пут тих чарів, щоб зрозуміти, що це — треба було почути цю музику ззовні, як ми її чули з Ка-Бе і як ми її згадуємо тепер, після визволення і відродження, коли не мусиш їй підкорятися, не мусиш піддаватися, щоб зрозуміти, з якої добре продуманої причини німці створили цей нелюдський ритуал, і чому навіть нині, коли пам’ять повертає нам котрусь з тих невинних пісеньок, кров зупиняється нам в жилах, і ми усвідомлюємо, що це неабияке щастя — повернутися з Аушвіца живим.


У мене є двоє сусідів по нарах. Вони лежать цілий день і цілу ніч пліч-о-пліч, шкіра біля шкіри, валетом, мов зодіакальні Риби — ноги одного лежать біля голови другого.

Один з них — Вальтер Бонн, ввічливий і досить освічений голландець. Він бачить, що я не маю чим різати хліб, позичає мені свого ножа, а потім пропонує продати мені його за пів пайки хліба. Я торгуюся, а відтак відмовляюся, подумавши, що в Ка-Бе завжди знайдеться хтось, хто мені його позичить, а поза Ка-Бе він коштує лише третину пайки. Але через це ввічливість Вальтера не зникає, і опівдні, з’ївши свою баланду, він добре вилизує свою ложку (як тут заведено робити перед тим, як позичати її, щоб очистити і не змарнувати залишків їжі, які до неї пристали) і сам мені її простягає.

— Чим ти хворий, Вальтере? — Körperschwäche, виснаження організму. Це найгірша хвороба — вона невиліковна, опинитися в Ка-Бе з цим діагнозом небезпечно. Якби не набрякла щиколотка (і він показує мені її), через яку він не може виходити на роботу, він нізащо не дав би себе госпіталізувати.

Про такі небезпеки в мене ще досить невиразні уявлення. Усі говорять про них непрямо, натяками, а коли я щось питаю, дивляться на мене і мовчать.

Значить, правду говорять про селекції, газові камери, крематорій?

Крематорій. Вальтерів сусід раптом прокидається і сідає на нарах: хто тут говорить про крематорій? що діється? чому не дають спокійно поспати? це польський єврей, альбінос, немолодий, з худим, добротливим лицем. Його звати Шмулек, він коваль. Вальтер коротко пояснює йому.

Що, der Italeyner, італієць не вірить в селекції? Шмулек думає, що говорить німецькою, але насправді говорить їдишем; я ледве його розумію, і тільки тому, що він хоче, щоб я зрозумів. Він робить Вальтерові знак замовкнути — мовляв, він сам спробує мене переконати:

— Покажи мені свій номер — ти номер 174517. Ця нумерація почалася вісімнадцять місяців тому і стосується Аушвіца та підпорядкованих йому таборів. Тепер тут, у Буні-Моновіці, нас десять тисяч; разом з Аушвіцом та Біркенау буде тисяч тридцять. Wo sind die Andere? де решта?

— Може, їх перевели в інші табори?.. — припускаю я.

Шмулек хитає головою і повертається до Вальтера:

— Er will nix verstayen, — він не хоче розуміти.


Але дуже скоро мені таки судилося це зрозуміти, і то коштом самого Шмулека. Ввечері двері бараку відчинились, якийсь голос крикнув: «Achtung!» — і все стихло, запала мертва тиша.

Ввійшли два есесівці (в одного з них багато нашивок, може, це офіцер?), їхні кроки пролунали в бараці так, ніби він порожній; вони стали розмовляти з головним лікарем, той показав їм журнал, тицяючи пальцем то тут, то там. Офіцер занотував щось у книжечці. Шмулек торкнувся мого коліна: «Pass’ auf, pass’ auf» — «Дивись».

Офіцер мовчки і байдуже походжає між нарами, а за ним лікар; у руці у нього нагайка, він шмагає край ковдри, що звисає з верхніх нар, хворий поспіхом поправляє її. Офіцер іде далі.

Ще в одного жовте обличчя; офіцер зриває з нього ковдру, той здригається, офіцер мацає йому живіт і каже: «Gut, gut», — і йде далі.

І ось він зупинив погляд на Шмулеку; витягає книжечку, дивиться на номер нар і на витатуюваний номер. Зверху я добре все бачу: він поставив хрестик біля Шмулекового номера. Тоді пішов далі.

Дивлюсь на Шмулека, бачу позаду очі Вальтера і більше нічого не питаю.

Наступного дня, замість звичної групи одужалих, до виписки приготували дві окремі групи. Перших поголили, постригли і послали в душ. Другі вийшли неголені, без свіжих пов’язок і не прийнявши душ. З ними ніхто не прощався, ніхто не передавав через них повідомлень здоровим товаришам.

Серед них був і Шмулек.

Так непримітно і стримано, без бутафорії і без гніву, бараками Ка-Бе щодня ходить смерть, торкаючись то одного, то другого. Відходячи, Шмулек залишив мені ложку і ніж. Ми з Вальтером уникали поглядів один одного і довго мовчали. Відтак Вальтер спитав мене, як мені вдається так довго зберігати свою пайку хліба, і пояснив, що свій хліб він зазвичай розрізає вздовж, щоб мати ширші шматки, на які зручніше намазувати маргарин.

Вальтер багато що пояснює мені: Schonungsblock означає барак для відпочинку, там є тільки легкі хворі або ті, хто одужує, або ж ті, хто не потребує лікування. Серед них принаймні п’ятдесят більш чи менш серйозно хворих на дизентерію.

Їх оглядають що три дні. Вони стають у чергу вздовж коридору; в кінці стоять два бляшані тазики та санітар з журналом, годинником і олівцем. Хворі підходять по двоє і повинні довести, на місці і відразу, що діарея у них ще держиться; для цього їм відведено точно одну хвилину. Тоді вони мають показати результат санітарові, який виносить судження; потім вони швидко миють тазики у призначеному для цього кориті і підходять двоє наступних.

Серед тих, хто чекає, дехто корчиться, судомно намагаючись стримати дорогоцінний доказ ще двадцять, ще десять хвилин; інші, які в той момент не мають що показати, напинають жили і м’язи у протилежному зусиллі. Санітар, покусуючи олівець, безпристрасно кидає погляд то на годинник, то на зразки, які йому демонструють один за одним. У сумнівних випадках бере тазик і йде показати лікареві.

… До мене прийшли — це П’єро Сонніно, римлянин. «Ти бачив, як я його обмахлював?» У П’єро досить легка форма ентериту, він тут уже двадцять днів, йому тут добре, він відпочиває і гладшає, на селекції йому начхати, він вирішив залишитися в Ка-Бе до кінця зими будь-яким коштом. Його метод полягає в тому, що він стає в чергу за якимось хворим зі справжньою дизентерією, що гарантує йому успіх; коли підходить його черга, він просить його допомоги (за яку віддячує баландою або хлібом), і якщо той погоджується, а санітар на мить відвертається, він в тисняві підміняє тазик, і діло зроблене. П’єро знає, чим ризикує, але досі все йшло йому гладко.


Та головне в житті Ка-Бе не це. Не фатальні хвилини селекцій, не гротескні епізоди перевірок на діарею та воші, і навіть не хвороби.

Ка-Бе — це теж концтабір, але без фізичних злигоднів. Тому до того, хто ще зберіг зерно свідомості, свідомість ця повертається; впродовж довжелезних порожніх днів там не говорять вже про голод і роботу — там ми усвідомлюємо, на що нас перетворили, що у нас забрали, чим є це наше життя. Саме в Ка-Бе, у цей період відносного спокою, ми зрозуміли, якою вразливою є наша особистість, збагнули, що вона у набагато більшій небезпеці, ніж наше життя; і давні мудреці, замість напоминання «пам’ятай, що мусиш померти», мали б остерегти нас перед цією ще більшою небезпекою, яка нависла над нами. Якби можна було з концтабору передати вільним людям вістку, вона б полягала саме в цьому: стережіться, щоб вам не довелось зазнати у ваших домах того, чого ми зазнаємо тут.

Під час роботи мучишся і не маєш часу думати; наші домівки — лише збляклий спогад. Але тут у нас вдосталь часу: попри заборону, ми ходимо один до одного, від одних нар до других, і знай розмовляємо. Дерев’яний барак, напхом напханий людськими стражданнями, повниться словами, спогадами, які породжують новий біль. «Heimweh» — так називається німецькою цей біль; це гарне слово, воно означає «туга за домом».

Ми знаємо, звідки прийшли — спогади про зовнішній світ населяють наші сни і наше неспання, ми з подивом виявляємо, що не забули нічого, будь-який спогад, що спливає, постає перед нами з болісною гостротою.

Але ми не знаємо, куди йдемо. Нехай навіть ми переживемо хвороби і уникнемо селекцій, нехай витримаємо роботу і голод, які нас виснажують: але що потім? Тут ми, тимчасово звільнені від лайки і биття, маємо змогу заглибитись у себе й поміркувати, і тоді стає зрозуміло, що звідси ми не вийдемо. Нас привезли сюди в запломбованих вагонах; ми бачили, як пішли в нікуди наші жінки і наші діти; ми стали рабами, сто разів німо крокували на роботу і назад, мертві душею ще до того, як наспіє наша безіменна смерть. Ми не повернемось. Звідси не повинен вийти ніхто, хто б міг, разом з витисненим на тілі тавром, принести світові лиху вість про те, на що тут, в Аушвіці, людина посміла перетворити людину.

## Наші ночі


Після двадцяти днів у Ка-Бе рана моя практично загоїлася, і, хоч як прикро мені було, мене виписали.

У самій цій процедурі нічого примітного нема, але після неї настає болісний і небезпечний період повернення. Того, хто не має особливих зв’язків, після виходу з Ка-Бе не повертають у його попередній блок і команду, а на основі невідомих критеріїв посилають у будь-який інший барак і на будь-яку іншу роботу. Ба більше — з Ка-Бе виходять голими; виписаним видають «новий» (тобто, не той, який ви залишили на вході) одяг і взуття, якими треба терміново і ретельно зайнятися, щоб пристосувати до своєї фігури, а це тягне за собою працю і витрати. Треба знов дістати собі ложку і ніж; врешті, а це найважливіша обставина, ви опиняєтеся непрошеним у невідомому середовищі, серед незнайомих і ворожих вам людей, над вами начальник, вдачі якого ви не знаєте, а тому його важко стерегтися.

Людська здатність викопати собі нору, оточити себе шкаралупою, спорудити навколо себе крихку захисну оболонку навіть у позірно безнадійних обставинах, просто дивовижна і заслуговує глибшого вивчення. Це наполеглива праця задля пристосування, почасти пасивна і несвідома, а почасти активна: забити цвях над нарами, щоб вночі вішати туди взуття; укласти з сусідами негласну угоду про ненапад; відчути звичаї і закони кожної конкретної команди та конкретного блоку і підкоритись їм. Завдяки цій праці через кілька тижнів можна досягти певної рівноваги, певного ступеня безпеки супроти непередбачених обставин; тепер ви маєте своє лігвище, травма міграції подолана.

А той, кого виписують з Ка-Бе голим і майже завжди недолікованим, почувається так, ніби його викинули у темряву і холод міжзоряного простору. Штани з нього спадають, черевики натирають, на сорочці нема ґудзиків. Він прагне людського спілкування, а всі від нього відвертаються. Він беззахисний і вразливий, мов немовля, і все ж вранці йому доведеться йти на роботу.

Саме в такому стані опиняюсь і я, коли після різних обов’язкових адміністративних процедур санітар передає мене турботі Blockältester — блокового старости. Але відразу інша думка сповнює мене радістю: мені пощастило, це блок Альберто!

Альберто — мій найкращий друг. Йому всього двадцять два роки, на два менше, ніж мені, але ніхто з нас, італійців, не проявив такої здатності пристосовуватися, як він. Альберто прибув у концтабір з піднесеною головою і живе тут неушкоджений і незламаний. Він першим з усіх зрозумів, що життя тут — це війна; він не робив собі поблажок, не марнував часу на скарги та жалісливість до себе і до інших, а відразу, першого ж дня став до бою. Йому допомагають його розум та інстинкт; він міркує слушно, а часто не міркує, та все одно має слушність. Він розуміє все на льоту — знає трохи французьку і розуміє те, що йому говорять німці та поляки. Відповідає він італійською і жестами, його розуміють, і він відразу викликає симпатію. Він бореться за своє життя, але приязний до всіх. Він «знає», кого треба підкупити, кого треба уникати, кого можна розжалобити, а кому слід чинити опір.

І все ж він не озлобився (і якраз через цю його чесноту пам’ять про нього є для мене дорогою і близькою). Я завжди вбачав у ньому, і вбачаю ще тепер, рідкісну постать сильної і лагідної людини, проти якої безвладні сили ночі.

Проте мені не вдалося домогтися, щоб мене призначили на одні нари з ним, і Альберто теж не зміг цього зробити, хоч у блоці 45 він вже користувався певною популярністю. Шкода, бо мати товариша по нарах, якому можна довіритися чи принаймні порозумітися з ним, є неоціненною перевагою; крім того, тепер зима, ночі довгі, і оскільки ми змушені ділитися потом, запахом і теплом з кимось, хто лежить під тою самою ковдрою на нарах шириною сімдесят сантиметрів, дуже бажано, щоб це був друг.


Взимку ночі довгі, і на сон нам дається досить значний відрізок часу.

Галас у блоці потроху стихає; уже понад годину тому скінчилася роздача вечірнього раціону, і тільки якийсь упертюх далі шкрябає вже блискуче дно своєї миски, прискіпливо розглядаючи її у світлі лампи, зморщивши чоло від напруженої уваги. Інженер Кардош ходить поміж нарами і перев’язує поранені ноги та нагноєні мозолі — такий у нього підробіток; охочих відмовитися від шматка хліба взамін на полегшення мук від хронічних виразок, які цілий день кривавлять при кожному кроці, є багато, і таким способом інженер Кардош вирішив для себе проблему виживання.

Із задніх дверей нишком і обережно озираючись, заходить пісняр. Він сідає на нарах Вахсмана, а навколо нього відразу збирається уважна і мовчазна зграйка людей. Він співає їдишем безконечну баладу, завжди ту саму, римованим чотиривіршем, сповнену покірливої і проникливої туги (а може, так вона мені запам’яталася, бо чув я її у той час і в тому місці?); судячи з небагатьох зрозумілих мені слів, це укладена ним самим пісня, в якій він розповідав усе про життя в концтаборі, з найменшими подробицями.

Дехто проявляє щедрість і винагороджує пісняра дрібкою тютюну або мотком нитки; інші ж зосереджено слухають, але не дають нічого.

Раптом лунає заклик, і це є останньою подією дня: «Wer hat kaputt die Schuhe?» (у кого порвались черевики?) — тут же сорок-п’ятдесят претендентів на заміну взуття здіймають шалений галас і кидаються в Tagesraum з розпачливим оскаженінням, добре знаючи, що в найкращому випадку бажане одержить десяток тих, хто прибіжить першим.

Тоді западає тиша. Світло гасне перший раз на кілька секунд, щоб попередити тих, хто щось шиє, що треба сховати дорогоцінну голку з ниткою; відтак десь далеко б’є дзвін, нічна сторожа займає свої пости і світло гасне всюди остаточно. Нам залишається лиш роздягтися і лягти.


Я не знаю, хто мій сусід по нарах; не певен навіть, що це завжди та сама людина, бо бачив його лице тільки кілька секунд під час сум’яття підйому, так що його спину і ноги я знаю набагато краще, ніж обличчя. Він не з моєї команди і лягає на нари лише в той момент, коли западає тиша; загортається в ковдру, відпихає мене своїм кістлявим боком, повертається до мене спиною і відразу починає хропти. Притиснувшись спиною до його спини, я намагаюсь відвоювати трохи площі на сіннику; поступово тисну попереком об його поперек, тоді повертаюся і пробую натиснути коліньми, беру його за щиколотки і намагаюсь відсунути його ноги трохи далі, щоб вони не були біля мого обличчя; але все намарне — він набагато важчий за мене і немов закам’янів уві сні.

Змирившись, я так і лежу наполовину на дерев’яному краю нар, примушений до нерухомості. Але я такий втомлений і приголомшений, що невдовзі теж сповзаю в сон, і сниться мені, що сплю я на залізничній колії.

Ось-ось прибуде поїзд; чутно, як сопе локомотив — насправді це сопе мій сусід. Я ще не настільки запав у сон, щоб не помітити цієї подвійної природи локомотива. Це точно такий самий локомотив, який нині притяг в Буну вагони, що їх нам веліли розвантажувати — я впізнаю його, бо, як і тоді, коли він проїхав повз нас, тепер теж відчувається жар, який випромінює його чорне крило. Він пихкає, він щораз ближче, ось-ось наїде на мене, але так ніколи й не наїжджає. Сон мій дуже тонкий, немов серпанок, за бажання я можу його роздерти. Я це зроблю, я хочу його роздерти, щоб забратися з колії. Ну ось, я захотів і прокинувся, але прокинувся не зовсім, тільки трохи, на верхньому щаблі шкали між несвідомістю і свідомістю. Очі мої заплющені, і я не хочу розплющувати їх, щоб не дати сну втекти, але чую звуки: цей далекий свист, я певен цього, мені не сниться, це свистить не локомотив з мого сну, це пролунало насправжки — свист цей долинає з вузькоколійки, що веде на будівельний майданчик, де працюють також вночі. Довга, протяжна нота, тоді ще одна, нижча на півтон, потім знову перша нота, але коротка і обірвана. Свист цей важливий, а навіть дуже істотний; ми чули його так часто, що він асоціюється нам зі стражданнями примусової праці і концтабірного життя, він став їх символом і відразу викликає в уяві їх образ, як це буває з мелодіями та запахами.

Біля мене — моя сестра, хтось з моїх друзів і ще чимало людей. Усі мене слухають, а я розповідаю саме це: про свист у три ноти, про тверду лежанку, про мого сусіда, якого я хочу посунути, але боюся розбудити, бо він сильніший за мене. Детально розповідаю також про наш голод, про перевірку на вошивість і про капо, який вдарив мене по носі, а тоді послав умитися, бо в мене з носа пішла кров. Це величезна, фізична, невимовна насолода — бути у себе вдома, серед приязних людей і мати так багато про що розповісти; але тут я усвідомлюю, що слухачі мої мене не слухають. Ба більше — їм цілком байдуже: вони безладно перемовляються між собою, немов мене тут нема. Моя сестра дивиться на мене, підводиться і без слова виходить.

Тоді в мені народжується невтішний біль, схожий на біль у ранньому дитинстві, про який зберігся лиш невиразний спогад — це біль у чистому стані, його не пом’якшує відчуття реальності та усвідомлення зовнішніх обставин, це біль, від якого плачуть діти; і я волію знов піднятися на поверхню, та цього разу свідомо розплющую очі, щоб мати гарантію, що я справді прокинувся.

Сон все ще у мене перед очима, ще теплий, а я, хоч і прокинувся, далі сповнений навіяною ним тривогою; і тоді я згадую, що це не просто якийсь сон, а той самий сон, який сниться мені, відколи я тут, не один раз, а багато разів, з невеликими змінами подробиць і оточення. Тепер я при повній свідомості і навіть згадую, що розповів про цей сон Альберто і що він, на моє здивування, звірився мені, що цей самий сон сниться і йому, і ще багато кому, а може й усім. Чому це так? Чому щоденний біль так невідступно виражається у наших снах, у вічно повторюваній сцені про розповідь, якої ніхто не слухає?

…Міркуючи так, я намагаюся скористатися цією миттю неспання і струсити з себе рештки тривоги від попереднього сну, щоб не зіпсувати собі наступного. Я сідаю, зіщулившись, у темряві, озираюсь і прислухаюсь.

Чутно, як сплячі дихають і хроплять, дехто стогне або говорить. Багато хто плямкає губами і рухає щелепами. Їм сниться, що вони їдять, — це теж наш колективний сон. І сон цей безжалісний, він, мабуть, відомий тому, хто вигадав міф про Тантала. Ми не просто бачимо страви, ми відчуваємо їх в руці, чітко і виразно, вбираємо їхній багатий і сильний запах; дехто навіть підносить їх собі до вуст, але тоді якийсь випадок, щоразу інший, перешкоджає, і жест цей не завершується. Тоді сон розлітається, розсипається на свої складові частини, які відразу знову збираються докупи, і сон починається спочатку, такий самий, хоч трохи інший; і в кожного з нас це триває безперервно, щоночі і впродовж всього сну.


Минула вже, мабуть, двадцять третя година, бо вже пожвавилось ходіння до відра, яке стоїть біля нічної сторожі. Це непристойна мука і невитравний сором: що дві-три години ми мусимо вставати, щоб позбутися великої кількості води, яку вдень змушені вбирати у формі баланди, тамуючи голод; ввечері ця сама вода збирається у нас на щиколотках і біля очей, надаючи потворної подібності всім обличчям, а її виведення примушує нирки до виснажливої праці.

Річ тут не тільки у ходінні до відра; за правилами, той, хто останнім іде в повне відро, сам мусить спорожнити його в нужнику; за тими ж правилами вночі з барака можна вийти тільки в нічному одязі (у сорочці і трусах), повідомивши свій номер охоронцеві. З цього випливає, як і можна передбачити, що нічний охоронець постарається звільнити від цього обов’язку своїх друзів, співвітчизників і промінентів; до того ж табірні старожили настільки вигострили собі слух, що навіть лежачи на своїх нарах, вони чудесним чином вміють визначити, виключно за звуком струменя, який ллється у відро, чи рівень не перебуває на небезпечній межі, і тому їм майже завжди вдається уникати цього обов’язку. Тому кандидатів на винос відра в кожному бараці є досить обмежена кількість, тоді як загалом за ніч треба винести принаймні двісті літрів, а це значить, що відро слід спорожнити десь з двадцять разів.

Тож щоночі найбільшим є ризик для нас, недосвідчених і непривілейованих, коли потреба примушує нас іти до відра. Нічний охоронець раптом вискакує зі свого кута, хапає тебе, записує поспіхом твій номер, тицяє пару дерев’яних колодок і відро, а тоді виганяє, тремтячого і заспаного, надвір на сніг. І тобі доводиться тягтися аж до нужника, несучи огидно тепле відро, яке зачіпає голі литки; воно повне поверх всякої міри, а тому з кожним кроком неминуче щось вихлюпується на ноги, тож хоч який відворотний цей обов’язок, завжди краще, якщо пошлють з відром тебе, ніж твого сусіда по нарах.


Так тягнуться наші ночі. Сон Тантала і сон про розповідь є частиною тканини менш виразних образів — денні страждання, зумовлені голодом, биттям, холодом, втомою, страхом і браком приватності, вночі перетворюються на вкрай бурхливі безформні страхіття, які на волі бувають тільки під час нічної лихоманки. Щохвилини прокидаєшся, заклякнувши від жаху, дрижачи всіма членами тіла, тобі здається, що якийсь страшенно лютий голос викрикує тобі наказ незрозумілою мовою. Походи до відра і човгання босих п’яток по дереву підлоги перетворюються уві сні на іншу, символічну процесію: це йдемо ми, сірі й однакові, маленькі, мов мурашва, і великі аж до зірок, притиснуті один до одного, нас безліч на цілій рівнині аж до обрію; іноді ми зливаємося в єдину субстанцію, розбурхане місиво, яке затягує і душить нас; іноді маршируємо колом, без початку і без кінця, сліпнучи від запаморочення і душачись від нудоти, яка від передсердя піднімається до горла; аж поки голод, холод чи переповнений міхур не повертають ці сни до їх звичних форм. Прокинувшись від самого цього кошмару або від незручної пози, ми марно намагаємось розділити його на складові частини і окремо прогнати з поля нашої уваги, щоб захистити від них свій сон; але тільки-но очі заплющуються знов, ми знову відчуваємо, що мозок наш далі працює, виходячи з-під влади нашої волі; він стугонить і клекоче, неспроможний відпочивати, витворює жахливі привиди і з’яви, невтомно вимальовує їх і трусить ними в сірому тумані на екрані наших снів.

Але впродовж цілої ночі, крізь усе це чергування сну, неспання та нічних страхіть, чатує сповнене жаху очікування хвилини підйому — завдяки відомій багатьом таємничій здатності ми спроможні навіть без годинника досить точно передбачити його настання. У час підйому, різний у різні пори року, але завжди задовго до світанку, довго калатає табірний дзвін, і тоді в кожному бараці нічна сторожа закінчує свою зміну: вмикає світло, підводиться, потягується і виголошує щоденний вирок: «Aufstehen», — а частіше польською: «Wstawać».

Мало хто спить аж до самого того слова Wstawać: це занадто болісна мить, щоб навіть найтвердіший сон не розвіявся задовго до неї. Нічний охоронець це знає, і саме тому вимовляє його не наказовим тоном, а тихим і приглушеним голосом, мовби маючи певність, що це оголошення потрапить у вже приготовані вуха, його вислухають і підкоряться.

Чужомовне слово падає на дно душі кожного, мов камінь. «Вставати» — ілюзорний бар’єр теплої ковдри, крихкий панцир сну, нічна втеча від реальності, хоч і повна мук, розсипаються навколо нас, і ми вже безповоротно виринаємо зі сну, вразливі на всяку зневагу, брутально голі і беззахисні. Починається день, такий самий, як кожен інший, такий довгий, що практично неможливо уявити собі його кінець, адже від нього нас відділяє стільки холоду, стільки голоду і стільки втоми; тому краще зосередити увагу і бажання на квадратику сірого хліба, цілком крихітному, але через годину він напевно нам дістанеться, і протягом п’яти хвилин, поки ми його не поглинемо, він становитиме усе, чим тутешні закони дозволяють нам володіти.

Зі словом Wstawać бараком знову проноситься вихор. Усі раптом, без жодного переходу, починають шалено метушитися; злазять вниз і вилазять нагору, стелять свою лежанку, намагаючись водночас і одягатися, щоб не залишати свого добра без нагляду; повітря сповнюється пилюкою настільки, що стає непрозорим; спритніші ліктями проштовхуються крізь натовп, щоб дістатися до вмивальні та нужника до того, як там утвориться черга. Відразу ж на сцену виходять прибиральники, які штурханами і криками виганяють усіх геть.

Прибравши постіль і одягнувшись, я злажу на підлогу і взуваю черевики. Рани на моїх ногах знову відкриваються і починається новий день.

## Робота


До Резника зі мною на нарах спав якийсь     поляк, імені якого ніхто не знав; він був покірливий і мовчазний, мав дві застарілі виразки на гомілках, і вночі від нього відгонило паскудним хворобливим духом; ще у нього був слабкий міхур, то ж він прокидався і будив мене вісім-десять разів за ніч.

Якось увечері він, доручивши мені свої рукавиці, ліг у шпиталь. Півгодини я надіявся, що квартирмейстер забуде, що я залишився сам на своїх нарах, але коли вже відлунав відбій, нари затремтіли, і до мене видряпався якийсь довгов’язий рудий тип, з номером, який вказував, що він француз з Дрансі.

Мати високого товариша по нарах — біда, це означає втрачати години сну; а мені завжди випадали високі, бо сам я малий, а двоє високих разом спати не можуть. Та попри це відразу стало зрозуміло, що Резник не є поганим товаришем. Говорив він мало і ввічливо, був охайний, не хропів, вставав тільки два-три рази за ніч і завжди дуже обережно. Вранці він запропонував, що сам застелить ліжко (а це операція складна і неприємна, і крім того, дуже відповідальна, бо тих, хто погано стелить ліжко, schlechte Bettenbauer, суворо карають), і зробив це швидко й добре; тому я відчув певне швидкоплинне задоволення, коли пізніше, на аппельпляці, побачив, що його приділили у мою команду.

Під час походу на роботу, ковзаючи дерев’яними колодками по замерзлому снігу, ми обмінялися кількома словами, і я дізнався, що Резник — поляк; він прожив двадцять років у Парижі, але розмовляє французькою погано. Йому тридцять років, але, як і всім нам, йому можна дати від сімнадцяти до п’ятдесяти. Він розповів мені свою історію, нині я її вже не пригадаю, але напевно то була болісна, жорстока і зворушлива історія; бо такими є всі наші історії, сотні тисяч історій, усі різні й усі дивовижним чином однаково позначені трагічною неминучістю. Ми розповідали їх один одному по черзі щовечора, вони відбувалися в Норвегії, в Італії, в Алжирі, в Україні, вони такі ж прості й незбагненні, як історії біблійні. А може, вони теж є історіями якоїсь нової Біблії?


Коли ми прийшли на місце роботи, нас відвели на Eisenröhreplatz, тобто майданчик, куди звантажують залізні труби, а тоді все пішло як звичайно. Капо знову зробив переклик, швидко вписав новоприбулого, домовився з цивільним майстром про нинішній обсяг робіт. Тоді передав нас форарбайтерові — бригадирові — а сам пішов спати в будку з інструментами, біля пічки; цей капо не придирається, бо він не єврей, а отже, не боїться втратити посаду. Форарбайтер роздав нам залізні підойми, а своїм друзям — домкрати; відбулася звична бійка за легші підойми, і нині мені не пощастило, мені дістався кривий лом, вагою, певно, з п’ятнадцять кілограмів; я знаю, що навіть просто тримаючи його в руках, через півгодини буду мертвий від втоми.

Потім, кожен зі своїм ломом, ми попленталися, спотикаючись, по талому снігу. Щокроку до наших дерев’яних підошов прилипає трохи снігу й болота, і тоді ми, хитаючись, тягнемо зі собою на ногах ці безформні брили, яких неможливо позбутися; іноді одна з них відривається і здається, ніби одна нога на долоню коротша від другої.

Нині ми маємо звантажити з вагона величезний чавунний циліндр — гадаю, це циліндр для синтезу, важить він, мабуть, кілька тонн. Для нас це краще, бо відомо, що з великими вантажами легше давати собі раду, ніж з малими; адже зусилля тоді більшою мірою діляться між всіма і нам видають адекватні знаряддя; але це небезпечно, не можна відволіктись ні на секунду, досить навіть миттєвої неуважності — і тебе розчавить.

За операцією розвантаження стежить сам майстер Ноґалла, виконроб-поляк, строгий, серйозний і мовчазний. Тепер циліндр лежить на землі, і майстер Ноґалла каже: «Bohlen holen».

У нас аж серце холоне. Це означає «принести шпали», щоб спорудити на грузькому болоті шлях, по якому циліндр треба буде штовхати ломами аж до фабрики. Але шпали загрузли в землі і важать вісімдесят кілограмів; це майже на межі наших сил. Сильніші з нас могли б, працюючи парами, кілька годин носити шпали; а для мене — це чиста мука, тягар врізається мені в кістку плеча, після першої ходки я вже майже глухий і сліпий від зусилля, і готовий на будь-яку підлість, аби лиш уникнути другої.

Спробую стати до пари з Резником, який має вигляд доброго робітника, а крім того, через високий зріст йому доведеться взяти більшу частину ваги на себе. Я знаю — цілком можливо, що Резник з погордою відмовиться і візьме собі в напарники когось іншого, міцнішого; і тоді я попрошусь в нужник і буду там якомога довше, а відтак спробую сховатися, хоч мене напевно відразу знайдуть, висміють і поб’ють; але будь-що краще від цієї роботи.

Але ні — Резник не тільки погоджується, а й сам піднімає шпалу і обережно кладе мені на плече; відтак піднімає другий її кінець, бере собі під ліву пахву, і ми рушаємо.

Шпала обліплена снігом і болотом, з кожним кроком вона б’є мене у вухо, а сніг залітає мені за комір. Через якихось п’ятдесят кроків я вже на межі того, що людина може витримати: коліна мені згинаються, плече болить, мов стиснуте лещатами, я ледве тримаю рівновагу. З кожним кроком відчуваю, як колодки мої засмоктує жадібна грязь, це всюдисуще польське багно, яке монотонним жахом сповнює наші дні.

Я міцно закусую собі губи — відомо, що завдаючи собі невеликого стороннього болю, можна стимулювати і мобілізувати останні резерви енергії. Капо теж це знають — деякі з них луплять нас чисто з жорстокості та брутальності, але бувають й інші, які б’ють нас тоді, коли ми несемо вантаж, майже приязно, супроводжуючи биття заохоченнями і спонуканнями, як це роблять погоничі з роботящими кіньми.

Дійшовши до циліндра, ми скидаємо шпалу на землю, я стою, мов остовпілий, очі порожні, рот роззявлений, руки звисають, і насолоджуюсь ефемерним екстазом тимчасової відсутності болю. В очах мені темніє від виснаження, я чекаю на штовханець, який примусить мене повернутись до роботи, і намагаюсь використати кожну мить очікування, щоб хоч трохи відновити сили.

Але штовханця я не дочекався; Резник торкає мене за лікоть, і ми якомога повільніше повертаємося до шпал. Там тупцюють інші, парами, усі намагаються якомога більше зволікати, перед тим як взяти на плечі вантаж.

— Allons, petit, attrape. — Ця шпала суха і трохи легша, але після другого навороту я підходжу до форарбайтера і прошуся в нужник.

Ми маємо ту перевагу, що наш нужник розташований досить далеко; це дозволяє нам раз на день бути відсутнім трохи довше, ніж нормально, а крім того, оскільки йти туди без супроводу заборонено, Вахсмана, найслабшого і найнезграбнішого з команди, призначили на посаду Scheissbegleiter, «супровідника до вбиралень»; обов’язки цієї посади передбачають, що Вахсман відповідає за нашу гіпотетичну (гіпотеза цілком сміховинна!) спробу втечі, а більш реалістично — за кожне наше спізнення.

Оскільки моє прохання було схвалене, я вирушаю, бредучи серед металобрухту по змішаному з болотом сірому снігу, у супроводі коротуна Вахсмана. З ним я не можу порозумітися, бо в нас немає мови, яку ми обидва знали б; але його товариші сказали мені, що він рабин, а навіть меламед, знавець Тори, а крім того, у себе вдома, в Галичині, він тішився славою цілителя і чудотворця. Я готовий у це повірити, подумавши, як це йому, такому слабосилому, тендітному і лагідному, вдається вже два роки працювати, не захворівши і не померши, а натомість зберегти дивовижну життєву силу у погляді й слові, завдяки якій він проводить довгі вечори, ведучи незрозумілі суперечки на талмудичні теми, їдишем та івритом, з рабином-модерністом Менді.

Нужник є оазою миру. Це тимчасова будка, де німці ще не поставили, за своїм звичаєм, дерев’яних перегородок, які розділяють різні відділення: «Nur für Engländer», «Nur für Polen», «Nur für Ukrainische Frauen»[18] і так далі, а трохи збоку — «Nur für Haftlinge»[19]. Всередині, плече до плеча, сидять четверо голодних гефтлінгів — старий бородатий російський робітник з синьою стрічкою OST на лівій руці, хлопець-поляк з великою білою літерою P на спині і на грудях, англійський військовополонений з начисто виголеним рожевим лицем, в елегантному, чистому і випрасуваному однострої кольору хакі лише з великим клеймом KG (Kriegsgefangener — військовополонений) на спині. П’ятий гефтлінг стоїть на дверях і в кожного цивільного, який входить туди, розпускаючи пояс, терпляче і монотонно питає: «Êtes-vous français?» [20]

Коли я повертаюсь до роботи, бачу, як проїжджають вантажівки з продовольством, це значить, що вже десята, а це година шанована, бо в тумані далекого майбутнього вже проглядається обідня перерва, і з цього очікування вже можна починати черпати енергію.

Ми з Резником робимо ще дві-три ходки, ретельно намагаючись відшукати легші шпали, хоч для цього доводиться йти до віддалених штабелів, але всі найкращі вже забрали, залишається решта, вони страхітливі, з гострими ребрами, важкі від налиплого болота і льоду, з прибитими цвяхами металевими пластинами, до яких кріплять рейки.

Коли по Вахсмана приходить Франц, щоб той пішов з ним по пайки, це значить, що вже одинадцята, ранок майже минув, а про пообіддя ніхто не думає. Тоді об одинадцятій тридцять наряд повертається, і відбувається звичне розпитування — скільки нині дали баланди, якої вона якості, чи нам дістанеться з верху чи з низу казана; я щосили стримуюсь від таких запитань, але не можу не прислухатись жадібно до відповідей і не принюхуватись до диму, який вітер доносить до нас з кухні.

І врешті, мов небесний метеор, мов надлюдський і безособовий божественний знак, проривається полуднева сирена, щоб втамувати нашу втому і наш голод, безіменний і одностайний. І знову все відбувається, як звичайно: усі ми біжимо до барака, стаємо в чергу з простягнутими казанками, всі ми по-тваринячому квапимося просочити свої нутрощі гарячим пійлом, але ніхто не хоче бути першим, бо першому дістається найрідша пайка. Як звикле, капо висміює і лає нас за нашу ненажерливість, він і не думає перемішувати вміст бачка, бо всі знають, що рештки на дні дістануться йому. Тоді настає блаженство (цього разу через наявність їжі у нутрощах) від розслаблення і тепла, що розливається в животі та навколо пічки, в якій дуднить вогонь. Курці скупими і побожними жестами скручують собі убогу цигарку, і одяг усіх, вологий від болота та снігу, густо парує від жару грубки, він тхне псиною і худобою.

Негласна угода вимагає, щоб ніхто не розмовляв — за мить усі сплять, притиснувшись ліктем до ліктя, хтось валиться раптом вперед, але тут же оговтується і знов застигає на місці. За ледве стуленими повіками бурхливо розгортаються сни — ці сни теж завжди однакові. Нам сниться, що ми вдома, у чудовій гарячій купелі. Що ми в себе вдома за столом. Що ми вдома розповідаємо про цей наш безпросвітний труд, про цей наш вічний голод, про це наше рабське спання.

Відтак в глибині повільного нуртування наших шлункових соків утворюється болісний згусток, він росте і жалить нас, долаючи поріг свідомості і позбавляючи радощів дрімоти. Es wird bald ein Uhr sein: майже перша година. Ці слова, мов ненажерливий і швидкоплинний рак, вбивають наш сон і стискають серце тривожним передчуттям; ми прислухаємось до вітру, який свистить надворі, і до легенького шелесту снігу за вікном, es wird schnell ein Uhr sein. Кожен ще чіпляється за свій сон, щоб він його не покинув, але всі наші чуття вже напружені від жаху перед сигналом, який ось-ось пролунає, він уже за порогом, він уже тут…

Ось він. Щось стукнуло об скло — це майстер Ноґалла кинув у вікно сніжку, а тепер невблаганно стоїть за дверима, тримаючи годинник, повернутий циферблатом до нас. Капо підводиться, потягується і каже тихим голосом, не сумніваючись, що його послухають: «Alles heraus», — усім вийти.

Ох, якби можна було заплакати! Ох, якби можна було стати з вітром віч-на-віч, як колись, як рівний з рівним, а не так, як тут, мов позбавлені душі хробаки!

Ми виходимо, кожен підбирає свій лом. Резник втискає голову між плечі, натягає собі на вуха шапку, підносить лице до низького і сірого неба, з якого вихором сиплеться невблаганний сніг: «Si j’avey une chien, je ne le chasse pas dehors  »[21].

## Хороший день


Переконаність у тому, що життя має якусь мету, закорінена в кожній людській клітині, це властивість людської сутності. Вільні люди по-різному називають цю мету і багато думають та сперечаються про її природу; для нас же питання це виглядає простіше.

Тут і нині нашою метою є дотягти до весни. Про інше ми тепер не дбаємо. За цією метою поки що немає іншої мети. Вранці, коли ми шикуємось на аппельпляці і безконечно дожидаємось часу виходу на роботу, а кожен подув вітру проникає нам під одяг і струшує нестримним дрожем наші беззахисні тіла, і все навколо нас сіре, і ми самі сірі, вранці, коли ще темно, усі ми вдивляємось у небо на сході, щоб вгледіти там перші ознаки теплішої пори року, і щодня коментуємо схід сонця: нині трохи раніше, ніж вчора, нині трохи тепліше, ніж вчора, через два місяці, через місяць холод трохи попустить, і в нас буде на одного ворога менше.

Коли нині сонце зійшло з-поза багнистого горизонту, воно вперше було чисте і яскраве. Це польське сонце, холодне, біле і далеке, воно ледь нагріває шкіру, але коли воно очистилось від останніх клаптів туману, безбарвним скупченням людей пробіг шепіт, і коли я теж відчув, як тепло проникає крізь одяг, то зрозумів, як можна поклонятися сонцю.

— Das Schlimmste ist vorüber, — каже Ціґлер, піднімаючи до сонця свої гострі плечі: найгірше минуло. Поруч з нами — гурт греків, тих неперевершених і страхітливих солунських євреїв, затятих, злодійкуватих, мудрих, безжалісних і солідарних, вперто налаштованих вижити, немилосердних супротивників у боротьбі за життя; тих греків, які займають найкращі місця на кухні і на роботі, яких поважають навіть німці і бояться поляки. Вони вже третій рік у таборі, і ніхто краще за них не знає, що таке концтабір; тепер вони стоять, зімкнувшись колом, плече до плеча, і співають свої безконечні монотонні пісні.

Грек Фелісіо знає мене: «L’année prochaine à la maison!» — кричить він мені; і додає: «…à la maison par la Cheminée!»  [22] — Фелісіо був у Біркенау. І вони далі співають, тупають ногами в ритм, упиваються піснями.

Коли ми врешті вийшли за великі концтабірні ворота, сонце стояло вже досить високо, а небо було ясне. Опівдні видно було гори; на заході височіла, знайома і несумірна, дзвіниця Аушвіца (тут є дзвіниця!), а навколо видніли аеростати загородження. Дими з Буни нерухомо зависли в холодному повітрі, видно було навіть вервечку низьких пагорбів, вкритих зеленими лісами; і нам стислося серце, бо всі ми знаємо, що там розташоване Біркенау, там загинули наші жінки, і невдовзі ми самі там загинемо; але бачити його ми не звикли.

Вперше ми помітили, що тут теж обабіч дороги простяглися зелені луки — адже коли сонця нема, лука не здається зеленою.

Але Буна — ні, Буна безнадійно та посутньо сіра і тьмяна. Це безконечне плетиво заліза, бетону, багна і диму само собою є запереченням краси. Її вулиці і будівлі мають такі ж назви, як і ми, що складаються з чисел і літер, або ж нелюдські, зловісні імена. У межах огорожі не росте ані травинка, земля насичена отруйними соками, настояними на вугіллі та нафті, живими там є тільки машини і раби, причому перші живіші від других.

Буна завбільшки з місто; крім німецького керівництва та техніків, там працює сорок тисяч іноземців, і розмовляють там п’ятнадцятьма-двадцятьма мовами. Усі ці іноземці живуть в кількох таборах, зосереджених навколо Буни: це табір англійських військовополонених, табір українських жінок, табір французьких добровольців і ще інші, про які ми не знаємо. Сам наш концтабір (Judenlager, Vernichtungslager, Kazett) дає десять тисяч робітників з усіх країн Європи; ми — раби рабів, нами можуть верховодити всі, а нашим ім’ям є номер, витатуюваний на руці і пришитий до грудей.

Карбідну вежу, яка вивищується посеред Буни і верхівку якої рідко видно серед туману, спорудили ми. Цеглу, з якої вона збудована, ми називали Ziegel, briques, tegula, cegli, kamenny, bricks, téglak, а скріплена вона ненавистю, ненавистю та розбратом, наче Вавилонська вежа — ми так її й називаємо: Babelturm, Bobelturm; і ненавидимо в ній божевільну манію величі наших хазяїв, їхню зневагу до Бога і до людей — до людей, якими є ми.

І всі ми, навіть самі німці, нині відчуваємо, що над цим кам’яним блюзнірством, над цією нахабною спорудою, збудованою на змішанні мов і зведеною як виклик небесам, висить, як у давній казці, прокляття, але не трансцендентне і божественне, а іманентне й історичне.

Як покаже час, фабрика Буни, з якою німці морочилися чотири роки і на якій ми страждали й гинули в незліченних кількостях, не виробила навіть кілограма синтетичного каучуку.

Але нині у неодмінних калюжах, на поверхні яких тремтить веселкова плівка нафти, віддзеркалюється ясне небо. З труб, колод, котлів, які ще не позбулися нічного заморозку, скрапує роса. Розрита земля котлованів, купи вугілля, бетонні блоки видихають легкий туман зимової вологи.

Нині хороший день. Ми оглядаємось навколо, немов сліпі, які прозріли, і перезираємось. Ми ніколи не бачили один одного у сонячному світлі. Дехто усміхається. Якби лиш ми були не такі голодні!

Бо такою вже є людська природа — біль і страждання, зазнані одночасно, не становлять сукупної суми у нашому відчутті, а менші ховаються за більшими, згідно з чітко визначеним законом перспективи. Це для нас дар Божий, бо дає змогу якось жити у концтаборі. Це також причина того, чому у вільному житті так часто говорять, що людині годі догодити; але річ тут не так у нездатності людини до стану абсолютного блаженства, як у завжди недостатньому усвідомленні складної природи стану нещасливості, і саме тому причинам цього стану, численним і з різним ступенем важливості, дається одна-єдина назва — назва найважливішої причини; а коли причина ця волею випадку щезає, ми з болем помічаємо, що за нею є ще одна, а за тією — ще і ще інші.

Тому варто було холодові, який цілу зиму здавався нам єдиним ворогом, зникнути, як ми зрозуміли, що голодні, і, повторюючи ту саму помилку, нині ми кажемо: «Якби лиш ми були не такі голодні!..»

Але як можна уявити собі відсутність голоду? концтабір сам є голодом, ми самі — голод, живий голод.

По той бік дороги працює землечерпалка. Ківш, підвішений за канати, роззявляє зубасті щелепи, на мить зависає, мовби в нерішучості, а тоді налітає на глинисту, м’яку землю і жадібно вгризається в неї, а водночас з кабіни підноситься задоволена хмарка білого, густого диму. Відтак ківш піднімається знову, робить півоберта, випльовує позад себе відкушений шматок, і все повторюється спочатку.

Спершись об заступи, ми зачаровано дивимося. З кожним укусом ковша роти наші змикаються, борлаки, що жалюгідно випирають з-під в’ялої шкіри, танцюють вгору і вниз. Ми неспроможні відвести очей від цього видовища — трапези землечерпалки.

Зіґі має сімнадцять років, він страждає від голоду більше за всіх, хоча й отримує щовечора трохи баланди від свого явно не безкорисного опікуна. Він почав з розповіді про свою домівку у Відні, про свою матір, але потім збився на кухонні теми, і тепер безконечно розказує про якийсь весільний бенкет, зі справжнім жалем згадуючи, як він не доїв там третю тарілку квасолевого супу. Усі цитькають на нього, та не минає й десяти хвилин, як Бела починає описувати нам свої угорські краєвиди, кукурудзяні поля, наводить рецепт солодкої каші з підсмажених кукурудзяних зерен, зі смальцем та спеціями, і… і його проклинають, обзивають, а тоді починає розповідати хтось третій.

Яка слабка наша плоть! Я дуже добре знаю, наскільки марна ця гра нашої голодної уяви, але й сам не можу уникнути цієї пошесті, і перед моїми очима починають танцювати макарони з підливкою, що їх ми — Ванда, Лучана, Франко і я — якраз приготували у сортувальному таборі в Італії, коли нам сказали, що завтра нас повезуть сюди; ми саме їх наминали (вони були такі смачні, жовтуваті й тугі), але, почувши новину, облишили, які ж ми були дурні, які нерозумні — якби ми знали! А якби так сталося ще раз… Безглуздя — якщо є у світі щось певне, то саме це: такого з нами ще раз не станеться.

Фішер, останній з новоприбулих, виймає з кишені пакуночок, загорнений з чисто угорською ретельністю, у ньому — половина ранішньої пайки хліба. Добре відомо, що тільки Великі Номери кладуть свій хліб у кишеню; ніхто з нас, старожилів, неспроможний зберегти свій хліб понад годину. На виправдання цієї нашої неспроможності ходять різні теорії: якщо їсти хліб по трохи, він засвоюється не повністю; нервова напруга, потрібна для того, щоб, попри голод, не торкатися хліба, дуже шкідлива і спричиняє велику слабість; черствіючи, хліб втрачає свої поживні якості, а отже, що раніше його з’їсти, то ситнішим він буде; Альберто твердить, що голод і хліб в кишені — це немов доданки з протилежним знаком, які автоматично скасовують одне одного і не можуть співіснувати в тій самій особі; врешті більшість слушно вважає, що шлунок — найнадійніший сейф від крадіжок і вимагання. «Moi, on m’a jamais volé mon pain!»  [23] — бурчить Давид, плескаючи себе по опуклому череві; але він не може відвести очей від Фішера, який повільно і методично жує, від того «щасливчика», який о десятій ранку все ще володіє половиною пайки хліба: «...sacré veinard, va!»  [24]


Але день нині радісний не тільки через сонце: опівдні нас чекає несподіванка. Крім звичайного ранішнього раціону, ми бачимо у нашому бараці чудовий п’ятдесятилітровий бачок з фабричної кухні, майже повний. Темплер тріумфально дивиться на нас: це він його «організував».

Темплер — офіційний «організатор» нашої команди; у нього винятковий нюх на суп для цивільних, мов у бджіл на квітки. У нас непоганий капо, він дає йому свободу дій, і небезпідставно: Темплер, мов гончак, іде невловними слідами і повертається з безцінною новиною про те, що польські робітники з метанолового цеху, за два кілометри звідси, не доїли сорок літрів супу, бо він згірк, або ж що на запасній колії фабричної кухні стоїть без охорони вагон ріпи.

Нині супу п’ятдесят літрів, а нас п’ятнадцятеро, включно з капо та форарбайтером. Це по три літри на ніс; по одному з’їмо опівдні, крім звичайного раціону, а ще по два літри ходитимемо в барак по черзі пополудні, і нам буде винятково виділено п’ять хвилин перерви в роботі, щоб підкріпитися.

Хіба можна бажати більшого? Навіть робота здається нам легкою, з надією на два літри густої теплої юшки, які чекають нас у бараці. Час від часу до нас підходить капо і питає: «Wer hat noch zu fressen?»  [25]

Це не насмішка, не глузування — оце наше наминання стоячи, похапцем, обпікаючи рот і горло, не даючи собі дихнути, і справді більше схоже на те, як «жеруть» тварини, ніж як «їдять» люди, благоговійно сидячи за столом. «Fressen», «жерти» — це і є відповідне слово, яке ми зазвичай вживаємо.

Майстер Ноґалла все це бачить і заплющує очі на нашу відсутність на робочому місці. Майстер Ноґалла теж здається голодним, і якби не соціальні умовності, він, можливо, не відмовився б від літру нашого гарячого пійла.

Приходить черга Темплера, якому за всезагальною згодою виділено п’ять літрів з дна бачка. Бо Темплер не тільки добрий «організатор», він також спроможний поглинути неймовірні кількості баланди, у нього унікальна здатність випорожнювати кишківник за бажанням і заздалегідь перед можливістю багато поїсти, і завдяки цьому ємність його шлунку просто вражає.

Цим своїм талантом він слушно пишається, і про нього знають всі, включно з майстром Ноґаллою. Оточений вдячністю загалу, наш доброчинець Темплер зачиняється на кілька хвилин у нужнику, звідки виходить радісний і готовий, а тоді, у супроводі всезагальної зичливості, прямує насолодитися плодом трудів своїх:

— Nu, Templer, hast du Platz genug für die Suppe gemacht?[26]

Після заходу сонця лунає сирена Feierabend, кінця робочого дня; і оскільки всі ми принаймні на кілька годин ситі, ніхто не свариться, ми почуваємось добрими, капо не має бажання нас бити, і ми можемо думати про наших матерів та дружин, чого ми зазвичай не робимо. І кілька годин ми можемо почуватися нещасливими так, як почуваються нещасливими люди вільні.

## По цей бік добра і зла


Нам була властива невиправна схильність вбачати в кожній події символ і знак. Уже на сімдесят днів затримувалася Wäschetauschen, тобто церемонія зміни білизни, і наполегливо кружляла чутка, що змінної білизни бракує з тієї причини, що через наближення лінії фронту німцям стало неможливо транспортувати в Аушвіц нові вантажі, а тому визволення вже близько; паралельно ходила протилежна інтерпретація, буцімто затримка зміни білизни є певним знаком цілковитої ліквідації табору найближчим часом. Але зміна білизни таки відбулася і, як звикле, концтабірне керівництво подбало про те, щоб це сталося несподівано і одночасно в усіх бараках.

Бо треба знати, що в таборі тканина — річ дефіцитна і становить цінність; а єдиним способом для нас роздобути собі шматину, щоб витирати ніс або зробити онучу, є відрізати полу сорочки якраз в момент зміни білизни. Якщо сорочка з довгими рукавами, відрізають рукави; якщо ж ні, то задовольняються прямокутником з подолу або ж відпорюють одну з численних латок. У кожному разі потрібно трохи часу, щоб роздобути голку з ниткою і виконати цю операцію з певною майстерністю, щоб при здачі не було видно, що сорочка пошкоджена. Брудну і подерту білизну купою перевозять у табірну кравецьку майстерню, де її більш-менш латають, а тоді дезінфікують парою (але не перуть!) і знову роздають в’язням; тому, щоб оберегти білизну від такого знівечення, її намагаються міняти якомога несподіваніше.

Але завжди чийсь чіпкий погляд проникає — цього не уникнути — під брезент вантажівки, що виїздить з дезінфекції, і тоді за кілька хвилин весь концтабір уже знає, що Wäschetauschen таки відбудеться і що цього разу роздаватимуть навіть нові сорочки, від партії угорців, яких привезли три дні тому.

Новина відразу набула розголосу. Усі незаконні власники других сорочок, вкрадених, «організованих» або чесно куплених за хліб, щоб захиститися від холоду або щоб вкласти капітал, нагромаджений під час періоду добробуту, поквапились на біржу, сподіваючись дістатися туди вчасно, щоб обміняти запасну сорочку на споживчі товари ще до того, як хвиля нових сорочок чи принаймні певність у їх надходженні безповоротно знецінить їхній товар.

На табірній біржі завжди жваво. Хоч будь-який обмін (ба більше, будь-яка форма володіння) прямо заборонений і хоч часті облави, влаштовані капо чи старостами, час від часу розганяють усіх без розбору — продавців, покупців та цікавих — все ж у північно-східному кутку табору (невипадково це найдальший від есесівських бараків край концтабору), тільки-но команди повертаються з роботи, постійно збирається безладне збіговисько, влітку просто неба, а взимку — в умивальні.

Тут десятками товчуться люди, доведені голодом до розпачу, з розхиленими вустами і блискучими очима — оманливий інстинкт штовхає їх туди, де виставлений на продаж товар робить ще нестерпнішими тортури шлунка і посилює виділення слини. У найкращому випадку вони мають жалюгідних півпайки хліба, яку коштом болісного зусилля зекономили зранку, у нерозумній надії, що трапиться нагода вигідного бартеру з кимось недосвідченим, хто необізнаний з теперішнім курсом. Дехто з них з дикою терплячістю купує за півпайки літр баланди, з якої, відійшовши вбік, методично виймає нечисленні шматки картоплі, що лежать на дні; після цього вимінює її знов на хліб, а хліб — ще на один літр баланди, який піддається тій же процедурі, і так далі аж до повного нервового виснаження або ж поки хтось з обдурених, спіймавши їх на цьому, не дасть доброї научки, виставляючи на всезагальне посміховисько. До того ж різновиду належать ті, хто приходить на біржу продати свою єдину сорочку; вони добре знають, що станеться, коли за найближчої нагоди капо помітить, що під курткою вони голі. Капо спитає, що вони зробили з сорочкою; це запитання суто риторичне, формальність, потрібна лише для того, щоб зачепити тему. Вони скажуть, що сорочку їм вкрали в умивальні; відповідь ця теж суто ритуальна, і ніхто не сподівається, що в це повірять; бо навіть каміння в концтаборі знає, що у дев’яноста випадків зі ста той, хто не має сорочки, продав її з голоду і що, зрештою, вони самі відповідають за свою сорочку, бо вона належить таборові. Тоді капо їх поб’є, їм видадуть іншу сорочку, і раніше чи пізніше все почнеться з початку.

Професійні торговці мають на біржі свої звичні місця; першими серед них є греки — нерухомі й мовчазні, мов сфінкси, вони сидять навпочіпки за своїми мисками з густою баландою, плодом їхньої праці, їхніх комбінацій та їхньої національної солідарності. Греків залишилося вже дуже мало, але вони зробили вельми важливий внесок у формування обличчя концтабору та міжнародного жаргону, який тут є в ужитку. Усі знають, що caravana — це казанок, а la comedera es buena значить, що юшка добра; слово, яке означає загальне поняття крадіжки, klepsi-klepsi, явно грецького походження. Ці нечисленні залишки єврейської колонії в Солуні, які розмовляють двома мовами, іспанською та грецькою, і які чим тільки не займаються, є взірцями конкретної, земної, усвідомленої мудрості, в якій зливаються традиції всіх середземноморських цивілізацій.

Мудрість ця у концтаборі реалізувалася у систематичних і добре обміркованих крадіжках, захопленні теплих місць, а також здобутті монополії на бартерній біржі, але через це не варто забувати, що завдяки своїй огиді до даремної жорстокості, своїй дивовижній переконаності в тому, що людську гідність можна зберегти принаймні потенційно, греки у таборі були найбільш згуртованою, а під цими оглядами й найбільш цивілізованою національною спільнотою.

На біржі можна знайти фахівців з крадіжок на кухні — кишені їхніх курток завжди надимаються якимись таємничими потовщеннями. Якщо ціна на баланду майже стабільна (півпайки хліба за літр), то квотування ріпи, моркви та картоплі надзвичайно примхливе і дуже залежить, між іншими чинниками, також від сумлінності та корумпованості чергових сторожів на складах.

Продають тут і махорку. Це відходи тютюну у вигляді твердих трісок, які офіційно продаються у кантині, пакетиками по п’ятдесят грамів, за «преміальні талони», що їх у Буні роздають нібито кращим працівникам. Роздають їх нерегулярно, дуже скупо і явно несправедливо, так що більшість талонів врешті-решт опиняються, прямим чином або ж через зловживання владою, у руках капо та промінентів; проте преміальні талони Буни ходять на табірному ринку як валюта, а вартість їхня змінюється у строгій відповідності до законів класичної економії.

Були періоди, коли за преміальний талон можна було купити одну пайку хліба, потім — одну з чвертю, а навіть одну з третиною; у певний день курс дійшов до півтори пайки, але тоді запаси махорки в кантині перестали поповнювати і, за браком покриття, валюта ця впала раптом до чверті пайки. В інший період спостерігалося зростання курсу з однієї особливої причини: зміни охорони в жіночому блоці після прибуття контингенту здорових польських дівчат. Бо преміальний талон дає також право доступу в жіночий блок (кримінальним та політичним, але не євреям, та вони від цього обмеження і не страждають); зацікавлені стали швидко й активно їх скуповувати, що спричинило ревальвацію, яка, зрештою, тривала недовго.

Мало хто серед звичайних гефтлінгів намагається здобути махорку, щоб курити самим; переважно її виносять з табору, і вона опиняється в цивільних працівників Буни. Ось досить поширена схема «комбінації»: зекономивши якимось чином пайку хліба, гефтлінг інвестує її в махорку; тоді обережно зв’язується з цивільним «аматором», який купує махорку, здійснюючи оплату готівкою — тобто, кількістю хліба, вищою від вкладеної початково. Свій прибуток гефтлінг з’їдає, а раціон, що залишився, знову пускає в оборот. Подібні спекуляції встановлюють зв’язок між внутрішньою економікою табору та економічним життям зовнішнього світу; коли випадково настав перебій у постачанні тютюну цивільному населенню Кракова, факт цей, подолавши бар’єр з колючого дроту, який відділяє нас від решти людства, тут же вплинув на ділову активність у концтаборі, спричинивши виразне піднесення курсу махорки, а отже, і преміальних талонів.

Цей приклад відображає тільки найпростішу схему; складнішим є наступний випадок. Гефтлінг купує за махорку або за гроші, а може, й отримує в подарунок від якогось цивільного сорочку — огидну, подерту, брудну ганчірку, яка, одначе, все ще має три отвори, крізь які можна сяк-так просунути руки й голову. Якщо вона просто поношена і не має слідів штучного знівечення, під час Wäschetauschen шматина ця вважається сорочкою і дає право на обмін; щонайбільше той, хто її покаже, може отримати певну кількість штовханів за те, що так погано дбав про збереження казенного одягу.

Тому в межах концтабору великої різниці в цінності між сорочкою, вартою цієї назви, і латаною-перелатаною ганчіркою нема; вищезгаданому гефтлінгу буде неважко знайти товариша, який володіє сорочкою у товарному стані і який не може використати її, бо з причин місця роботи, незнання мови або ж власної до цього неспроможності не має ніяких стосунків з цивільними працівниками. Товариш задовольниться скромною кількістю хліба взамін, а під час наступної Wäschetauschen становище певним чином знов урівняється, бо добра і погана білизна розподіляється за цілковито випадковим принципом. Але перший гефтлінг зможе пронести добру сорочку контрабандою в Буну і продати згаданому вище цивільному (або будь-кому іншому) за чотири, шість, аж до десяти пайок хліба. Ця така висока прибутковість відображає ризик, якого зазнає той, хто виходить з табору з більш, ніж однією сорочкою або ж повертається без сорочки.

Є чимало варіацій на цю тему. Дехто не вагається і дозволяє зняти з своїх зубів золоті коронки, щоб продати їх в Буні за хліб або тютюн; але зазвичай така угода здійснюється через посередника. «Малий номер» помічає багатий зубний протез у якогось «великого номера», тобто новоприбулого, який тут недавно, але вже достатньо здичів від голоду і крайнього напруження концтабірного життя; «малий» пропонує «великому» три або чотири пайки хліба готівкою за те, щоб той дозволив зняти коронки. Якщо великий погоджується, малий платить, відносить золото в Буну і, через знайомство з якимось вартим довіри цивільним, від якого можна не боятися доносу або обману, дістає прибуток від десяти до двадцяти і більше пайок, які видаються йому поступово, по одній або дві щоденно. З цього приводу слід зауважити, що, на відміну від того, що відбувається в Буні, чотири пайки хліба становлять найбільшу суму оборудок, які укладаються в межах концтабору, адже там практично неможливо ані укладати угоди в кредит, ані вберегти більшу кількість хліба від жадібності інших та власного голоду.

Торгівля з цивільними є характерним елементом таборів праці і, як ми бачили, визначає їх економічне життя. Зрештою, це злочин, який концтабірні правила прирівнюють до «політичних» злочинів; тому за нього карають особливо суворо. Гефтлінг, спійманий на Handel mit Zivilisten — торгівлі з цивільними — якщо не має впливової підтримки, опиняється в Ґляйвіці III, Яніні або в Гайдебреку на вугільних шахтах; це означає смерть від виснаження впродовж кількох тижнів. Крім того, самого цивільного працівника, його співучасника, можуть виказати відповідним німецьким органам і засудити до перебування у таборі знищення на таких самих умовах, що й у нас, на різний строк, наскільки мені відомо, від п’ятнадцяти діб до восьми місяців. Робітників, яких таким чином карають, при вступі в концтабір теж роздягають, але їхні особисті речі зберігаються на відповідному складі. Їм не ставлять тавра і не голять голову, з чого їх легко впізнати, але під час всього періоду покарання вони виконують ту саму роботу, що й ми, і підлягають тій самій дисципліні — за винятком, звісна річ, селекцій.

Вони працюють в особливих арбайтскомандах і не мають ніяких контактів зі звичайними гефтлінгами. Адже для них концтабір є покаранням, і якщо вони не помруть від виснаження чи хвороби, то мають непогані шанси повернутися в людське суспільство; якби вони могли спілкуватися з нами, це становило б отвір у стіні, яка робить нас мертвими для світу, і пролило б світло на ту таємницю, під якою приховують наш стан від вільних людей. А для нас концтабір не є покаранням; для нас не передбачено жодного строку, і табір є просто призначеним для нас способом існування в лоні німецького суспільного організму, без часових обмежень.

Одна секція нашого табору призначена саме для тих цивільних працівників усіх національностей, які мають перебувати тут протягом більш чи менш довгого часу за свої незаконні стосунки з гефтлінгами. Ця секція відділена від решти концтабору колючим дротом і називається E — Lager, а її мешканці звуться E — Häftlinge. «E» — це перша літера слова Erziehung, яка означає «виховання».

Усі описані досі комбінації базуються на контрабанді матеріалів, що належать концтаборові. Тому есесівці намагаються суворо придушувати їх — навіть золото наших зубів є їхньою власністю, бо незалежно від того, чи вийняте воно з щелеп живих чи мертвих, усе воно раніше чи пізніше опиняється в їхніх руках. Тому природно, що вони роблять усе можливе, аби золото не покидало меж концтабору.

Але крадіжкам як таким керівництво концтабору ніяким чином не запобігає. Це доводить відверте потурання, з яким есесівці ставляться до контрабанди в зворотному напрямку.

Тут загалом все простіше. Ідеться про те, щоб вкрасти — або перехопити вже вкрадені — різноманітні знаряддя, інструменти, матеріали, вироби тощо, з якими ми щоденно маємо справу в Буні під час роботи; пронести їх ввечері у концтабір, знайти клієнта і здійснити обмін на хліб або баланду. Така торгівля точиться надзвичайно інтенсивно; єдиним і нормальним шляхом постачання деяких товарів, необхідних для нормального життя в таборі, є крадіжка в Буні. Типовими прикладами є крадіжки мітел, фарби, електричних проводів, шмаровидла для взуття. Прикладом може слугувати торгівля шмаровидлом.

Як ми вже згадували, концтабірні правила велять, щоб взуття щоранку було намазане шмаровидлом і почищене, і кожен блоковий староста відповідає перед есесівцями за виконання цього правила людьми з його бараку. Тому можна б припустити, що кожному баракові періодично видають це шмаровидло, але це не так — тут працює інший механізм. Треба ще сказати, що ввечері кожен барак одержує трохи більшу кількість баланди, ніж сума належних йому пайок; зайвину на свій розсуд розподіляє блоковий староста, який насамперед обдаровує своїх друзів та підопічних, а потім наділяє прибиральників, нічних охоронців, контролерів вошей та всіх інших промінентів на посадах у бараці. Те, що залишається (а кожен тямущий блоковий староста вміє зробити так, щоб щось залишалося завжди), витрачається на покупки необхідного.

Далі зрозуміло: ті гефтлінги, яким трапиться в Буні нагода наповнити свій казанок машинним мастилом (чи чимось іншим — годящою для цієї мети вважається будь-яка чорна і масна субстанція), прийшовши ввечері в табір, систематично обходять бараки, поки не знаходять блокового старосту, який не має цього товару або ж хоче запастися ним на майбутнє. Зрештою, кожен барак переважно має свого звичного постачальника, з яким домовлено про постійне щоденне відшкодування, за умови, що він постачатиме шмаровидло щоразу, як запас його буде кінчатися.

Щовечора біля дверей усіх Tagesräume терпляче стовбичать гуртки постачальників; годинами вони стоять під дощем або снігом і збуджено обмінюються інформацією про коливання цін та вартість преміального талона. Час від часу один з них відходить від гурту, іде ненадовго на біржу, а відтак повертається з останніми новинами.

Крім уже названих, є ще безліч інших товарів, які можна знайти в Буні і які можуть придатися в блоці, сподобатися блоковому старості чи зацікавити промінентів. Жарівки, щітки, звичайне мило і мило для гоління, напилки, кліщі, мішки, цвяхи; продають тут і метиловий спирт, з якого роблять питво, і бензин, який використовують для примітивних запальничок — незвичайних досягнень таємного концтабірного ремісництва.

У цьому складному переплетінні крадіжок і переходу краденого з рук в руки, яким сприяє глуха ворожнеча між есесівцями та цивільним керівництвом Буни, першорядна роль відведена Ка-Бе. Ка-Бе є тим місцем, де опір найменший, клапаном, через який можна найлегше обійти правила і уникнути нагляду начальства. Усі знають, що саме санітари викидають на ринок за низькою ціною одяг та взуття померлих і селекціонованих, яких вивозять в Біркенау голими; саме санітари й лікарі виносять в Буну виділені їм сульфаніламідні препарати, продаючи їх цивільним за продукти.

Крім того, санітари мають величезні прибутки від торгівлі ложками. У концтаборі новоприбулим ложок не дають, хоч напіврідку баланду споживати без них неможливо. Ложки виробляють у Буні тайкома у вільний час гефтлінги, які працюють як кваліфіковані робітники у командах ковалів та бляхарів; це грубі і важкі знаряддя, зроблені з кованої бляхи, часто із заточеним руків’ям, щоб вони водночас могли слугувати ножем для нарізання хліба. Самі виробники продають їх прямо новоприбулим: проста ложка коштує половину пайки, ложка-ніж — три чверті пайки хліба. Існує правило, що в Ка-Бе можна ввійти з ложкою, але вийти з нею не можна. Санітари вилучають ложки в одужалих у момент виписки, ще до того, як ті одягнуться, і пускають їх у продаж на біржі. Додавши до ложок одужалих ложки померлих та селекціонованих, санітари щодня дістають прибуток від продажу приблизно п’ятдесяти ложок. А виписані зі шпиталю змушені повертатися на роботу у невигідному становищі, бо їм доводиться виділити половину хлібної пайки на придбання нової ложки.

І врешті, Ка-Бе є головним клієнтом крадіїв і скупником того, що крали в Буні, — добрих двадцять літрів баланди, яку отримує Ка-Бе, виділяється щодня у фонд закупівлі найрізноманітніших товарів у відповідних спеціалістів. Хтось краде тонку гумову трубку, яку в Ка-Бе використовують для клізм та шлункових зондів; хтось пропонує кольорові олівці та чорнило, потрібні для складної звітності канцелярії Ка-Бе; термометри, скляні пробірки та хімічні реактиви покидають склади Буни в кишенях гефтлінгів і знаходять застосування в лазареті для медичних потреб.

Не хочу бути нескромним, але мушу додати, що саме в нас з Альберто з’явилась ідея вкрасти кілька сувоїв міліметрового паперу для термографів у сушильному цеху і запропонувати їх головному лікареві Ка-Бе, підказавши, що їх можна застосувати для діаграм пульс-температура.

Як підсумок можна сказати, що крадіжки в Буні, за які карає цивільне керівництво, дозволяють і заохочують есесівці; крадіжки в концтаборі, з якими щосили борються есесівці, цивільні вважають нормальними операціями обміну; крадіжки серед гефтлінгів загалом караються, але покара стосується однаково серйозно і злодія, і обкраденого. Тепер нехай читач поміркує, що могли означати в концтаборі наші слова «добре» і «погано», «слушно» і «неслушно»; нехай кожен подумає, на основі змальованої картини та наведених прикладів, наскільки наше звичайне уявлення про мораль могло зберегтися по цей бік колючого дроту.

## Пропащі і врятовані


Таким — як це ми вже розповідали і розповідатимемо ще — є неоднозначне життя в таборі. У наші дні цим суворим життям живуть, викинуті на дно, багато людей, але кожен протягом відносно короткого часу; тому можна замислитись над тим, чи справді варто і слушно зберігати пам’ять про ці нечувані умови людського життя.

На це запитання нам хочеться відповісти ствердно. Бо ми переконані, що нема такого людського досвіду, який був би позбавлений сенсу і не вартував би аналізу, і що, розглядаючи цей особливий світ, про який ведемо мову, можна навіть дійти деяких фундаментальних висновків, хоча й не завжди позитивних. Нам би хотілось поговорити про те, що концтабір був значною мірою також гігантським біологічним і суспільним експериментом.

Тисячі індивідів різного віку, стану, походження, мови, культури та звичаїв опиняються за колючим дротом, їх примушують жити у незмінному, контрольованому, ідентичному для всіх режимі, за якого жодна потреба не задовольняється повністю — це ж ідеальні умови для експериментатора, який хоче встановити, що є невід’ємним, а що набутим у поведінці людинитварини в умовах боротьби за життя.

Ми не віримо у найочевидніший і найлегший висновок: буцім людина є за своєю суттю брутальною, егоїстичною і нерозумною істотою, і саме так вона поводиться, коли позбавити її всіх цивілізаційних інститутів, і що «гефтлінг» — це і є людина без гальм. Ми радше схильні думати, що з цього можна виснувати тільки те, що супроти потреби і нестерпних фізичних злигоднів чимало соціальних звичаїв та інстинктів просто замовкають.

Натомість вартим уваги здається нам ось який факт: виявляється, що серед людей є дві дуже виразно розмежовані категорії — врятовані і пропащі. Інші пари протилежностей (добрі і лихі, мудрі і дурні, боягузливі і відважні, нещасні і щасливі) далеко не такі чіткі, здаються менш внутрішньо притаманними, а насамперед допускають численніші і складніші проміжні варіанти.

Поділ цей набагато менш очевидний у звичайному житті; у нормальних умовах людині нечасто трапляється занапаститися, бо зазвичай вона не самотня, а її висхідні та низхідні траєкторії пов’язані з долею її близьких; тому тільки у виняткових випадках людина безмежно нарощує свою могутність або безперервно скочується від поразки до поразки аж до повного краху. Крім того, кожен, як правило, володіє резервами — духовними, фізичними, а також грошовими — які зменшують ймовірність катастрофи чи поразки супроти вимог життя. Слід ще додати, що відчутну амортизаційну дію виконує закон і моральне чуття, яке є законом внутрішнім; адже країна вважається тим більш цивілізованою, чим мудрішими й ефективнішими є ті її закони, які не дозволяють убогому бути занадто убогим, а сильному бути занадто сильним.

А в концтаборі все по-іншому — тут боротьба за виживання безнадійна, бо кожен тут розпачливо і люто самотній. Якщо якийсь Нуль Ахтцен спіткнеться, ніхто не простягне йому руки; скоріше знайдеться хтось, хто відштовхне його з дороги, бо нікому нема діла до того, чи ще один «мусульманин» (саме цим словом, Muselmann, невідомо з якої причини називали слабких, неспроможних і приречених на селекцію) брестиме щодня на роботу; а якщо хтось якимось дивом, проявивши дику терплячість та хитрість, вигадає якусь нову комбінацію, яка дозволить йому уникнути найважчої роботи, чи якийсь новий прийом, який дасть йому кілька зайвих грамів хліба, він триматиме це в таємниці, і за це його поважатимуть та цінуватимуть; він черпатиме з цього свою суто особисту користь, стане сильнішим, а тому його боятимуться, а той, кого бояться є, ipso facto, кандидатом на виживання. Іноді в історії та в житті проявляється жорстокий закон, згідно з яким «хто має, то дасться йому, хто ж не має, забереться від нього». У концтаборі, де людина самотня, а боротьба за життя зводиться до її первісного механізму, цей несправедливий закон діє відкрито і визнається всіма. З пристосованими, з сильними і хитрими індивідами начальство само охоче підтримує зв’язки, іноді майже товариські, сподіваючись пізніше якось скористатися з цього. Але з «мусульманами», людьми, які прямують до свого кінця, не варто й словом перекинутись, бо і так відомо, що вони будуть нарікати і розповідати про те, що вони їли вдома. Тим паче не варто зав’язувати з ними дружбу, бо вони не мають в таборі важливих знайомств, не їдять нічого, крім пайки, не працюють у привілейованих командах і не знають ніяких таємних способів, як щось «організувати». І, насамкінець, усім відомо, що тут вони ненадовго, що через кілька тижнів від них не зостанеться нічого, крім жмені попелу в якомусь поблизькому таборі та викресленого номера в табірному реєстрі. Хоч вони належать до незчисленної юрми собі подібних, у коловороті якої вони ненастанно крутяться, живуть і страждають вони в глухій, інтимній самотності, у самотності помирають і зникають, не залишивши сліду ні в чиїй пам’яті.

Результат цього безжалісного процесу природного відбору можна прочитати в статистиці, яка фіксує зміни населення таборів. У 1944 році в Аушвіці з давніх в’язнів-євреїв (про інших тут не згадуватимемо, бо вони були в інших умовах), kleine Nummer, малих номерів, нижче від ста п’ятдесяти тисяч, вижило тільки кілька сотень; жоден з них не був звичайним гефтлінгом, що животів у звичайних командах і задовольнявся звичайним раціоном. Живими залишилися тільки лікарі, кравці, шевці, музиканти, кухарі і молоді привабливі гомосексуали, друзі або земляки когось з табірного начальства; крім того, особливо безжалісні, енергійні і жорстокі індивіди, які зайняли посади капо, блокових старост та інші (на ці місця їх призначали есесівці, які, роблячи такий вибір, показали, що володіють диявольським знанням про людську душу); і, врешті, ті, хто, навіть не маючи особливих посад, завдяки своїй хитрості та енергійності завжди вміли успішно «організувати» собі життя, здобуваючи таким чином, крім матеріальної вигоди та репутації, також поблажливість і повагу з боку табірних можновладців. Той, хто не зумів стати «організатором», «комбінатором» або «промінентом» (які жорстоко промовисті ці слова!), врешті-решт стає «мусульманином». У житті існує ще третій шлях, і саме він є нормою; але в концентраційному таборі його не існує.

Найпростіше — капітулювати; для цього досить виконувати всі отримані накази, їсти тільки свою пайку, дотримуватися дисципліни в таборі і на роботі. Досвід показав, що прожити таким чином більш, ніж на три місяці, можна тільки у виняткових випадках. Усі «мусульмани», що йдуть в газову камеру, мають ту саму історію, тобто не мають історії; вони природним чином скотилися по похилій аж на дно, мов струмки, що впадають у море. Після прибуття в табір, через свою вроджену неспроможність, через невдачу або через якийсь банальний випадок, вони зазнали упокорення ще до того, як змогли пристосуватися; усі їх обганяють, вони роблять спробу вивчити німецьку і зрозуміти щось у пекельній плутанині правил та заборон лише тоді, коли тіло їхнє вже зруйноване, і ніщо не зможе врятувати їх від селекції або від смерті від виснаження. Життя їхнє коротке, але число їх безконечне; саме вони, пропащі Muselmänner, є суттю концтабору; вони, ця безіменна маса, яка весь час оновлюється і весь час залишається тою самою, маса нелюдей, які марширують і працюють мовчки, бо погасла в них Божа іскра, бо вони вже занадто порожні, щоб страждати по-справжньому. Їх важко назвати живими, важко назвати їхню смерть смертю, вони її не бояться, бо занадто виснажені, щоб зрозуміти її.

Їхня безлика присутність живе у моїй пам’яті, і якби я міг охопити в одному образі все зло нашого часу, я б вибрав саме цей образ, такий знайомий мені: худий чоловік з похиленою головою і опущеними плечима, на обличчі і в очах якого не видно й сліду думки.

Якщо пропащі не мають історії, і перед ними лежить тільки одна-єдина широка дорога до згуби, то шляхів до спасіння є чимало, всі вони непрості і несподівані.

Головним шляхом, як ми вже згадували, є приналежність до промінентів. «Промінентами» звуть табірних службовців, починаючи від гефтлінга-старости табору (Lagerältester) до капо, кухарів, санітарів, нічних охоронців і аж до прибиральників бараків та Scheissminister і Bademeister (наглядачів за нужниками і душовими). Зокрема варто згадати тут промінентів-євреїв, бо якщо інші отримували ці посади автоматично після прибуття в табір, з огляду на їхню природну вищість, євреї мусили інтригувати і запекло за них боротися.

Євреї-проміненти становлять сумне і варте уваги явище серед людей. У них зливаються теперішні, минулі й атавістичні страждання і вихована традицією ворожість до чужинців, і це робить з них асоціальних та бездушних монстрів.

Вони є типовим продуктом структури німецьких концтаборів — деяким індивідам у стані рабства пропонується привілейоване становище, певний добробут і непогані шанси на виживання взамін на зраду природної солідарності з товаришами, і напевно знайдуться такі, що погодяться. Така людина не підлягатиме загальним правилам і стане недоторканною; тому вона тим більш зненавиджена і ненависна, чим більшу владу їй надано. Коли такому довірять командувати ватагою нещасливців, дадуть владу над їхнім життям і смертю, він буде жорстоким тираном, бо розумітиме, що інакше його місце займе інший, визнаний більш придатним для цього. Крім того, уся його невтоленна ненависть до гнобителів ірраціональним чином виллється на пригноблених, і він знайде заспокоєння, коли зможе скинути на своїх підлеглих кривду, заподіяну йому зверхниками.

Ми усвідомлюємо, що все це дуже далеке від тої картини, яку зазвичай малюють — буцім пригноблені єднаються якщо не для спротиву, то щоб краще витримати страждання. Ми не виключаємо, що так може бути, коли гніт не перевищує певної межі або коли гнобитель, через свою недосвідченість чи великодушність, це толерує або й сприяє цьому. Але слід зазначити, що у наші дні така ж ситуація суперництва та ненависті між підкореними виникла у всіх країнах, де ступив загарбницький чобіт чужоземців; і це, як і чимало інших людських феноменів, з особливо суворою очевидністю проявилося в концтаборах.

Про промінентів, які не були євреями, можна сказати менше, хоч їх було набагато більше (жоден гефтлінг-арієць не був позбавлений посади, нехай скромної). Цілком природно, що вони були тупі й жорстокі, якщо згадати, що були то здебільшого звичайні карні злочинці, яких взяли з німецьких в’язниць саме для того, щоб призначити наглядачами в концтаборах для євреїв; ми вважаємо, що їх дуже ретельно відбирали, бо відмовляємось вірити, що ті людські покидьки, яких ми там бачили, представляють середній взірець не те що німців загалом, а навіть німецьких в’язнів зокрема. Важче пояснити, чому в Аушвіці німецькі, польські та російські політичні проміненти змагалися в брутальності зі звичайними злочинцями. Але відомо, що в Німеччині кваліфікувалися як політичні злочини також такі вчинки, як підпільна торгівля, незаконні стосунки з єврейками, крадіжки у партійних функціонерів. «Справжні» політичні в’язні жили і гинули в інших таборах, з сумнозвісними тепер назвами, у надзвичайно суворих умовах, але під різними оглядами відмінних від описаних тут.

Та крім посадовців як таких, є велика категорія в’язнів, які, хоч і позбавлені долею початкових переваг, виключно власними силами виборюють собі право на виживання. Треба йти проти течії; щодня і щогодини боротися з втомою, з голодом, з холодом та спричиненою ними пасивністю; чинити опір ворогам і не мати співчуття до суперників; вигострювати винахідливість, тренувати терплячість, напружувати волю. Чи навіть придушити в собі будь-яку гідність, погасити будь-яку іскру сумління, ставати до бою як звір проти інших звірів, віддатися на волю потаємних сил підсвідомості, які дозволяють цілим племенам і окремим людям витримати у жорстокі часи. Чимало було способів, які ми вимудровували і застосовували на ділі, щоб не померти — їх стільки ж, скільки людських вдач. Кожен з них передбачає виснажливу боротьбу кожного проти всіх, а чимало з них вимагає компромісів та відступу від власних переконань. Якщо не було якихось могутніх і прямих втручань долі, тоді вижити, не відмовившись від жодного свого морального принципу, судилося тільки дуже небагатьом людям, вищим за всіх, людям, які стоять на рівні святих і мучеників.

На прикладі історій Шепшеля, Альфреда Л., Еліаса та Анрі ми спробуємо показати, якими способами можна було врятуватися.


Шепшель живе в концтаборі вже чотири роки. Він бачив, як навколо нього гинуть тисячі йому подібних, починаючи з погрому, який вигнав його з рідного села в Галичині. Колись він мав жінку і п’ятеро дітей та успішну лимарну крамницю, але вже давно відвик думати про себе інакше, як про мішок, який треба періодично наповнювати. Шепшель не дуже сильний, не дуже відважний і не дуже злий; він також не особливо хитрий, і йому не вдалося влаштуватися так, щоб можна було хоч іноді передихнути, тому він вдається тільки до дрібних принагідних вивертів, до «комбінацій», як їх тут називають.

Час від часу він краде в Буні мітлу і продає її блоковому старості; коли йому вдається зекономити трохи капіталу у вигляді хліба, він позичає інструмент у блокового шевця, свого земляка, і кілька годин працює на себе; він уміє зробити підтяжки для штанів з переплетеного електричного дроту. Зіґі сказав мені, що бачив, як в обідню перерву він співав і танцював перед хатиною робітників-словаків, які кілька разів віддячували йому залишками своєї баланди.

Сказане може спонукати думати про Шепшеля з поблажливою симпатією, як про бідолаху, в душі якого більше не залишилось нічого, крім простого первісного бажання жити, і який відважно провадить свою маленьку боротьбу, щоб не загинути. Але Шепшель винятком не був, і коли трапилася нагода, він, безпідставно сподіваючись вислужитися в очах блокового старости і висунути свою кандидатуру на посаду мийника казанів, не вагаючись, доніс на Мойші, свого співучасника по крадіжці на кухні, і того засудили до шмагання батогами.


Історія інженера Альфреда Л. показує, крім усього іншого, наскільки необґрунтованим є міф про початкову рівність між людьми.

У себе вдома Л. керував дуже великою фабрикою хімічних виробів, і його ім’я знали (і досі знають) у промислових колах цілої Європи. То був здоровий чолов’яга років п’ятдесяти; не знаю, як його арештували, але в табір він прибув, як усі: голий, самотній і нікому не відомий. Коли я з ним познайомився, він дуже підупав, але на обличчі в нього збереглися сліди дисциплінованої і методичної енергійності; у той час його привілеї обмежувалися до щоденного чищення казана польських робітників; робота ця, на яку він не знати яким чином здобув виключне право, давала йому півказанка баланди щоденно. Цього, звісно, не вистачало, щоб задовольнити його голод; проте ніхто ніколи не чув, щоб він скаржився. Ба більше — він небагатослівно натякав на якісь грандіозні таємні резерви, на якусь надійну і прибуткову «організацію».

І це підтверджував його вигляд. Л. «тримав лінію»: руки й обличчя у нього були завжди чисті, він на рідкість самовіддано що два тижні прав свою сорочку, не чекаючи на щодвомісячну зміну (треба пам’ятати, що випрати сорочку означає знайти мило, знайти час, знайти місце у тисняві умивальні; навчитися уважно сторожити мокру сорочку, не відводячи ні на мить очей, і одягати її на себе, ясна річ, ще вологу, у тихий час, коли погасне світло); він мав спеціальні дерев’яні виступці, в яких ходив у душ, а його смугаста роба, чиста і нова, була йому досконало по фігурі. Фактично Л. цілковито набув вигляду промінента ще задовго до того, як став ним; тільки через багато часу я дізнався, що все це виставляння напоказ свого добробуту було плодом неймовірно наполегливих зусиль Л., який за кожну окрему покупку платив хлібом з власного раціону, зазнаючи таким чином додаткової нужди.

План його був далекосяжний, а це особливо варте уваги, бо замислив він усе це в середовищі, де панувала ментальність тимчасового, і Л. виконував його з жорсткою внутрішньою дисципліною, не шкодуючи ні себе, ні, тим паче, товаришів, які переходили йому дорогу. Л. знав, що між тим, щоб вважатися сильним і стати ним насправді, всього один крок, і що всюди, а особливо в концтаборі, де панує всезагальна зрівнялівка, респектабельний вигляд є найкращою гарантією, що до тебе будуть мати респект. Він доклав усіх зусиль, щоб не змішатися з натовпом: працював з показним завзяттям, за нагоди також дуже переконливо підганяючи ледачих товаришів; уникав щоденних бійок за краще місце у черзі по пайку, щодня отримував свій раціон баланди першим, хоч перша порція завжди була дуже рідкою, зате блоковий староста хвалив його за дисциплінованість. Щоб відрізнятися ще більше, у стосунках з товаришами він завжди поводився максимально чемно, і чемність цю можна було порівняти хіба лише з його абсолютним егоїзмом.

Коли утворилася — про що буде мова далі — хімічна команда, Л. зрозумів, що його час настав; досить було тільки чистого одягу та хоч і худого, але чисто виголеного обличчя посеред стада його брудних і неохайних колег, щоб відразу переконати капо та службу праці, що він належить до врятованих, що він потенційний промінент; тому («хто має, то дасться йому») його, звісно, зарахували до «спеціалістів», призначили головним техніком команди, а дирекція Буни взяла його лаборантом-аналітиком у лабораторію стиролового цеху. Відтак йому доручили екзаменувати новопризначених кандидатів у хімічну команду, щоб оцінити їхні професійні здатності; і він завжди робив це дуже суворо, особливо щодо тих, у кому він відчував імовірних майбутніх конкурентів.

Не знаю, чим скінчилась його історія; але вважаю цілком імовірним, що він уникнув смерті і нині далі живе своїм холодним і безрадісним життям людини, налаштованої завжди бути при владі.


У хімічній команді непоясненним чином з’явився раптом Еліас Ліндцін, номер 141565. Був то карлик заввишки не більше півтора метра, але я ніколи не бачив такої мускулатури, як у нього. Коли він голий, видно, як у нього під шкірою працює кожен м’яз, могутній і рухливий, мов окрема істота; якби його збільшити, не змінюючи пропорцій, його тіло могло б слугувати моделлю для статуї Геркулеса; але на голову краще не дивитися.

Під шкірою волосистої частини голови потворно виступають усі випуклості черепа. Масивний череп здається металевим або кам’яним; всього за палець над бровами видно чорний край відрослого волосся. Ніс, підборіддя, чоло та вилиці мають тверді і компактні обриси, а все обличчя нагадує таран. Від його постаті віє тваринячою життєвою снагою.

За роботою Еліас становить дивовижне видовище; польські майстри й самі німці часом зупиняються помилуватися тим, як працює Еліас. Здається, ніби для нього нема неможливого. Коли ми ледве піднімаємо один мішок цементу, Еліас носить по два, по три, а навіть по чотири, невідомо яким чином утримуючи їх в рівновазі, а коли дріботить своїми короткими кремезними ногами, то з-під свого вантажу кроїть гримаси, сміється, лається, горлає і співає без упину, немов легені у нього з бронзи. Еліас мавпою видряпується на риштування у своїх дерев’яних колодках, впевнено бігає по брусах, що висять над порожнечею; носить по шість цеглин, тримаючи їх у рівновазі на голові; вміє змайструвати собі ложку зі шматка бляхи і ножа з якоїсь залізяки; всюди знаходить сухий папір, дрова та вугілля і вміє за кілька хвилин розпалити вогонь навіть під дощем. Він може працювати кравцем, столяром, шевцем, цирульником; плює він на неймовірну відстань; наспівує досить приємним баском польські пісні та пісні їдишем, яких сам раніше не чув; може поглинути шість, вісім, десять літрів баланди і відразу вернутись до роботи, не страждаючи потім блювотою чи діареєю. Він уміє зробити собі на спині великий горб, а потім кривуляє такою почварою навколо барака, репетуючи і декламуючи щось незрозуміле, щоб розважити табірних можновладців. Я бачив, як він бився з поляком, вищим за нього на цілу голову, і звалив його на землю ударом черепа в живіт, могутнім і точним, мов з катапульти. Я ніколи не бачив, щоб він відпочивав, мовчав чи сидів на місці, ніколи не чув, щоб він колись поранився чи захворів.

Про його життя на свободі ніхто нічого не знає; зрештою, щоб уявити собі Еліаса вільною людиною, потрібне напружене зусилля уяви та логічного мислення. Розмовляє він тільки польською, а ще похмурим і потворним варшавським їдишем; крім того, його неможливо примусити говорити сув’язно. Йому може бути двадцять або сорок років; зазвичай він твердить, що йому тридцять три і що від нього народилося сімнадцятеро дітей, що не є таким вже й неймовірним. Він безперестанку говорить на найрізноманітніші теми, завжди громовим голосом, з пишномовними інтонаціями та бурхливою мімікою причинного. Він мовби завжди звертається до численної публіки, і цілком природно, що публіки йому ніколи не бракує. Ті, хто розуміє його мову, насолоджуються його декламацією, корчачись від сміху, із запалом плескають по його міцних плечах, заохочуючи продовжувати; а тим часом він, лютий і похмурий, метушиться, мов звір, у колі слухачів, напускаючись то на одного, то на другого; хапає раптом своєю невеликою хижою лапою когось за барки, рвучко притягує до себе, випльовує йому в ошелешене лице незрозумілу інвективу, тоді відкидає його назад, мов соломинку і, посеред оплесків та сміху, витягає руки до неба у шаленому пророчому жесті і провадить далі свою сердиту і безумну промову.

Його слава надзвичайного робітника поширилась дуже швидко і, за абсурдним табірним законом, від того часу він практично перестав працювати. Його викликали до себе безпосередньо майстри лише на ті роботи, де були потрібні особливі вміння та сила. Крім надання цих послуг, він наглядав за нашим щоденним банальним увиханням, поводячись нахабно і грубо, зникаючи часто у якихось таємничих справах в хтозна-яких закутках фабрики, звідки вертався з відстовбурченими кишенями, а часто з явно наповненим шлунком.

Еліас краде дуже природно і невинно; при цьому йому властива інстинктивна хитрість диких тварин. Його ніколи не ловлять на гарячому, бо краде він тільки тоді, коли випадає певна нагода; але коли вона вже випадає, Еліас краде неминуче і сподівано, як падає камінь, коли його впустити. Крім того факту, що застукати його важко, цілком зрозуміло, що карати його за крадіжки було б цілковито марною справою — для нього вони є таким самим проявом життя, як дихання і сон.

Можна замислитись над тим, що він за людина, цей Еліас. Може, він божевілець, незбагненний і позбавлений людської логіки, який потрапив у табір волею випадку. Може, він якась рудиментарна істота, пережиток, чужий нашому сучасному світові і краще пристосований до первісних умов табірного життя. А може, він є, натомість, просто витвором табору, тим, чим станемо ми всі, якщо не помремо тут і якщо табір не зникне раніше.

Частка істини є в усіх трьох припущеннях. Еліас витримав нищівну силу ззовні, бо фізично він незнищенний; він витримав руйнування зсередини, бо недоумкуватий. Отже, насамперед він — релікт, який вижив, бо найкраще пристосований, це приклад людини, яка найбільше надається до такого способу життя.

Якщо Еліас повернеться на свободу, він опиниться на маргінесі людського суспільства — у в’язниці або в божевільні. Але тут, у концтаборі, нема злочинців, ані божевільних; злочинців нема, бо нема морального закону, який можна переступити, і нема божевільних, бо поведінка наша чітко визначена, і кожен наш учинок, у свій час і на своєму місці, однозначно є єдиним можливим.

У концтаборі Еліас благоденствує і тріумфує. Він добрий робітник і добрий «організатор», і з такої подвійної причини його з певністю оминають селекції і поважають зверхники та товариші. Для того, хто не має надійних внутрішніх ресурсів, хто не вміє добувати з власного самоусвідомлення силу, необхідну для того, щоб вхопитися за життя, єдиний шлях до спасіння веде до того, чим є Еліас: до слабоумства та тваринячого лукавства. Усі інші шляхи ведуть в нікуди.

У зв’язку зі сказаним хтось, можливо, захоче робити з цього висновки, а може й встановлювати правила для нашого щоденного життя. Хіба нема серед нас Еліасів, більш чи менш подібних до нього? Хіба не бачимо ми навколо індивідів, які не мають мети в житті, позбавлених будь-якої форми самоконтролю та сумління? І вони живуть не всупереч цим своїм недолікам, а точно, як Еліас — завдяки їм.

Це серйозне питання, але ми його не зачіпатимемо, бо тут йдеться про табірні історії, а про людину поза концтабором було вже написано багато. Та одну річ ще варто додати: наскільки можливо судити ззовні і наскільки фраза ця взагалі може мати якесь значення, Еліас, правдоподібно, був людиною щасливою.


Натомість Анрі є людиною найвищою мірою культурною та обізнаною, яка має свою всеохопну і органічну теорію про способи виживання в концтаборі. Йому всього лиш двадцять два роки; він надзвичайно розумний, розмовляє французькою, німецькою, англійською та російською, має блискучу природничу і гуманітарну освіту.

Його брат загинув у Буні минулої зими, і відтоді Анрі порвав усі емоційні зв’язки; він закрився у собі, мов у панцирі, і бореться за життя безупинно, всіма ресурсами, які може почерпнути зі свого бистрого інтелекту та вишуканої освіти. Згідно з теорією Анрі, щоб уникнути знищення, людина може застосувати три методи, не втрачаючи права називатися людиною: це «організація», жалощі і крадіжка.

Сам він практикує всі три методи. Ніхто не вміє краще за Анрі обводити навколо пальця («обробляти», як каже він) англійських військовополонених. У його руках вони стають справжніми курми, які несуть золоті яйця; досить згадати, що в обмін на одну-єдину англійську сигарету в концтаборі можна дістати їжу на цілий день. Якось навіть бачили, як Анрі їсть справжнє яйце, зварене на круто.

Торгівля товарами англійського походження є монополією Анрі, і це його «організація»; але інструментом проникнення до англійців та інших є жалощі. В Анрі делікатне і трохи хтиве тіло та обличчя святого Себастьяна з картини Содоми; очі його чорні й глибокі, борода йому ще не росте, рухається він з млосною природною елегантністю (проте якщо потрібно, він вміє бігати і стрибати, мов кіт, а ємність його шлунка лише трохи поступається шлункові Еліаса). Про ці свої природні таланти Анрі чудово знає, користуючись ними з холодною компетентністю того, хто орудує науковим приладом — і досягає дивовижних результатів. По суті, це було відкриття: Анрі відкрив, що жалощі, будучи почуттям первинним та інстинктивним, чудово проростають, якщо їх там спритно посіяти, якраз у примітивних душах тих тварюк, які нами командують — тих самих, хто не вагається звалити нас з ніг ударом кулака без жодної причини і стусати ногами, коли ми лежимо на землі — і добре усвідомив величезне практичне значення цього відкриття, на якому він заснував свою особисту комерційну справу.

Як іхневмон паралізує великих волохатих гусениць, ранячи їх в єдиний вразливий вузол, так і Анрі поглядом очей оцінює свій об’єкт, son type — «його тип», як він каже; перекидається з ним кількома словами, застосовуючи індивідуальний підхід, і «тип» вже завойований — він слухає його з дедалі більшою симпатією, зворушується через долю нещасливого юнака і невдовзі починає давати прибуток.

Нема такої черствої душі, в якій Анрі не зміг би пробити щілину, якщо постарається. І в концтаборі, і в Буні він має силу-силенну покровителів: це англійські солдати, французькі цивільні робітники, українці, поляки, німецькі «політичні», принаймні четверо блокових старост, кухар, а навіть один есесівець. Але його улюбленим полем діяльності є Ка-Бе; у Ка-Бе Анрі входить вільно, доктор Цитрон і доктор Вайс не лише його покровителі, але й друзі, які кладуть його в шпиталь тоді, коли він хоче, і з тим діагнозом, який він хоче. Це буває, зокрема, перед селекціями і в період важких робіт — щоб «перезимувати», каже він.

Маючи таких солідних друзів, Анрі, цілком природно, рідко вдається до третього методу, тобто до крадіжок; зрештою, на цю тему він розводиться неохоче, що цілком зрозуміло.

Бесідувати з Анрі у хвилини відпочинку дуже приємно. Крім того, це корисно — у таборі нема нічого, про що він не знає, про що він не розмірковує у свій небагатослівний і логічний спосіб. Про свої перемоги він говорить з увічливою скромністю, як про незначну здобич, але охоче і детально розповідає про ті розрахунки, які спонукали його підійти до Ганса і спитати про сина на фронті, а розмовляючи з Отто, натомість, показати свої шрами на гомілці.

Розмовляти з Анрі корисно і приємно; іноді трапляється навіть відчувати його тепло і близькість — здається, ніби тебе з ним єднають якісь узи, а навіть почуття; здається, ніби ти відчуваєш його зболену людську сутність, яка усвідомлює свою незвичайну особистість. Але через мить його смутна усмішка заклякає холодною гримасою, мов тренованою перед дзеркалом; Анрі ввічливо перепрошує («...j’ai quelque chose à faire», «…j’ai quelqu’un à voir»  [27]), і ось він знов на своєму полюванні і далі провадить свою боротьбу — непроникний і далекий, замкнений у своєму панцирі, ворожий до всіх, по-нелюдському хитрий і незбагненний, мов Змій з книги Буття.

Після всіх розмов з Анрі, навіть найсердечніших, я зоставався з легким відчуттям поразки, маючи невиразну підозру, що якимось незбагненним чином я теж був не його співрозмовником, а знаряддям у його руках.

Нині я знаю, що Анрі вижив. Я б багато віддав за те, щоб знати, як він живе на волі, але бачити його мені не хочеться.

## Іспит з хімії


Команда 98, звана хімічною, мала б бути командою спеціалістів.

У день офіційного оголошення про її утворення навколо нового капо на аппельпляці у сірому світлі світанку зібрався невеличкий гурт з п’ятнадцяти гефтлінгів.

Капо був першим розчаруванням — був то знову ж таки «зелений трикутник», професійний злочинець — служба праці не вважала за необхідне, щоб капо хімічної команди був хіміком. Марно намагатися питати його про щось, він не відповість, або у відповідь дістанемо крики і стусани. Зрештою, певну надію подавала його не надто міцна статура і зріст нижче середнього.

Він виголосив коротку промову своєю грубою казармовою німецькою, і розчарування підтвердилось. Вони, значить, хіміки; гаразд, він — Алекс, і якщо вони гадають, що дісталися до раю, то помиляються. Насамперед, аж до дня початку виробництва, команда 98 буде звичайною вантажною командою, приписаною до складу хлориду магнію. Крім того, якщо вони вважають, що вони, Intelligenten, інтелігенти, можуть жартувати собі з ним, райхдойчем Алексом, тоді, Herrgottsacrament, хай йому біс, він їм покаже, аякже, він їм покаже… (стиснувши кулак і виставивши вказівний палець, він махнув ним навскіс у німецькому жесті погрози); і врешті нехай не думають, що когось обдурять, якщо хтось назвався хіміком даремно; іспит, аякже, у найближчі дні буде іспит — іспит з хімії перед тріумвіратом з відділу полімеризації: доктором Гаґеном, доктором Пробстом, доктором інженером Паннвіцем.

Тому, meine Herren[28], ми вже й так змарнували багато часу, команди 96 та 97 вже вирушили, вперед марш, і, на початок, хто буде йти не в крок і порушить стрій, матиме справу з ним.

То був такий самий капо, як усі інші.


Виходячи з концтабору, перед оркестром та есесівським постом, де нас перераховують, марширувати ми маємо по п’ятеро, тримаючи шапку в руці, витягнувши нерухомі руки вздовж тіла і напруживши шию, розмовляти не можна. Далі ми шикуємось по троє, і вже можна спробувати перекинутися кількома словами крізь стукіт десяти тисяч пар дерев’яних підошов.

Хто вони, ці мої товариші-хіміки? Біля мене крокує Альберто, він студент-третьокурсник, цього разу нам теж вдалося не розлучитися. Третього ліворуч від мене я ніколи не бачив, він здається дуже молодим і блідий, як віск, номер його вказує, що він голландець. Три спини переді мною теж мені незнайомі. Назад обертатися небезпечно, я можу збитися з кроку і спіткнутися; та все ж я пробую на мить озирнутись і бачу обличчя Ісса Клаузнера.

Поки крокуєш, нема часу думати — треба пильнувати, щоб не наступити на дерев’яні колодки того, хто шкутильгає перед тобою, і не дати собі наступити тому, хто шкутильгає за тобою; час від часу треба переступати через провід або обходити в’язку калюжу. Я знаю, де ми — я тут вже проходив зі своєю попередньою командою, це H — Strasse, вулиця складів. Кажу це Альберто: ми справді йдемо в напрямку складу хлориду магнію, принаймні це не вигадка.

Ми прийшли, сходимо вниз у просторий вологий підвал, де гуляють протяги; це місце роботи нашої команди, його називають Bude — «будою». Капо ділить нас на три бригади: четверо йдуть вивантажувати з вагону мішки, семеро переносять їх вниз, а четверо складають купою на складі. Ці останні — це я, Альберто, Ісс та голландець.

Нарешті можна поговорити, і кожному з нас те, що сказав Алекс, здається сном божевільного.

Складати іспит з хімії — з цими нашими порожніми обличчями, з голеними черепами, у цьому непристойному одязі. Й іспит, очевидно, буде німецькою; нам доведеться постати перед якимось білявим доктором-арійцем, сподіваючись, що нам не потече з носа, бо він, мабуть, не знає, що носовиків у нас нема, і не буде змоги йому це пояснити. І з нами буде давній наш товариш, голод, і коліна у нас труситимуться, і він напевно відчує цей наш запах, до якого ми вже звикли, але який переслідував нас у перші дні — запах сирої, вареної і перетравленої ріпи та капусти.

Саме так, підтверджує Клаузнер. Значить, німцям так потрібні хіміки? Чи це ще один трюк, новий фокус pour faire chier les Juifs[29]? Чи усвідомлюють вони, яким гротесковим і абсурдним буде цей іспит, до якого примушують нас, уже неживих, уже наполовину недоумкуватих серед цього безрадісного очікування на небуття?

Клаузнер показує мені дно свого казанка. Там, де інші видряпали свій номер, а ми з Альберто нашкрябали наші імена, Клаузнер написав: «Ne pas chercher à comprendre»  [30].

Хоч ми думаємо про це не більше кількох хвилин на день, і навіть тоді дивно відстороненим і байдужим чином, ми добре знаємо, що потрапимо під селекцію. Я знаю, що я не з тих, хто витримує, я надто добре вихований, забагато думаю, виснажуюсь на роботі. А тепер я знаю, що врятуюсь, якщо стану спеціалістом, а ним я стану, якщо складу іспит з хімії.

Нині, у цей день, коли я сиджу тут за столом і пишу, я й сам не переконаний, що ці речі трапились насправді.


Минули три дні, три звичні, нічим не примітні дні, такі довгі, коли вони тривали, і такі короткі, коли скінчилися, і всі вже стомилися вірити, що справді буде іспит з хімії.

Команда скоротилась до дванадцятьох людей: троє зникли звичним для цих місць способом — може, їх перевели в сусідній барак, а може, стерли з лиця землі. З дванадцяти п’ятеро не були хіміками; усі вони відразу попросили Алекса, щоб він відправив їх у їхні попередні команди. Биття вони не уникли, але хтось з начальства несподівано вирішив, що вони мають залишитися як допоміжні робітники хімічної команди.

Алекс спустився у підвал хлориду магнію і викликав нас сімох на іспит. І ось ми, мов семеро незграбних курчат за квочкою, піднімаємось за Алексом сходами до полімерного відділу. Виходимо на сходовий майданчик, на дверях — табличка з трьома славнозвісними іменами. Алекс шанобливо стукає, знімає шапку і входить; чути спокійний голос; Алекс виходить: «Ruhe, jetzt. Warten». — «Мовчки чекати».

А нам це і добре. Коли чекаєш, час минає швидко, не треба щось робити, щоб підігнати його, а от коли працюєш, кожна хвилина минає з трудом, і треба докласти зусиль, щоб виштовхнути її геть. Ми завжди раді чекати, ми можемо чекати годинами у цілковитій, тупій бездіяльності павуків у старій павутині.

Алекс нервує, ходить туди-сюди, а ми щоразу мусимо відсуватись, щоб дати йому дорогу. Ми теж, кожен по-своєму, хвилюємось; не хвилюється тільки Менді. Менді — рабин; він походить з Підкарпатської Русі, де така плутанина народів, що кожен розмовляє принаймні трьома мовами, а Менді говорить сімома. Він знає масу речей, він не тільки рабин, але й войовничий сіоніст, мовознавець, колишній партизан і доктор права; він не хімік, але все одно хоче спробувати, це дрібний, чіпкий чоловічок, відважний і проникливий.

Балла має олівець, й усі напосідають на нього. Ми не певні, що ще спроможні писати, хочемо спробувати.

Kohlenwasserstoffe, Massenwirkungsgesetz  [31]. У голові мені спливають німецькі назви сполук та хімічних законів; я відчуваю вдячність своєму мозкові, я не надто дбав про нього, а він все ще так добре мені служить.

Підходить Алекс. Я ж хімік — що у мене спільного з цим Алексом?

Він стає переді мною, грубо поправляє мені комір куртки, знімає мені шапку і знов натягає на голову, тоді відступає на крок назад, з огидою дивиться на результат і повертається до мене спиною з бурчанням: «Was für ein Muselmann Zugang!» — «Ще один доходяга!»

Двері відчинились. Троє докторів вирішили, що вранці пройдуть шестеро кандидатів. Сьомий вже ні. Сьомим є я, мій номер найбільший, мені доведеться вертатися на роботу. Алекс заходить по мене тільки по обіді — яка невдача, я навіть не можу поспілкуватися з іншими, щоб дізнатись, «що там питають».

Аж ось настала таки моя черга. Ідучи сходами, Алекс похмуро дивиться на мене, він чомусь почувається відповідальним за мій жалюгідний вигляд. Він мене не любить, бо я італієць, бо я єврей і бо я найбільше з усіх інших відрізняюся від його солдафонського ідеалу справжнього чоловіка. Тому, хоч нічого в цьому не петрає і навіть пишається цією своєю некомпетентністю, він виражає свій глибокий сумнів щодо моїх шансів на іспиті.

Ми ввійшли. Там сидить тільки доктор Паннвіц; Алекс, тримаючи шапку в руці, півголосом говорить йому: «…італієць, у таборі тільки три місяці, а вже напівздохлий… Er sagt er ist Chemiker…[32]» — але він, Алекс, має щодо цього сумніви.

Алекса швидко відправляють, а я почуваюсь, мов Едип перед сфінксом. Голова у мене ясна, і в цю хвилину я усвідомлюю, яка велика ставка у цій грі, а все ж відчуваю божевільний імпульс щезнути, уникнути випробування.

Паннвіц високий, худий, білявий; очі, волосся і ніс у нього такі, які повинні мати всі німці, і він пишно возсідає за чудернацьким письмовим столом. Я, гефтлінг номер 174517, стою посеред його кабінету, справжнього кабінету, гарного, чистого і впорядкованого, й мені здається, що всюди, де я торкаюся, залишається брудна пляма.

Скінчивши писати, він підвів очі й глянув на мене.

Від того дня я думав про доктора Паннвіца багато разів і по-різному. Я питав себе, яким було його приватне людське існування; чим він заповнював свій час поза відділом полімеризації та індогерманською самосвідомістю; а зокрема коли я знову став вільною людиною, мені захотілося ще раз побачити його, не з помсти, а просто з моєї цікавості до людської душі.

Тому що то не був погляд людини на людину; якби мені вдалося пояснити глибинну природу того погляду — погляду, яким, немов крізь скляну стіну акваріума, обмінюються дві істоти, що живуть у різних середовищах — я б зумів також пояснити сутність цього великого божевілля, яким був третій Райх.

Усе те, що всі ми думали і говорили про німців, я відчув у той момент напряму. Мозок, який керував цими блакитними очима і цими пещеними руками, говорив: «Це щось переді мною належить до різновиду, який, звісно, треба знищити. Але в цьому конкретному випадку треба спершу впевнитися, що в ньому нема чогось, що можна використати». А в моїй голові немов зернята калатають у порожньому гарбузі: «Блакитні очі і біляве волосся — це, за своєю суттю, зло. Будь-яке порозуміння неможливе. Я спеціалізувався з гірничої хімії. Я спеціалізувався з органічного синтезу. Я спеціалізувався…»

Опитування почалося, а в кутку, позіхаючи й шкірячись, сидів Алекс, представник третього зоологічного виду.

— Wo sind Sie geboren?  [33] — він звертається до мене на Sie, тобто на «ви» — пан доктор інженер Паннвіц не має почуття гумору. Прокляття, він навіть не думає розмовляти трохи зрозумілішою німецькою.

— Я скінчив з відзнакою університет в Турині в 1941 році, — і поки я це кажу, у мене з’являється чітке відчуття, що мені не вірять, і правду кажучи, я й сам у це не вірю, досить подивитись на мої брудні подряпані руки, на зашкарублі від болота штани, мов у каторжника. Але це таки я, випускник Туринського університету, а навіть якраз в цей момент неможливо сумніватися в цьому, бо мій запас знань з органічної хімії, хоч і давно не використовуваний, несподівано слухняно відповідає на вимогу; і ще я впізнаю цю п’янку ясність ума, це збудження, яке гріє мені жили, — це екзаменаційна лихоманка, та лихоманка, яку я відчував під час іспитів, спонтанна мобілізація всієї моєї здатності до логічного мислення і всіх моїх знань, яким так заздрили мої однокласники.

Іспит іде добре. У міру того, як я це усвідомлюю, мені здається, ніби я росту. Тепер він мене питає, на яку тему я писав дипломну роботу. Мушу зробити натужне зусилля, щоб розбурхати ці такі далекі вервечки спогадів — це ніби пробувати згадати події з попереднього втілення.

Доля мене оберігає. Мої бідні старі «Вимірювання діелектричних сталих» дуже цікавлять цього білявого арійця, життю якого ніщо не загрожує; він питає, чи знаю я англійську, показує мені підручник Ґаттермана, і це теж неправдоподібний абсурд — тут, по цей бік колючого дроту знайшовся такий самий Ґаттерман, як той, з якого я вчився на четвертому курсі в Італії, вдома.

Іспит скінчився; збудження, яке підтримувало мене весь цей час, раптом зникло, і я тупо й апатично дивлюсь на білошкіру руку, яка незрозумілими значками записує мою долю на білому аркуші.

— Los, ab![34] — на сцену знову виходить Алекс, я тепер знов під його юрисдикцією. Він прощається з Паннвіцом, клацнувши підборами, а взамін дістає легкий порух повіками. Я на якусь мить погрузаю у пошуках належної формули прощання; але марно, німецькою я вмію сказати «їсти», «працювати», «красти», «вмирати»; також знаю, як німецькою буде сірчана кислота, атмосферний тиск і генератор коротких хвиль, але зовсім не знаю, як можна попрощатися з поважною особою.

І ось ми знову на сходах. Алекс перестрибує через приступки — черевики у нього шкіряні, бо він не єврей, він легконогий, мов демони зі Злих Торбин  [35]. Внизу він обертається й грізно дивиться на мене, а я тим часом спускаюсь незграбно й галасливо у тих своїх дерев’яних, величезних і розпарованих шкарбанах, чіпляючись за поручень, мов старий.

Іспит, схоже, пройшов добре, але розраховувати на це нерозумно. Я вже достатньо знаю концтабір, щоб розуміти, що ніколи не слід робити передбачень, особливо оптимістичних. Певним є лиш те, що день я провів не на роботі, а отже, нині вночі буду трохи менше голодний, а це користь конкретна і вже отримана.

Щоб повернутися в «буду», треба перейти через майданчик, захаращений стосами колод і металевих опор. Дорогу перегороджує сталевий трос лебідки, Алекс хапає його мимохідь, Donnerwetter[36], і тепер дивиться на свою руку, чорну від липкого мастила. Тим часом підійшов я; без ненависті чи знущання Алекс витирає об моє плече спочатку долоню, потім руку з тильної сторони — і він би немало здивувався, той невинний варвар Алекс, якби йому хтось сказав, що за цим його жестом я нині його суджу, його і Паннвіца і безліч таких, як він, великих і малих, в Аушвіці і деінде.

## Пісня Улісса


Ми ушістьох вишкрібали й чистили всередині вкопану у землю цистерну; денне світло доходило до нас тільки через невеликий вхідний люк. Була то розкішна робота, бо ніхто нас не пильнував; але було холодно й вогко. Іржава пилюка пекла нам під повіками й забивала горло та рот, залишаючи там свій схожий на кров присмак.

Мотузяна драбина, що звисала з люка, захиталась: хтось прийшов. Дойч погасив сигарету, Ґолднер розбудив Сіваджана; усі ми знов узялися енергійно шкребти дзвінку бляшану стінку.

Але то не був форайбайтер, а лиш Жан — Піколо нашої команди. Жан був студент з Ельзасу; він мав уже двадцять чотири роки, але був наймолодшим гефтлінгом хімічної команди. Тому йому й дісталась посада Піколо, тобто посильного-писаря, до обов’язків якого входить прибирання в бараці, роздача інструментів, миття казанків, реєстрація годин роботи команди.

Жан вільно розмовляв французькою та німецькою; тільки-но ми впізнали на найвищій приступці драбини його черевики, усі перестали шкрябати:

— Also, Pikolo, was gibt es Neues?[37]

— Qu’est-ce qu’il y a comme soupe aujourd’hui?[38]

…в якому настрої капо? А що там з тими двадцятьма п’ятьма батогами для Штерна? Яка погода надворі? Він читав газету? Чим пахло з кухні для цивільних? Котра година?

Жана в команді дуже любили. Треба знати, що посада Піколо перебуває на досить високому щаблі ієрархії промінентів: Піколо (якому, звичайно, не більше сімнадцяти років) не виконує фізичної праці, вільно розпоряджається залишками на дні казана і може цілий день сидіти біля печі; він має право на додаткову пайку і непогані шанси стати другом та повірником капо, від якого він офіційно отримує зношений одяг і взуття. А Жан був незвичайним Піколо. Він був хитрим і фізично сильним, а водночас лагідним і приязним; хоч він теж наполегливо й відважно провадив свою таємну індивідуальну боротьбу проти концтабору і проти смерті, проте не нехтував людськими стосунками з менш привілейованими товаришами; з іншого боку, він був настільки спритний і завзятий, що завоював собі довіру капо Алекса.

Алекс дотримав усіх своїх обіцянок. Він показав себе агресивним і підступним виродком, який замкнувся у своїй твердій, непроникній шкаралупі неуцтва й дурості, він постійно щось винюхував і вдосконалював свої методи досвідченого тюремника. Він не пропускав жодної нагоди, щоб заявити, що пишається своєю чистокровністю та зеленим трикутником, і хизувався пихатою зневагою до своїх голодних і обдертих хіміків: «Ihr Doktoren! Ihr Intelligenten!»  [39] — шкірив він щодня зуби, коли бачив, як вони юрмляться з простягнутими казанками під час роздачі раціону. З цивільними майстрами він був надзвичайно послужливий і поступливий, а з есесівцями підтримував сердечні, дружні стосунки.

Його явно лякала необхідність заповнювати журнал команди і щоденний рапорт про виконану роботу, і саме цей шлях вибрав Піколо, щоб зробити себе для нього незамінним. То був повільний, обережний і тонкий процес, за яким цілий місяць, затамувавши подих, стежила ціла команда; але врешті йому таки вдалося проникнути крізь захисні голки цього дикобраза, і Піколо, на задоволення всіх зацікавлених, перебрав ці обов’язки на себе.

Хоч Жан не зловживав своїм становищем, ми мали нагоду переконатися, що одне його слово, сказане належним тоном і в належний момент, мало велику владу; вже не раз це рятувало нас від шмагання або звинувачення перед есесівцями. Ми були друзями вже тиждень — познайомились ми за виняткових обставин повітряної тривоги, але потім нас захопив шалений ритм табору, і ми мали змогу лиш мимохідь вітатися біля нужника чи умивальні.

Повиснувши за руку з хисткої драбини, він вказав пальцем на мене:

— Aujourd’hui c’est Primo qui viendra avec moi chercher la soupe  [40].

До вчорашнього дня це робив Штерн, косоокий трансільванець; тепер він впав у немилість за якусь історію з вкраденими на складі мітлами, і Піколо висунув мою кандидатуру на помічника в Essenholen, щоденному наряді по раціон.

Він виліз назовні, а я за ним, мружачи очі від яскравого денного світла. Надворі було тепло, сонце припікало, і з вкритої мазутом землі піднімався легкий запах фарби і смоли, що нагадав мені літній пляж з мого дитинства. Піколо дав мені одну з двох жердин, і ми вирушили під ясним червневим небом.

Я почав було йому дякувати, але він перебив мене — не потрібно. Видно було вкриті снігом Карпати. Я вдихав свіже повітря і почувався незвично легко.

— Tu es fou de marcher si vite. On a le temps, tu sais.  [41]

По харчі треба було йти за кілометр; відтак треба було вернутися, несучи п’ятдесятикілограмовий бачок на двох причеплених до нього жердинах. То була досить тяжка робота, але вона передбачала приємну прогулянку туди без вантажу і завжди бажану нагоду підійти ближче до кухні.

Ми сповільнили крок. Досвідчений Піколо вибрав такий шлях, щоб ми зробили широке коло, йдучи принаймні годину і не викликаючи підозр. Ми говорили про наші домівки, про Стасбург і Турин, про прочитані книжки, про навчання. Про наших матерів — які подібні між собою усі матері! Його мати теж докоряла йому за те, що він не знає, скільки грошей у нього в кишені; його мати теж здивувалася б, якби дізналася, що він дав собі раду, що день за днем дає собі раду.

Проїхав есесівець на велосипеді. Це блокфюрер Руді. «Стій, струнко, зняти шапку». «Sale brute, celui-là  [42]. Ein ganz gemeiner Hund»  [43]. Йому однаково, якою говорити, французькою чи німецькою? Однаково, він може думати обома мовами. Він був місяць в Лігурії, Італія йому подобається, він хотів би вивчити італійську. Я б із задоволенням вчив його італійської. «Хіба ми не можемо цього робити?» — «Можемо». — «Навіть тепер, чому б ні — важливо не змарнувати часу, не згаяти цієї години».

Нас минає римлянин Ліментані, він човгає ногами, а під курткою в нього схований казанок. Піколо уважно слухає нашу розмову, вловлює кілька слів і повторює їх, сміючись: «Zup-pa, cam-po, ac-qua»  [44].

Проходить Френкель, донощик. Приспішуємо крок, ніколи не відомо, цей може донести просто так, без жодної причини.


…Пісня Улісса. Хтозна як і чому мені спало на гадку саме це — але часу вибрати щось інше ми не маємо, частина цієї години вже минула. Жан кмітливий, він зрозуміє. Він точно зрозуміє — нині я почуваюсь у силі.

…Хто такий Данте. Що таке «Божественна комедія». Яке це дивне і нове відчуття, коли намагаєшся коротко пояснити, що таке «Божественна комедія». Як влаштоване Пекло, що таке справедлива відплата. Вергілій — це Розум, а Беатріче — Теологія.

Жан слухає дуже уважно, і я починаю, повільно і ретельно:

Lo maggior corno della fiamma antica
Cominciò a crollarsi mormorando,
Pur come quella cui vento affatica.
Indi, la cima in qua e in là menando
Come fosse la lingua che parlasse
Mise fuori la voce, e disse: Quando…   [45]

Тут я зупиняюсь і пробую перекласти. Виходить жахливо — бідолашний Данте і бідолашна французька мова! Проте спроба ця здається перспективною — Жан захоплюється дивовижною подібністю двох мов і підказує мені відповідник до слова antica.

А що після Quando? Нічого. Прогалина у пам’яті. «Prima che sí Enea la nominasse»  [46]. Ще одна прогалина. Спливає у пам’яті якийсь непотрібний фрагмент: «…la piéta Del vecchio padre, né ’1 debito amore Che doveva Penelope far lieta …»  [47] Там точно так?

Ma misi me per l’alto mare aperto  [48].

Цього я певен, аякже — я можу пояснити Піколо, чому misi me, «рушив», не те саме, що je me mis, «почав» — воно набагато сильніше і сміливіше, це розірвані ланцюги, це крок поза бар’єр, нам добре відомий цей імпульс. L’alto mare aperto — «далі невідкриті», тобто безмежне море; Піколо подорожував морем і знає, що це значить — це коли обрій замикається сам на собі, вільний, чіткий і рівний, і тоді відчуваєш тільки запах моря; як далеко ці чудові речі.

Ми підійшли до Kraftwerk — електростанції, де працює команда кабельників. Там має бути інженер Леві. Ось він, з рову видно тільки голову. Він махає мені рукою — він молодець, я ніколи не бачив, щоб він падав духом, і він ніколи не говорить про їжу.

Далі невідкриті. Mare aperto. Знаю, що воно римує з diserto: «…quella compagna Picciola, dalla qual non fui diserto»[49], але не пам’ятаю вже, чи це йде раніше чи пізніше. І про подорож, зухвалу подорож поза Геркулесові стовпи, як це не сумно, мушу розповідати прозою — просто святотатство. У пам’яті зберігся лиш один рядок, але на ньому варто зупинитися:


… Acciò che l’uom più oltre non si metta  [50].


Si metta — тільки тут, у концтаборі, я усвідомив, що це той самий вираз, що й раніше, — e misi me. Але про це Жанові я не кажу, бо не певен, що це важливе спостереження. Скільки всього іншого тут можна сказати, а сонце вже високо, південь близько. Я поспішаю, шалено поспішаю.

Увага, Жане, наготуй вуха й розум, мені треба, щоб ти зрозумів:


Considerate la vostra semenza:
Fatti non foste a viver come bruti,
Ma per seguir virtute e conoscenza  [51].


Немов я сам чую це вперше — як звук сурми, як Божий голос. На мить я забув, хто я і де я.

Піколо просить мене повторити. Як це гарно з його боку, він зрозумів, що мені це як бальзам на душу. А може, тут є ще щось — може, попри недолугий переклад і банальний, поспішний коментар, він таки вловив суть, відчув, що це стосується його, що це стосується всіх людей, які зазнають мук; що це особливо стосується нас обох, які насмілилися міркувати про такі речі, несучи бачок з баландою.


Li miei compagni fec’io sí acuti…   [52]


і я марно силкуюся пояснити, скільки всього криється за цим словом — acuti. Тут ще одна прогалина, цього разу непоправна. «… Lo lume era di sotto della luna»[53] чи щось подібне; а що було до того?.. Поняття не маю, keine Ahnung, як кажуть тут. Хай дарує мені Піколо, я забув принаймні чотири терцини.

— Ca ne fait rien, vas-y tout de même  [54].
Quando mi apparve una montagna, bruna
Per la distanza, e parvemi alta tanto
Che mai veduta non ne avevo alcuna  [55].


Авжеж, авжеж, alta tanto, «така висока», а не molto alta, «дуже висока», наслідкове підрядне речення. І гори, коли дивитись на них здалеку… гори… ох, Піколо, Піколо, скажи щось, говори, не давай мені думати про мої гори, які виринали у напівтемряві сутінків, коли я вертався потягом з Мілана до Турина!

Годі, треба продовжувати, про такі речі думаєш, але не говориш. Піколо чекає, дивлячись на мене.

Я б віддав сьогоднішню баланду за те, щоб з’єднати non ne avevo alcuna з фіналом. Намагаюсь відтворити це через рими, заплющую очі, кусаю пальці; але все марно, далі — тиша. У голові мені танцюють інші рядки: «…la terra lagrimosa diede vento…»  [56] — ні, це щось інше. Вже пізно, пізно, ми доходимо до кухні, треба закінчувати:


Tre volte il fe’ girar con tutte l’acque,
Alla quarta levar la poppa in suso
E la prora ire in giú, come altrui piacque… [57]


Затримую Піколо, конче необхідно, щоб він почув, він обов’язково мусить зрозуміти оце — come altrui piacque — «так Хтось велів» — поки ще не пізно, завтра він чи я можемо загинути або ніколи більше не побачитись, я мушу йому це сказати, пояснити все про Середньовіччя, роз’яснити цей такий природний для людини, необхідний, а все ж неочікуваний анахронізм, і ще дещо, щось грандіозне, що я сам лиш тепер збагнув у хвилинному осяянні — може, якраз у цьому криється причина нашої долі, нашого перебування нині тут…

Ми вже стоїмо в черзі по баланду, посеред брудної і обдертої юрми «юшконосів» з інших команд. За спиною в нас юрмляться ті, хто прийшов пізніше. «Kraut und Rüben?» — «Kraut und Rüben». — Офіційно оголошують, що нині маємо юшку з капусти і ріпи: «Choux et navets». — «Kaposzta és répak».


Infin che ’l mar fu sopra noi rinchiuso. [58]

## Події літа


Цілу весну прибували транспорти з Угорщини; кожен другий в’язень був угорець, і угорська стала другою, після їдишу, мовою концтабору.

У місяці серпні 1944 року ми, прибулі сюди п’ять місяців тому, вважалися вже старожилами. Як старожили, ми, члени команди 98, не здивувалися, що дані нам обіцянки і складений іспит з хімії не мали жодних наслідків — ми не здивувалися, ані не надто засмутилися; фактично всі ми певною мірою боялися змін — «Кожна зміна веде до гіршого», твердила одна з табірних приповідок. Загалом досвід вже безліч разів показував нам марність будь-яких передбачень — навіщо мучитися, передбачаючи майбутнє, якщо ніякий наш вчинок, ніяке слово не зможе його хоч мінімально змінити? Ми стали вже бувалими гефтлінгами — наша мудрість полягала в тому, щоб «не намагатись зрозуміти», не уявляти собі майбутнього, не терзатися, вгадуючи, як і коли все закінчиться, не ставити запитань ні іншим, ні собі.

Ми зберігали спогади про попереднє життя, але вони були туманними і далекими, а тому надзвичайно солодкими й смутними, якими є для кожного спогади про раннє дитинство і про все те, що скінчилося; і для кожного з нас момент прибуття в концтабір лежав у корені зовсім іншої вервечки спогадів, суворі ці спогади були близько і підтверджувались теперішнім досвідом, немов рани, які щодня відкриваються знов.

Принесені з фабрики новини про висадку союзників у Нормандії, про наступ росіян і про невдалий замах на Гітлера спричинили хвилі сподівань, бурхливі, але ефемерні. Кожен відчував, як з дня на день тануть його сили, як розчиняється воля до життя, як затуманюється розум; Нормандія і Росія були так далеко, а зима так близько; голод і розпач були такі конкретні, а все решта таке нереальне, що здавалось неможливим, що справді існує якийсь інший світ й інший час, крім цього нашого загрузлого в багні світу та нашого безплідного, застиглого часу, кінець якого ми вже були неспроможні собі уявити.

Для живих людей одиниці часу завжди мають певну вартість, яка є тим більшою, чим вищими є внутрішні ресурси того, хто його переживає; але для нас години, дні і місяці завжди занадто ліниво і повільно переливалися з майбутнього у минуле, мов нікчемна і нікому не потрібна матерія, якої ми намагалися якнайшвидше позбутися.

Час, коли яскраві, наповнені, неповторні дні минали один за одним, скінчився; перед нами, мов нездоланна перешкода, лежало сіре і нерозбірливе майбутнє. Для нас історія зупинилася.

Проте у серпні 1944 року почалися бомбардування Верхньої Сілезії, які тривали, нерегулярно припиняючись і знов відновлюючись, протягом цілого літа і осені аж до остаточної кризи.

Страхітливо злагоджена робота зі спорудження Буни різко зупинилась, а коли відновилась, то це були вже лиш судомні потуги, скажені і розрізнені. Дату початку виробництва синтетичного каучуку, яка у серпні вже здавалася близькою, поступово відкладали, і врешті німці взагалі перестали про це говорити.

Будівельні роботи припинилися; усі сили незліченного тлуму невільників були спрямовані на інші цілі, бунтівничі настрої та пасивна ворожість серед них зростали. Після кожного нальоту з’являлись нові руйнування, які треба було відбудувати; складне обладнання, яке ще кілька днів тому з таким трудом налагодили, довелося демонтувати і вивезти; нашвидкуруч споруджувалися бомбосховища і загородження, які, за іронією долі, при найближчому випробуванні виявлялися непридатними і зайвими.

Раніше ми думали, що будь-що краще, ніж монотонність одноманітних, невблаганно довгих днів, систематична і впорядкована безпросвітність спорудження Буни; але нам довелося змінити думку, коли Буна стала розпадатися, немов під ударом прокляття, яке поширилося і на нас. Ми мусили пітніти посеред пилюки і палаючих руїн, тремтіти, мов тварини, притиснувшись до землі, щоб уникнути люті літаків; у довгі і вітряні вечори польського літа ми поверталися у табір, розбиті втомою і висушені спрагою, і заставали його в сум’ятті — не було води, щоб напитися і помитися, не було баланди для порожніх шлунків, не було світла, щоб захистити шматок хліба одного від голоду другого і щоб вранці знайти взуття та одяг у темному, верескливому пеклі блоку.

У Буні скаженіли цивільні німці, охоплені шалом людини, яка прокидається після довгого сну про своє панування, бачить свій крах і не може зрозуміти його причин. Табірні райхсдойчі, включно з політичними, у пору небезпеки знов відчули поклик крові і землі. Це нове явище звело плетиво протистоянь і непорозумінь до його первісних елементів і по-новому поділило табір: політичні разом із зеленими трикутниками та есесівцями бачили — чи принаймні їм здавалося, що бачили — у кожному нашому обличчі насмішку реваншу і зловтішну радість помсти. У цьому вони були одностайні, і лютість їхня подвоїлася.

Жоден німець не міг забути, що ми були на іншому боці — на боці тих жахливих сіячів смерті, що борознили німецьке небо як господарі, недосяжні для загороджувального вогню, що трощили їхні споруди, перетворюючи обладнання на металобрухт, щоденно несучи руйнацію навіть у їхні домівки, раніше недоторканні домівки німецького народу.

А ми були вже занадто виснажені, щоб боятися по-справжньому. Ті нечисленні з нас, хто ще зберіг здоровий глузд і здатність судження, черпали з бомбардувань нову силу і надію; ті, кого голод ще не довів до безповоротної апатії, часто користувалися моментами загальної паніки і робили подвійно сміливі наскоки (адже крім прямої небезпеки від нальотів, крадіжки в умовах надзвичайного становища карались повішанням) на фабричну кухню та склади. Але більшість терпіла нову небезпеку і нові злигодні з незмінною байдужістю; то не була свідома покірність долі, а глуха закляклість приборканих побоями тварин, яким ці побої вже не завдають болю.

Для нас доступ у броньовані бомбосховища був заборонений. Коли земля починала тремтіти, ми очманіло і спотикаючись брели крізь їдку димову завісу аж до розлогих пустирищ, безплідних і брудних, які належали до території Буни; там ми нерухомо лежали один на одному, мов трупи, але відчуваючи миттєву насолоду від тимчасового спочинку тіл. Байдужими очима ми спостерігали, як навколо нас здіймаються стовпи диму і вогню; у перервах між вибухами, сповнених легкого погрозливого гудіння, відомого кожному європейцеві, ми підбирали зі сто разів стоптаної землі хирляві стебла цикорію чи ромашки і довго жували їх у тиші.

Після закінчення тривоги ми поверталися звідусіль на свої місця — німе, незліченне стадо, звикле до лютування людей та речей, — і знов бралися за свою звичайну, звично зненавиджену роботу, а тепер ще й явно марну і безглузду.


У цьому світі, що його з кожним днем дедалі глибше струшував дрож близького кінця, серед нових страхів і нових сподівань, в умовах періодичного посилення утисків, мені трапилося зустріти Лоренцо.

Історія моїх стосунків з Лоренцо водночас довга і коротка, проста і загадкова; це історія періоду і стану життя, що їх вже стерла наша теперішня реальність, і тому я не думаю, що її можна зрозуміти по-іншому, ніж так, як нині розуміють легенди і події найдревнішої історії.

Якщо йдеться про конкретні факти, то їх небагато: цивільний робітник-італієць впродовж шести місяців приносив мені щодня шматок хліба і залишок свого раціону; подарував мені свій полатаний светр; написав від мене листівку до Італії і передав мені відповідь на неї. За все це він не попросив, ані не прийняв жодної віддяки, бо був добрий та простий, і не вважав, що добро треба чинити задля віддяки.

Не варто думати, що це мало. Мій випадок не був єдиним; як вже говорилося, багато хто з нас підтримував різноманітні стосунки з цивільними і черпав з них засоби для виживання; але то були зовсім інші стосунки. Наші товариші говорили про це тим самим повним двозначності і натяків тоном, яким світські чоловіки говорять про свої стосунки з жінками: тобто, як про пригоди, якими вони мають повне право пишатися і які вони хочуть зробити предметом заздрощів інших, але які навіть для найрозбещеніших залишаються на межі дозволеного і прийнятного; тому некоректно і недоречно говорити про них з надто великим задоволенням. Так само розповідають про своїх цивільних «покровителів» і «друзів» гефтлінги: з показною стриманістю, не називаючи імен, щоб не скомпрометувати їх, а також і насамперед тому, щоб не з’явилися небажані суперники. Найдосвідченіші, професійні спокусники, як‑от Анрі, взагалі про це не говорять; вони оточують свої успіхи аурою двозначної таємниці і обмежуються натяками і недомовками, розрахованими на те, щоб створити серед слухачів невиразну і бентежну легенду про те, що вони тішаться милістю безмежно могутніх і щедрих цивільних. Це має конкретну ціль: слава везунчика, як ми вже згадували, приносить неабияку користь тому, хто вміє себе нею оточити.

Репутація спокусника, «організованого», викликає водночас заздрощі і насмішку, зневагу і захоплення. Того, хто прилюдно їсть «організований» харч, дуже суворо осуджують; це вважається не тільки очевидно нерозумним вчинком, але й великою безсоромністю і нетактовністю. Так само нерозумно і нахабно було б питати: «хто тобі це дав? звідки ти це взяв? як тобі це вдалося?» Такі запитання ставлять тільки Великі Номери, дурні і безпомічні невдахи, які не знають табірних правил; на такі запитання не відповідають, або ж відповіддю буде «Verschwinde, Mensch!», «Hau’ ab», «Uciekaj», «Schiess’ in den Wind», «Va chier» — тобто один з багатьох еквівалентів виразу «Забирайся геть», якими такий багатий табірний жаргон.

Дехто, буває, зосереджується на складних і терплячих розвідувальних операціях, намагаючись з’ясувати, хто є той цивільний або група цивільних, до яких примазався той чи той, а тоді різними способами пробує зайняти його місце. З цього виникають безконечні спори про першість, які невдатник сприймає з тим більшою гіркотою, що вже «оброблений» цивільний майже завжди є прибутковішим, а насамперед безпечнішим, за цивільного, який вступає з нами в контакт вперше. Цей цивільний вартує набагато більше, з очевидних емоційних і технічних причин: він вже знає основні правила «організації», усвідомлює її ризик, а крім того, він вже довів, що спроможний подолати кастові перепони.

Адже для цивільних ми недоторканні. Більш чи менш усвідомлено, зі всіма відтінками, від зневаги до співчуття, цивільні гадають, що нас прирекли на це наше життя і довели до цього нашого стану тому, що ми, мабуть, заплямували себе якоюсь таємничою і дуже серйозною провиною. Вони чують, що ми розмовляємо багатьма мовами, яких вони не розуміють і які для їхніх вух звучать гротескно, мов крики тварин; вони розуміють, що ми доведені до ганебного стану рабів, позбавлені волосся, честі та імені, що нас щодня б’ють і з кожним днем ми стаємо жалюгіднішими, а в наших очах вони ніколи не бачать проблиску непокори, віри чи внутрішнього сумиру. Вони знають нас як злодіїв і зрадників, брудних, обдертих і голодних, і, плутаючи причину з наслідком, вважають, що ми заслуговуємо на наш жалюгідний стан. Хіба наші обличчя можна розрізнити? Для них ми просто Kazett, однина середнього роду — концтабір.

Ясна річ, це не перешкоджає багатьом з них кинути нам іноді шматок хліба або картоплину, або ж після роздачі супу для цивільних на фабриці віддати свій казанок, щоб його добре вишкребли і віддали помитим. Вони йдуть на це, щоб не бачити навколо себе набридливих голодних поглядів, або ж через миттєвий імпульс людяності, або ж з простої цікавості побачити, як ми збігаємося звідусіль, б’ючись один з одним за шматок, по-звірячому нестримно, аж поки найсильніший його не вхопить і не пожере, а тоді всі інші, спіймавши облизня, шкандибають геть.

Так от, між мною і Лоренцо нічого такого не було. Якщо взагалі є якийсь сенс у тому, щоб з’ясовувати причини, з яких саме я, серед тисяч інших мені подібних, зміг витримати випробування, я думаю, що саме Лоренцо я завдячую тим, що нині я живий; і не стільки через його матеріальну допомогу, скільки через те, що його присутність, те, як він дуже просто і легко чинив добро, нагадувало мені, що все ще десь, поза нашим світом, існує справедливий світ, світ, якому все ще властива чистота і цілісність, світ незіпсований і не дикий, світ, якому чужа ненависть і страх; щось, що важко описати, якась далека можливість добра, задля якої все ж варто жити.

Персонажі, описані на цих сторінках, не люди. Їхня людськість глибоко похована, або ж вони самі її поховали під кривдами зазнаними і завданими іншим. Злісні і тупі есесівці, капо, політичні в’язні, кримінальники, великі і малі проміненти, аж до безіменних гефтлінгів-рабів та всіх щаблів безумної ієрархії, що її виробили німці, — усіх їх парадоксальним чином об’єднує те саме внутрішнє запустіння.

Але Лоренцо був людиною; його людяність була чиста і незаплямована, він перебував поза цим світом заперечення. Завдяки Лоренцо мені трапилося не забути, що й я сам людина.

Жовтень 1944 року

Усіма нашими силами ми боролися, аби лиш не настала зима. Ми чіплялися за всі теплі години, при кожному заході сонця намагалися втримати його в небі ще трохи, але все було марно. Вчора ввечері сонце безповоротно занурилось у плетиво з брудного туману, коминів і дротів, а нині вранці вже зима.

Ми знаємо, що це значить, бо ми були тут минулої зими, а інші дізнаються про це швидко. Це значить, що протягом цих місяців, від жовтня по квітень, семеро з десяти серед нас загинуть. Хто не загине, страждатиме хвилину за хвилиною, впродовж кожного дня, день за днем — від самого ранку ще до зорі аж до вечірньої роздачі баланди йому доведеться весь час тримати м’язи напруженими, стрибати з ноги на ногу, плескати себе руками під пахвами, щоб витримати холод. Йому доведеться продавати хліб, щоб купити рукавиці, і витрачати години сну, щоб полатати їх, коли вони подруться. Оскільки їсти просто неба буде неможливо, нам доведеться споживати їжу в бараці, навстоячки, маючи всього лиш п’ядь підлоги на кожного, адже сідати на нари заборонено. У всіх відкриються рани на руках, а щоб перев’язати їх, треба буде щовечора чекати годинами, стоячи під снігом і вітром.

Так само, як наш голод різниться від відчуття людини, яка пропустила обід, так і наш спосіб відчувати холод потребує особливої назви. Ми кажемо «голод», кажемо «втома», «страх», «біль», кажемо «зима», а все це інші речі. Це вільні слова, створені і вживані вільними людьми, які жили, радіючи і страждаючи, у своїх домівках. Якби табори існували довше, народилася б нова, сувора мова; саме в ній відчувається потреба, щоб пояснити, що значить працювати цілий день у вітряну погоду, при морозі, маючи на собі лише сорочку, труси, куртку і полотняні штани, відчуваючи у тілі слабкість і голод, усвідомлюючи, що кінець близько.


Нині вранці настала зима, настала тим самим способом, яким на наших очах зникає надія. Ми помітили це, коли вийшли з барака митися — зірок не було, темне і холодне повітря пахло снігом. Коли засвітало, і всі зібрались на аппельпляці, щоб іти на роботу, ніхто не мовив ні слова. Побачивши перші сніжинки, ми подумали, що якби минулого року о цій порі нам сказали, що ми пробудемо в концтаборі ще одну зиму, ми б пішли і кинулися на дроти під напругою; ми б і тепер це зробили, якби чинили логічно, якби не той безглуздий і потаємний залишок божевільної надії.

Бо зима означає ще щось інше.

Минулої весни німці спорудили на майданчику нашого концтабору два величезні намети. Протягом цілої теплої пори в кожному з них жило понад тисячу людей; тепер намети розібрали, і ці дві тисячі поверх норми запхали в наші бараки. Ми, бувалі в’язні, знаємо, що такий непорядок німцям не подобається і що невдовзі станеться щось, що скоротить наше число.

Відчувається наближення селекції. Selekcja: це гібридне слово, латинсько-польське, лунає раз, двічі, багато разів у розмовах різними мовами; спочатку його не помічаєш, потім воно привертає увагу, і врешті переслідує.

Нині вранці поляки заговорили про селекцію. Поляки першими дізнаються новини і здебільшого намагаються їх не поширювати, бо завжди може бути корисним знати те, чого не знають інші. Коли всі вже знатимуть, що селекція неминуча, ті незначні можливості втекти від неї (підкупити хлібом чи тютюном якогось лікаря або промінента; перейти в слушний момент з барака в Ка-Бе чи навпаки, щоб уникнути комісії) цілковито належатимуть їм.

У наступні дні атмосфера в концтаборі та на фабриці насичена селекцією — ніхто нічого точно не знає, але всі про це говорять, навіть вільнонаймані робітники, поляки, італійці, французи, з якими ми тайкома бачимось на роботі. Не можна сказати, що це викликає якесь пригнічення. Наш колективний моральний дух занадто безбарвний і байдужий, щоб його могло щось зрушити. Боротьба з голодом, холодом і втомою від роботи не залишає місця думкам, навіть думкам про селекцію. Кожен реагує по-своєму, але майже ніхто не реагує так, як, здавалось би, найбільш ймовірно і природно у цьому становищі — тобто виявляючи покірність долі або розпач.

Хто може щось зробити, той робить; але таких меншість, бо уникнути селекції дуже важко, адже такі речі німці роблять дуже ретельно і серйозно.

Той, хто не може зробити нічого конкретного, шукає іншого захисту. У нужниках та умивальнях ми показуємо один одному грудну клітку, сідниці, стегна, і товариші запевняють нас: «Можеш не хвилюватися, цього разу тебе обійде, … du bist kein Muselmann  [59]… а от я…» — він і собі спускає штани й піднімає сорочку.

У цій милостині ніхто іншому не відмовляє; ніхто не має певності у власній долі настільки, щоб наважитися винести вирок іншим. Я теж безсоромно брехав старому Вертгаймеру; сказав йому, хай він, коли його питатимуть, відповідає, що йому сорок п’ять років, і хай не забуде поголитися попереднього вечора, навіть якщо йому доведеться заплатити за це чверть пайки хліба; а крім того, йому не варто боятися, та й, зрештою, зовсім не обов’язково, що це буде селекція в газову камеру: хіба він не чув, як блоковий староста сказав, що відібраних перевезуть в оздоровчий табір у Явожно?

Вертгаймеру безглуздо на щось сподіватися — виглядає він на шістдесят років, у нього сильний варикоз, він вже майже не відчуває голоду. І все ж він лягає на нари погідний і спокійний, а коли його хтось питає, відповідає моїми словами; у ці дні слова ці є гаслом табору; я сам повторював їх, не вдаючись до подробиць, так, як почув їх від Хаїма, який в концтаборі вже три роки, а оскільки він міцний і здоровий, то дивовижно впевнений у собі; і я йому повірив.

На такій непевній основі я теж немислимо спокійно пережив велику селекцію жовтня 1944 року. Я був спокійний, бо мені вдалося достатньо себе надурити. Те, що мене не вибрали, було чистим випадком і зовсім не свідчить про те, що впевненість моя була обґрунтована.

Месьє Пінкер теж наперед приречений — досить подивитись йому в очі. Він жестом кличе мене і з таємничим виглядом розповідає, що він дізнався, а звідки — не може сказати, що цього разу справді є новина: Святий Престол через Міжнародний Червоний Хрест… одне слово, він особисто гарантує, що ні для нього, ні для мене нема абсолютно ніякої небезпеки — адже на волі він, як відомо, був аташе бельгійського посольства у Варшаві.

Отож тим чи тим способом ці дні очікування — розповідь про яке створює враження, ніби воно виходило за всі межі людського терпіння — теж минають майже так само, як й інші дні.

Дисципліна в концтаборі та в Буні жодною мірою не ослабла, роботи, холоду і голоду вистачає, щоб без решти поглинути нашу увагу.

Нині у нас робоча неділя, Arbeitssonntag: працюємо до тринадцятої, тоді вертаємося в табір, щоб прийняти душ, поголитися, відбути загальну перевірку на коросту та воші, а на роботі якимось таємничим чином ми всі дізнаємося, що селекція відбудеться нині.

Новина ця, як завжди, дійшла до нас в оточенні ореолу суперечливих і мало вірогідних подробиць: нині вранці була селекція в лазареті; частка відібраних була сім відсотків від загальної кількості, тридцять, п’ятдесят відсотків від кількості хворих. З комина крематорію в Біркенау вже десять днів іде дим. Мають зробити місце для величезного транспорту в’язнів, який прибуває з Познанського ґетто. Молоді кажуть молодим, що виберуть самих старих. Здорові кажуть здоровим, що виберуть тільки хворих. Спеціалістів не вибиратимуть. Німецьких євреїв не вибиратимуть. Малих Номерів не вибиратимуть. Виберуть тебе. Мене не виберуть.

За розкладом, починаючи рівно з тринадцятої, фабрика порожніє, і безконечна сіра лава протягом двох годин суне повз два контрольні пункти, на яких, як щодня, нас рахують і перераховують, і повз оркестр, який дві години без перерви грає, як щодня, марші, у крок з якими ми повинні входити і виходити.

Здається, що все іде, як щодня, комин кухні димить, як звикле, вже починається роздача баланди. Але потім чути дзвін, і всі розуміють, що почалося.

Бо дзвін той дзвонить завжди на світанку, на підйом, але коли він дзвонить посеред дня, це означає Blocksperre, зачинення в бараках, а це буває під час селекції, щоб ніхто її не уникнув, а коли селекціонованих забирають у газові камери, щоб ніхто не бачив, як вони відбувають.


Наш блоковий староста знає свою справу. Він впевнився, що всі повернулись, зачинив двері на ключ, роздав усім картки з номером, ім’ям, фахом, віком та національністю і наказав роздягтися догола, залишивши тільки черевики. Отак, голяка і з картками в руках, ми чекатимемо, аж поки комісія прийде в наш барак. Наш барак номер 48, але неможливо передбачити, з якого барака почнуть — номер 1 чи номер 60. У кожному разі принаймні годину ми можемо бути спокійні, і нема причини, чому б нам не залізти на нари під ковдри, щоб зігрітися.


Багато хто вже дрімає, коли вибух криків, лайок і ударів свідчить про те, що комісія вже тут. Блоковий староста і його помічники стусанами і криками женуть перед собою, починаючи з глибини приміщення, юрму зляканих голих людей і запихають їх в Tagesraum, що править за канцелярію. Tagesraum — денне приміщення — це кімнатка сім метрів на чотири; коли всіх туди вже загнали, там стає неймовірно тісно від теплої, стиснутої людської маси, яка проникає у всі кутки і заповнює весь простір так, що аж скриплять дерев’яні стіни.

Тепер ми всі у Tagesraum, і нема не тільки часу, але й місця, щоб боятися. Відчуття, що на тебе зі всіх боків тисне гаряча плоть, досить особливе і зовсім не прикре. Треба задерти високо ніс, щоб мати чим дихати, і пильнувати, щоб не пом’яти або не загубити картку, яку тримаєш у руці.

Блоковий староста зачинив двері між денним та спальним приміщеннями і відчинив двоє інших дверей, які з денного та спального приміщень ведуть назовні. Тут, перед цими двома дверми стоїть арбітр нашої долі, підофіцер СС. Праворуч від нього стоїть блоковий староста, а ліворуч — квартирмейстер барака. Кожен з нас, вийшовши голяка з Tagesraum у холодне жовтневе повітря, має пробігти тих кілька кроків між двома дверми, підійти до цих трьох, віддати есесівцю картку і повернутися всередину через двері спального приміщення. За ту частку секунди, що минає між цими двома траєкторіями, есесівець, оглянувши спочатку обличчя, а потім спину, вирішує долю кожного і передає картку чоловікові праворуч або чоловікові ліворуч, і це означає життя або смерть кожного з нас. За три-чотири хвилини барак з двома сотнями людьми «готовий», а пополудні «готовий» і цілий концтабір з дванадцятьма тисячами людей.

Вдавлений у тисняву денного приміщення, я поступово став відчувати, як тиск людських сил навколо мене зменшується, і невдовзі настала моя черга. Як і всі, я пройшов свій шлях енергійним і пружним кроком, намагаючись високо тримати голову, випнувши груди і напруживши м’язи. Краєм ока я намагався побачити, що діється у мене за спиною, і мені здалося, що картка моя опинилася праворуч.

Поступово ми всі повертаємось у спальне приміщення і можемо одягтися. Ніхто ще з певністю не знає своєї долі, насамперед треба знати, де саме картки приречених — ліворуч чи праворуч. Тепер вже нема потреби щадити почуття один одного і забобонно сумніватися. Усі юрмляться навколо найстарших, найбільш виснажених, навколо явних «мусульман»; якщо їхні картки пішли наліво, значить, саме лівий бік — бік приречених.

Ще до закінчення селекції всі вже знають, що лівий бік і справді був нещасливий — schlechte Seite. Звісно, бувають і недогляди; приміром, Рене, молодий і здоровий, опинився ліворуч — можливо, тому, що він носить окуляри, а може, тому, що ходить трохи зігнутим, як це буває з короткозорими, але найімовірніше — через просту неуважність: Рене пройшов перед комісією безпосередньо переді мною, і могли просто переплутати картки. Я міркую над цим, розмовляю про це з Альберто і ми доходимо згоди, що припущення це ймовірне; я не знаю, що думатиму про це завтра і пізніше; нині ж це не викликає в мене жодної виразної емоції.

Так само помилково, мабуть, вибрали Саттлера, кремезного трансільванського селянина, який ще двадцять днів тому був у себе вдома; Саттлер не розуміє німецької, він нічого не втямив з того, що трапилось, сидить тепер собі в кутку і латає сорочку. Може, піти і сказати йому, що сорочка йому більше не знадобиться?

Нема чого дивуватися з такої приблизності — огляд дуже швидкий і поверховий, зрештою, для керівництва концтабору не так важливо усунути найбільш непотрібних, як звільнити визначену кількість місць якомога швидше.


У нашому бараці селекція вже скінчилася, але в інших бараках вона триває, тому ми все ще зачинені всередині. А що тим часом привезли бідони з баландою, блоковий староста вирішує почати роздачу. Приречені одержать подвійну порцію. Я так і не дізнався, чи була це недоречно милосердна ініціатива блокових старост чи пряме розпорядження есесівців, але й справді у період двох-трьох днів (а іноді набагато довше), який минав між селекцією та вивезенням, обрані жертви у Моновіці-Аушвіці користувалися цим привілеєм.

Ціґлер підставляє миску, дістає звичайну порцію, але стоїть далі і чекає. «Чого тобі ще?» — питає блоковий староста; у нього не значиться, що Ціґлерові належить більша порція, він штурханом проганяє його, але Ціґлер вертається і жалібно скиглить: його картка точно пішла ліворуч, усі це бачили, хай староста добре подивиться — він має право на подвійний раціон. Одержавши його, він спокійно йде на нари їсти.


Тепер кожен ретельно вишкрябує ложкою дно своєї миски, щоб вибрати останні краплі баланди, і це породжує гучний металевий дзенькіт, який означає, що день скінчився. Поступово западає тиша, і тоді, зі своїх нар на третьому ярусі я бачу і чую, як голосно молиться старий Кун, начепивши шапку і шалено гойдаючи тулубом. Кун дякує Богові за те, що його не відібрали.

Кун не має розуму. Хіба Кун не бачить грека Беппо на сусідніх нарах — йому двадцять років, післязавтра він піде у газову камеру і знає про це, а тепер лежить собі, втупившись у лампочку, нічого не кажучи і нічого вже не думаючи? Хіба Кун не знає, що наступного разу буде його черга? Хіба Кун не розуміє, що того жахіття, яке сталося нині, ніколи більше не зможе зцілити жодна спокутна молитва, жодне прощення, жодне каяття провинних — цьому не зарадить ніщо з того, що може зробити людина?

Якби я був Богом, я б виплюнув Кунову молитву на землю.

## Краус


Коли дощить, хотілося б мати змогу поплакати. Листопад місяць, дощ падає вже десять днів, і земля стала схожа на дно болота. Усе, що зроблене з дерева, пахне грибами.

Якби я міг ступити десять кроків ліворуч, там є навіс, я б сховався від дощу; мені було б досить мішка, щоб прикрити собі спину, або ж навіть сподівання, що я зможу висушитись біля вогню, чи навіть сухої ганчірки, щоб запхати під сорочку. Я міркую над цим, махаючи лопатою, і доходжу висновку, що у цей момент суха ганчірка справді могла б зробити мене щасливим.

Мокрішими за нас вже бути не можна; треба тільки намагатися якомога менше рухатися, а насамперед не робити інших рухів, ніж досі, щоб ще якась частина шкіри не ввійшла непотрібно в контакт з мокрим і холодним одягом.

Щастя ще, що нині нема вітру. Як не дивно, але чомусь весь час маєш враження, що нам щастить, що якась обставина, може, й дрібничкова, утримує нас на краю розпачу і дозволяє жити. Дощ іде, але вітру нема. А буває, що дощить і дме вітер; але ти знаєш, що нині ввечері тобі випаде додаткова порція баланди, тому нині ти теж якось можеш дотягти до вечора. А трапляється й гірше: коли дощ, і вітер, і звичний голод, і в такий момент думаєш, що якщо доведеться, якщо ти більше нічого не відчуєш у своєму серці, крім страждання й туги, — як це іноді буває, коли тобі здається, що ти на самому дні — якщо захочеш, у будь-яку мить можеш кинутися на електричну огорожу або під поїзд в русі, і тоді дощ припиниться.


Нині від самого ранку ми грузнемо в багні, розставивши ноги, не витягаючи стоп з двох ям, які утворились у в’язкому ґрунті, похитуючи клубами при кожному ударі заступа. Я стою посередині котловану, Краус і Клаузнер — на дні, а Ґунан наді мною, на рівні земної поверхні. Тільки Ґунан може озирнутися навколо і час від часу односкладовими словами попереджає Крауса, залежно від того, хто проходить дорогою, що треба наддати темпу або ж що можна перепочити. Клаузнер працює киркою, Краус перекидає лопатою землю мені, а я поступово перекидаю її Ґунанові, який зсипає її на купу збоку. Інші, мотаючись туди-сюди, возять цю землю тачками невідомо куди, і нас це не цікавить, бо нині світ наш обмежився до цієї ями з болотом.

Краус трохи не туди вдарив лопатою, шмат болота злетів угору і розплющився мені об коліна. Таке він робить не вперше, і, особливо ні на що не сподіваючись, я нагадую йому, щоб був уважніший; він угорець, німецьку розуміє дуже мало, а французької не знає взагалі. Він височенний, носить окуляри, у нього чудернацьке, дрібне, перекошене обличчя; сміється він якось по-дитячому, а сміється часто. Він працює занадто багато і занадто енергійно; він ще не навчився нашого потаємного мистецтва на всьому економити — на подихах, на рухах, навіть на думках. Він ще не знає, що краще дати себе побити, бо від побоїв рідко вмирають, а від виснаження таки вмирають, причому вмирають важко, а коли ти починаєш це розуміти, буває занадто пізно. Він ще думає… о, ні, бідолашний Краус не міркує раціонально, це все радше через ту тупу порядність дрібного службовця, яку він приніс сюди з собою, і тепер йому здається, що тут так само, як на волі, де працювати почесно і правильно, а ще вигідно, бо всі кажуть: що більше працюєш, то більше заробляєш і більше їси.

— Regardez-moi ça!… Pas si vite, idiot!   [60] — лається Ґунан згори; тоді згадує, що треба перекласти німецькою: «Langsam, du blöder Einer, langsam, verstanden?»  [61] — Хай Краус, якщо хоче, замучує себе роботою до смерті, але не нині, коли ми працюємо ланцюжком і ритм нашої роботи залежить від нього.

Ну ось, у карбідному цеху лунає сирена, англійські військовополонені йдуть геть — значить, тепер пів на п’яту. Потім пройдуть українські дівчата, і тоді буде п’ята година, ми зможемо випростати спину, і від відпочинку нас відділятимуть тільки зворотний марш, переклик і перевірка на вошивість.

Підходить пора збору: Antreten — «Шикуйся» лунає звідусіль; і звідусіль тягнуться заболочені опудала, потягують закляклі кінцівки, заносять знаряддя в бараки. Витягаємо з ями ноги, уважаючи, щоб болото не засмоктало взуття, і йдемо, хитаючись та стікаючи водою, шикуватись для зворотного маршу. Zu dreien, по троє. Я намагаюся підібратись ближче до Альберто, нині ми працювали окремо і мусимо спитати один одного, як пройшов день; але хтось вдарив мене в живіт, я опинився ззаду — і диви-но, якраз коло Крауса.

Вирушаємо. Капо суворим голосом відбиває крок: «Links, links, links» — «Ліва, ліва, ліва»; спочатку болять ноги, а потім ми поступово зігріваємося, і нерви розслабляються. Нині ми теж пробрели крізь кожну хвилину цього дня, який вранці здавався непереможним і вічним; тепер він скінчився і відразу забувся, це вже більше не день, він не залишив жодного сліду в нічиїй пам’яті. Ми знаємо, що завтра буде так само, як нині — може, дощ буде сильніший чи слабший, а може, ми вже не копатимемо землю, а підемо в карбідний цех звантажувати цеглу. А може, завтра скінчиться війна, або всіх нас повбивають, або переведуть в інший концтабір, або ж відбудеться одна з тих великих перемін, які, відколи концтабір є концтабором, незмінно вважаються неминучими й певними. Але хто б серйозно думав про завтрашній день?

Пам’ять — дивовижний інструмент; відколи я в концтаборі, мені в голові крутяться два рядки, написані колись давно одним моїм другом:


> … й настане врешті день, коли

> нічого значити не буде слово завтра.

Тут якраз так і є. Знаєте, як сказати «ніколи» табірним жаргоном? «Morgen früh», завтра вранці.

А тепер настала пора links, links, links und links — пора, коли не можна збитися з кроку. Краус незграбний, він уже дістав стусана від капо, бо не вміє йти шерегою; аж ось він починає жестикулювати і шварготіти цією своєю убогою німецькою — послухай, послухай — він хоче вибачитись за ту лопату багна; він ще не зрозумів, де ми — ці угорці, треба сказати, дивні якісь люди.

Іти в крок і вести складну бесіду німецькою — це вже занадто, цього разу це я йому кажу, що він збився з кроку, і тут я глянув на нього й побачив його очі за краплями дощу на окулярах, і то були очі людини Крауса.

Тоді сталося щось важливе, і варто розповісти про це тепер, може, з тієї ж причини, з якої варто було, щоб це сталося тоді. А сталося те, що я почав говорити до Крауса, і говорив довго — поганою німецькою, але повільно, зупиняючись після кожної фрази, щоб пересвідчитися, що він зрозумів.

Я розповів йому, що мені снилося, ніби я вдома, там, де я народився, сиджу зі своєю родиною за столом, а на столі — сила-силенна їжі. Це було літом, в Італії — може, в Неаполі? …так, у Неаполі, але подробиці тут неважливі. І раптом задзвонив дзвоник, я підвівся, стривожений, і пішов відчинити, і кого я побачив? Його, присутнього тут Крауса Палі, з відрослим волосся, чистого й гладкого, одягненого, як вільна людина, а в руці він тримав буханець хліба. Двокілограмовий, ще теплий. Тоді я сказав «Servus, Páli, wie geht’s?»  [62] і мене охопила радість, я запросив його ввійти і сказав своїм, хто він, пояснив, що він приїхав з Будапешта і чому він такий мокрий — бо він був мокрий, так як тепер. Я дав йому поїсти і попити, а тоді приготував для спання гарне ліжко, і була ніч, але було так чудесно тепло, що за мить ми всі висохли (авжеж, бо я теж був дуже мокрий).

Яким хорошим хлопцем був, мабуть, Краус у цивільному житті; тут він довго не протягне, це видно з першого погляду, це можна довести, як теорему. Мені шкода, що я не знаю угорської, бо його зворушення прорвалося і вилилося потоком екзотичних мадярських слів. Я зрозумів хіба своє ім’я, але з урочистих жестів можна б сказати, що він мені щось обіцяє і бажає.

Бідолашний, дурний Краус. Якби він знав, що це неправда, що мені він зовсім не снився, що для мене він теж є ніхто, крім однієї короткої миті — він ніхто і ніщо, як все тут, окрім голоду всередині і холоду та дощу навколо.


## Die drei Leute vom Labor [63]


Скільки місяців минуло від нашого прибуття в табір? А скільки від того часу, як мене виписали з Ка-Бе? А від дня іспиту з хімії? А від жовтневої селекції?

Ми з Альберто часто над цим замислюємось, і ще багато над чим. Коли нас сюди привезли, нас було дев’яносто шестеро — нас, італійців з ешелону номер сто сімдесят чотири тисячі; до жовтня дожило лише двадцять дев’ять з нас, а з них восьмеро пішли під селекцію. Тепер нас двадцять один, а зима тільки почалася. Скільки з нас доживе до нового року? А скільки дотягнуть до весни?

Нальотів не було вже багато тижнів; листопадовий дощ перетворився на сніг, а сніг вкрив руїни. Німці і поляки приходять на роботу в гумових чоботях, хутряних навушниках й утеплених комбінезонах, а англійські полонені — у чудових хутряних куртках. У нашому концтаборі пальта видали лише небагатьом привілейованим; ми — спеціалізована команда, яка, теоретично, працює тільки в приміщенні; тому нас залишили при літній формі одягу.

Ми — хіміки, тому працюємо з мішками фенілубета. Ми розчищали склад після перших нальотів у розпал літа; феніл-бета липнув нам під одягом до спітнілого тіла і роз’їдав його, мов проказа; шкіра великими обпеченими клаптями лущилася з наших облич. Тоді нальоти припинились, і ми занесли мішки назад на склад. Потім у склад влучила бомба, і ми сховали мішки у підвалі стиролового цеху. Тепер склад відремонтували, і треба позаносити мішки туди знов. Їдкий запах фенілу-бета просяк наш єдиний одяг і супроводжує нас день і ніч, мов тінь. Поки що переваги приналежності до хімічної команди обмежились ось до чого: інші отримали пальта, а ми ні; інші носять п’ятдесятикілограмові мішки з цементом, а ми — шістдесятикілограмові мішки з фенілом-бета. І що тут думати про іспит з хімії та про тодішні ілюзії? Влітку принаймні чотири рази ходили чутки про лабораторію доктора Паннвіца в корпусі 939 і що з-серед нас мають вибрати лаборантів-аналітиків для відділу полімеризації.

Тепер досить, тепер всьому кінець. Це останній акт — почалася зима, а з нею — наша остання битва. Нема більше сумнівів, що вона буде остання. В який би момент дня нам не траплялося прислухатися до голосу наших тіл, розпитати наші члени, відповідь завжди одна: сил нам не стане. Усе навколо нас говорить про розруху і кінець. Половина корпусу 939 — нагромадження покрученої бляхи і уламків тиньку; з величезних трубопроводів, де раніше гуркотіла нагріта пара, тепер аж до землі звисають потворні, товсті, мов стовпи, блакитні бурульки. Тепер у Буні тихо, а за сприятливого вітру, якщо прислухатись, чутно постійний глухий підземний гул — це наближається фронт. У концтабір прибуло триста в’язнів з Лодзького ґетто, яких німці вивезли перед наступом росіян; вони донесли аж до нас чутки про легендарну боротьбу у Варшавському ґетто і розповіли, як рік тому німці ліквідували концтабір у Любліні — поставили в кутах чотири кулемети і підпалили бараки; про це цивілізований світ не дізнається ніколи. А коли буде наша черга?

Нині вранці капо, як завжди, поділив нас на бригади. Десятеро з хлориду магнію підуть на хлорид магнію; і вони вирушають, човгаючи ногами, якомога повільніше, бо на хлориді магнію робота дуже важка — цілий день стояти аж по кісточки в крижаній солоній воді, яка роз’їдає взуття, одяг і шкіру. Капо хапає цеглину і кидає в них; вони незграбно ухиляються, але кроку не пришвидшують. Це вже майже звичай, так буває щоранку і не завжди означає, що капо хоче когось конкретно покарати.

Четверо тих, хто будує Scheisshaus, дістають призначення на свою роботу; і вони вирушають на будівництво нового нужника. Варто згадати, що відколи прибули ешелони з Лодзі та Трансільванії і наша кількість перевищила п’ятдесят гефтлінгів, невідомий німецький бюрократ, який відає такими речами, дав дозвіл на спорудження Zweiplatziges Kommandoscheisshaus, тобто двомісного нужника тільки для нашої команди. Така відзнака не залишила нас байдужими, бо зарахувала нашу команду до тих небагатьох команд, приналежністю до яких тут пишаються; проте цілком очевидно, що тепер нам бракуватиме найпростішого приводу, щоб піти з місця роботи і полагоджувати оборудки з цивільними. «Noblesse oblige»  [64], — каже Анрі, який має іншу тятиву для свого лука.

Дванадцятеро йдуть на цеглу. П’ятеро — до майстра Дама. Двоє на цистерни. Скільки відсутніх? Відсутніх троє. Гомолка нині вранці пішов у Ка-Бе, Фаббро вчора помер, Франсуа перевели хтозна куди і хтозна чому. Усе сходиться; капо занотовує, він задоволений. Крім промінентів команди, залишаємося тільки ми, вісімнадцятеро з фенілу-бета. А ось і несподіванка.

Капо каже: «Нині вранці доктор Паннвіц повідомив Arbeitsdienst, що для лабораторії було відібрано трьох гефтлінгів. 169509, Брак’є; 175633, Кандель; 174517, Леві». — Якусь мить у вухах мені гуде, а Буна крутиться навколо мене. У команді 98 людей, з прізвищем Леві троє, але номер сто сімдесят чотири тисячі п’ятсот сімнадцять — це я, нема жодного сумніву. Я — один з трьох обраних.

Капо втуплюється у нас поглядом із заздрісним смішком. Бельгієць, румун та італієць — одне слово, троє Franzosen — французів.

Як так може бути, що у той рай, яким є лабораторія, вибрали якраз трьох «французів»?

Чимало товаришів вітають нас; перший з них — Альберто, з щирою радістю, без тіні заздрощів. Альберто не має нічого проти того щастя, яке мене спіткало, а навіть дуже з цього радий, і через дружні почуття, і тому, що й він матиме з цього користь — адже нас з ним вже пов’язують тісні узи домовленості, за якою кожен «організований» шматок ділиться на дві строго рівні частини. Він не має причин для заздрощів, бо працювати в лабораторії він ані не сподівався, ані не хотів. Кров у жилах мого нескореного друга Альберто вимагає свободи, він не хоче влаштовуватися на постійно — інстинкт тягне його куди інде, до інших рішень, до непередбаченого, несподіваного, нового. Альберто не шукає собі теплого місця — він, не вагаючись, обирає непевність і битви «вільної професії».


У кишені у мене картка з Arbeitsdienst, де значиться, що гефтлінг 174517, як спеціалізований робітник, має право на нову сорочку і труси, і його будуть голити щосереди.

Розтерзана Буна лежить під першим снігом, мовчазна й застигла, мов велетенський труп; щодня гавкають сирени повітряної тривоги; росіяни вже за вісімдесят кілометрів. Електростанція не працює, метанолових колон більше нема, три з чотирьох ацетиленових газометрів підірвані. У наш концтабір щодня безладно прибувають в’язні, «повернені» з таборів східної Польщі; меншість посилають на роботу, а більшість потрапляє у Біркенау, а звідти — у комин. Раціон скоротили ще більше. Ка-Бе переповнене, Е-гефтлінги принесли в табір скарлатину, дифтерію і висипний тиф.

Але гефтлінга 174 517 підвищили до посади спеціаліста, він дістав право на нову сорочку та труси і на гоління щосереди. Ніхто не може похвалитися тим, що розуміє німців.

Ми ввійшли в лабораторію, несміливі, недовірливі й дезорієнтовані, мов троє диких звірів, які пробрались у велике місто. Яка тут рівна і чиста підлога! Ця лабораторія дивовижним чином подібна до будь-якої іншої лабораторії. Три довгі робочі столи, на яких стоять сотні знайомих предметів. Скляний посуд сушиться в кутку, аналітична вага, сушильна піч, термостат Гепплера. Я відчуваю запах і здригаюся, немов мене вдарили батогом: це слабкий ароматичний запах лабораторії органічної хімії. На мить переді мною виник яскравий спогад — велика напівтемна зала в університеті, четвертий курс, м’яке травневе італійське повітря — і відразу ж щез.

Гер Ставіноґа призначає нам робочі місця. Ставіноґа — ще молодий напівполяк, напівнімець, з енергійним, а водночас смутним і втомленим обличчям. Він теж доктор, але не хімічних наук (ne pas chercher à comprendre), а мовознавства; проте якраз він завідує лабораторією. З нами він розмовляє неохоче, але незичливим не здається. Звертається до нас «месьє», це безглуздо і збиває з пантелику.

Температура в лабораторії просто чудова — термометр показує 24 градуси. Нехай нас поставлять мити скляний посуд, думаємо ми, або замітати підлогу, або переносити балони з воднем — будь-що, аби лиш залишатися в приміщенні, і для нас проблема зими буде вирішена. Зрештою, якщо поміркувати, проблему голоду теж буде неважко вирішити. Хіба вони будуть щодня обшукувати нас при виході? А навіть якщо так, то хіба обшукуватимуть щоразу, як ми попросимося в нужник? Очевидно, що ні. А тут є мило, є бензин, є спирт. Я пришию собі таємну кишеню на вивороті куртки і буду «комбінувати» з англійцем, що працює в майстерні і торгує бензином. Побачимо, яким суворим буде нагляд; але я в концтаборі вже рік і знаю, що якщо хтось хоче красти і добре постарається, нема такого нагляду і обшуків, які могли б йому в цьому перешкодити.

Тому, схоже, доля, йдучи незвіданими стежками, вчинила так, що ми троє, предмет заздрощів для десяти тисяч приречених, цієї зими не зазнаємо ні холоду, ні голоду. Це означає велику ймовірність того, що ми серйозно не захворіємо, що нічого собі не відморозимо і не підпадемо під селекцію. У таких умовах люди, не такі досвідчені в концтабірних справах, як ми, могли б спокуситися надією на виживання і думкою про свободу. Але не ми — ми знаємо, як це буває; усе це — дар долі, яким треба насолоджуватись негайно і якомога інтенсивніше, а що буде завтра — невідомо. Досить першої розбитої склянки, першої помилки у вимірюванні, першої неуважності — і мене відішлють назад знемагати під снігом і вітром, аж поки я теж не буду готовий до крематорію. Зрештою, хто може знати, що буде, коли прийдуть росіяни?

А росіяни прийдуть. Земля день і ніч двигтить у нас під ногами; слабкий, приглушений гул артилерії вже безперервно відлунює у порожній тиші Буни. У повітрі зависла напруга, очікування розв’язки. Поляки вже не працюють, французи знову ходять з високо піднятою головою. Англійці підморгують нам і тайкома вітаються, склавши вказівним і середнім пальцем літеру V — і не завжди тайкома.

Але німці сліпі й глухі, вони зачинилися у своєму панцирі впертості і навмисного незнання. Вони знову призначили дату початку виробництва синтетичного каучуку — 1 лютого 1945 року. Вони споруджують бомбосховища і траншеї, ремонтують пошкодження, будують, воюють, командують, організовують і вбивають. Що ще їм робити? Вони ж німці — уся ця їхня діяльність ґрунтується не на тверезому розмислі, а випливає з їхньої природи та з долі, яку вони собі обрали. Інакше вони не можуть — якщо поранити тіло на порозі смерті, рана все одно починає рубцюватися, навіть якщо саме тіло наступного дня помре.


Тепер щоранку, формуючи бригади, капо викликає нас трьох, die drei Leute vom Labor, першими. Увечері і вранці ніщо мене не відрізняє від решти стада в таборі, зате вдень, на роботі, я сиджу у теплому приміщенні, ніхто мене не б’є; я краду і продаю мило та бензин, не надто ризикуючи, а може, мені навіть видадуть талон на шкіряне взуття. Крім того, хіба можна назвати роботою те, що я роблю? Робота — це штовхати вагони, носити кабелі, дробити каміння, копати землю, брати голими руками огидно крижане залізо. Натомість я цілий день сиджу з олівцем над зошитом, мені навіть дали книжку, щоб я згадав методи аналізу. У мене є шухляда, де я можу покласти шапку й рукавиці, а коли мені треба вийти, досить попередити гера Ставіноґу, який ніколи не заперечує і нічого не питає, коли я затримуюсь; у нього такий вигляд, ніби вся та руйнація навколо нас болить його фізично.

Товариші з команди мені заздрять, і цілком слушно — хіба я не можу вважати себе задоволеним? Але тільки-но вранці я тікаю від скаженого вітру і переступаю поріг лабораторії, як біля мене опиняється товариш усіх моментів перепочинку, перебування в Ка-бе, вихідних неділь — біль спогадів, і давня жорстока мука через те, що відчуваєш себе людиною, наскакує на мене, мов собака, у ту ж мить, коли прояснюється свідомість. Тоді я беру зошит та олівець і записую те, чого не вмію сказати нікому.

Крім того, там є жінки. Скільки місяців я вже не бачив жінки? У Буні ми нерідко бачили українських та польських робітниць, у штанях та шкіряних куртках, кремезних і грубих, як їхні чоловіки. Влітку вони були спітнілі й розпатлані, а взимку закутані в товстий одяг; вони працювали лопатами та кирками і жінками зовсім не здавалися.

Тут все по-іншому. Перед дівчатами з лабораторії ми всі троє охоче б крізь землю провалилися від сорому і ніяковості. Ми уявляємо свій вигляд — бачимо один одного, а іноді в чистій шибці нам трапляється спостерегти і своє відображення. Ми смішні й огидні. По понеділках череп наш цілком голий, а в суботу вкритий короткою брунатною цвіллю. Лиця у нас набряклі й жовті, постійно помережані порізами квапливого цирульника, а часто й синцями та задавненими виразками; у нас довгі, вузлуваті шиї, як в общипаних курей. Одежа наша неймовірно брудна, заляпана болотом, кров’ю і жиром; Канделеві штани сягають до середини литки, виставляючи напоказ кістляві, волохаті щиколотки; моя куртка звисає мені з плечей, як з дерев’яного вішака. Нас заїдають блохи, і нерідко ми безсоромно чухаємося; ми змушені ганебно часто проситися в нужник. Дерев’яні підошви наших черевиків, вкритих зашкарублими шарами багна і шмаровидла, зчиняють нестерпний галас.

Крім того, до свого запаху ми вже звикли, а дівчата — ні, і вони демонструють нам це за кожної нагоди. Це не просто запах немитого тіла, це запах гефтлінга, безбарвний і солодкуватий, який зустрів нас при прибутті в концтабір, ним невідступно тхне від спальних приміщень, від табірних кухонь, умивалень та нужників. Він чіпляється відразу і позбутися його більше не можна; «такий молодий, а вже смердиш!» — так у нас приймають новаків.

Нам ці дівчата здаються неземними створіннями. Це три молоді німкені, а ще фройляйн Лічба, комірниця-полька, і фрау Майєр, секретарка. У них гладенька рожева шкіра, гарний кольоровий, чистий і теплий одяг, біляве, довге і гарно укладене волосся; розмовляють вони дуже вишукано і стримано; замість того, щоб тримати лабораторію в порядку та чистоті, що є їхнім обов’язком, вони курять в кутках, прилюдно наминають хліб з варенням, обпилюють собі нігті, б’ють скляний посуд, а потім намагаються звалити все на нас; коли підмітають підлогу, то б’ють нас по ногах. З нами вони не розмовляють і морщать носа, коли бачать, як ми шкандибаємо по лабораторії, жалюгідні й брудні, спотикаючись на дерев’яних колодках. Якось я спитав щось у фройляйн Лічби, вона мені не відповіла, а лиш із роздратованим виразом обличчя повернулася до Ставіноґи і щось швидко йому сказала. Фрази я не зрозумів, але виразно почув «Stinkjude»  [65] і аж заціпенів. Ставіноґа сказав мені, що з усіх робочих питань ми повинні звертатися прямо до нього.

Ці дівчата співають, як співають усі дівчата в усіх лабораторіях на світі, і від цього ми почуваємось глибоко нещасними. Вони розмовляють між собою — говорять про продуктові картки, про своїх наречених, про домівки, про близькі свята…

— Їдеш у неділю додому?

— Я не їду — їздити так незручно! Поїду на Різдво. Ще два тижні — і вже знов буде Різдво; аж не віриться — цей рік проминув так швидко.

Цей рік проминув швидко. Минулого року о цій порі я був вільною людиною — на нелегальному становищі, але людиною, мав ім’я і родину, мав неспокійний, спраглий знань розум, струнке і здорове тіло. Я думав про багато речей, тепер дуже далеких: про свою роботу, про кінець війни, про добро і зло, про природу речей і про закони, які керують людськими вчинками; а ще я думав про гори, про спів, про кохання, про музику, про поезію. Мені була властива величезна, глибоко закорінена і безглузда віра у сприятливість долі, а вбивства і смерть здавались мені тоді чимсь зовсім стороннім, про що читаєш хіба що в книжках. Дні мої минали тоді у радощах і смутках, але я тужив за кожним з них, усі вони були насичені й доладні; переді мною, мов велике багатство, лежало майбутнє. Від мого тодішнього життя мені зосталось лиш те, що потрібно, аби страждати від голоду і холоду; я вже недостатньо живий навіть для того, щоб накласти на себе руки.

Якби я краще говорив німецькою, я б міг спробувати пояснити все це фрау Майєр; але вона, звісно, не зрозуміла б, а навіть якби їй стало розуму і зичливості, щоб зрозуміти, вона б не витримала моєї присутності, вона б уникала мене, як уникають контакту з невиліковним хворим або приреченим на смерть. А може, вона б подарувала мені талон на півлітра супу для цивільних.

Рік цей проминув швидко.

## Останній


Різдво вже близько. Ми з Альберто крокуємо плече до плеча у довгій сірій шерезі, нагнувшись уперед, щоб краще опиратися вітрові. Ніч і падає сніг; нелегко триматися на ногах і ще важче марширувати в крок, не вибиваючись з шереги; час від часу хтось перед нами спотикається і скочується у чорне болото, треба вважати і обійти його, повернувшись на місце у лаві.

Відколи я в лабораторії, ми з Альберто працюємо окремо і під час повернення завжди маємо про що поговорити. Звичайно це не надто вишукані речі — ми говоримо про роботу, про товаришів, про хліб, про холод; але тиждень тому з’явилося щось нове: Лоренцо щовечора приносить нам три-чотири літри супу для цивільних італійських працівників. Щоб вирішити проблему транспортування, ми мусили дістати собі те, що тут називають «менашкою» — тобто саморобний казанок з цинкованої бляхи, більше схожий на відерце, ніж на казанок. Менашку цю виготовив для нас бляхар Зільберлюст з двох шматків ринви взамін на три пайки хліба; це чудова посудина, міцна і містка, з характерним виглядом неолітичного виробу.

У цілому концтаборі тільки кілька греків мають більші менашки, ніж наша. Крім інших конкретних переваг, це дало нам відчутне покращення нашого соціального статусу. Така менашка, як у нас, є геральдичним знаком, свідоцтвом про шляхетність; Анрі стає нашим другом і розмовляє з нами, як з рівними. Л. говорить з нами по-батьківськи поблажливим тоном; щодо Еліаса, то він вічно наступає нам на п’яти; з одного боку, він наполегливо шпигує за нами, намагаючись розгадати секрет нашої «організації», а з іншого — засипає нас незрозумілими запевненнями в солідарності та приязні і ошелешує речитативами дивовижних італійських та французьких проклять і лайок, яких він невідомо де навчився і якими явно прагне висловити нам свою повагу.

Щодо морального аспекту цієї нової ситуації, ми з Альберто мусили погодитися, що нема чим дуже пишатися; але як легко знайти собі виправдання! Зрештою, сам той факт, що є щось нове, про що можна поговорити, вже є неабияким здобутком.

Ми обговорюємо план придбати собі другу менашку, щоб використовувати на зміну першій, так що нам би вистачило однієї ходки у той віддалений куток фабрики, де тепер працює Лоренцо. Ми говоримо про Лоренцо, про те, як йому віддячити; пізніше, якщо повернемось додому — так, звичайно, ми зробимо для нього все, що зможемо; але який сенс говорити про це? і він, і ми добре знаємо, що додому ми навряд чи повернемось. Треба було б зробити щось тепер; ми б могли віддати його черевики на ремонт у шевську майстерню концтабору, де ремонт цей безплатний (це здається парадоксом, але офіційно у таборах знищення все безплатне). Альберто спробує; він товаришує з головним шевцем, може, вистачить кілька літрів баланди.

Говоримо про наші три найновіші оборудки і одностайно вболіваємо, що з очевидних причин професійної таємниці не можемо розповісти про них усім — дуже шкода, адже це значно підвищило б наш особистий престиж.

Автором першої є я. Я дізнався, що у старости блоку 44 скінчилися мітли, і вкрав одну мітлу на фабриці; поки що в цьому нема нічого надзвичайного. Трудність полягала у тому, як переправити мітлу в концтабір під час повернення, і я вирішив цю проблему способом, який вважаю новаторським: я відділив від віниччя держак мітли, розпиляв його навпіл, приніс усе це окремо в табір (два шматки держака я прив’язав до стегон під штанами) і там з’єднав усі частини разом, для чого мені довелося знайти шматок бляхи, молоток і цвяхи, щоб збити ці два шматки докупи. Операція ця зайняла лише чотири дні.

Замовник не тільки не скритикував мою мітлу, чого я боявся, бо це б зменшило її вартість, але й почав показувати її як цікавинку багатьом своїм друзям, які передали мені замовлення на ще дві мітли «такої ж моделі».

Але Альберто має в запасі ще дещо інше. Насамперед він підготував операцію «Напилок» і двічі успішно провернув її. Альберто йде на склад інструментів, просить напилок і вибирає досить великий. Комірник записує «напилок» біля його номера, і Альберто йде геть. Тоді передає напилок надійному цивільному (одному трієстинцю, неприторенному шахраю, хитрішому за диявола, який допомагає Альберто більше зі спортивного інтересу, ніж з корисливих чи людинолюбних міркувань), а той без труднощів вимінює на вільному ринку великий напилок на два малі тої самої або меншої вартості. Один напилок Альберто віддає на склад, а другий продає.

І врешті цими днями він завершив свій шедевр — сміливу, нову і напрочуд елегантну комбінацію. Варто сказати, що вже кілька тижнів Альберто виконує особливе завдання: вранці, прийшовши на фабрику, він отримує відро з кліщами, викрутками і кількома сотнями целулоїдних табличок різного кольору, які він повинен кріпити в певних місцях, щоб позначити численні довгі труби з холодною і гарячою водою, парою, стисненим повітрям, газом, пальним, вакуумом, які у всіх напрямах перетинають цех полімеризації. Крім того, треба сказати (здається, що це тут ні до чого; але хіба не в тому полягає вигадливість, щоб знайти або створити зв’язок між різними рівнями ідей, які на позір між собою не пов’язані?), що для нас, гефтлінгів, душ є процедурою дуже неприємною з багатьох причин (води мало і вона холодна або ж це просто окріп, роздягальні нема, рушників нема, мила нема, а під час вимушеної відсутності нас легко обікрасти). А що прийняття душу обов’язкове, блоковий староста потребує системи контролю, яка б дозволила йому застосовувати санкції до тих, хто його уникає: здебільшого на дверях стає його помічник і, мов Поліфем, мацає тих, хто виходить, щоб перевірити, чи він мокрий; мокрі дістають номерки, а сухі — п’ять ударів батогом. Наступного ранку хліб можна отримати, лише пред’явивши цей номерок.

Увага Альберто зосередилася на цих номерках. Загалом це всього лиш клапті паперу, які повертають вологими, пом’ятими і невпізнанними. Альберто добре знає німців, а всі блокові старости або німці, або німецького виховання: вони люблять порядок, систематичність, бюрократію; крім того, вони, хоч і задирливі та запальні грубіяни, живлять дитячу любов до блискучих і барвистих предметів.

Такі-от умови задачі, а ось її блискуче розв’язання. Альберто систематично цупив таблички того самого кольору; з кожної він вирізав три кружки (необхідний інструмент, коркове свердло, я організував йому з лабораторії); коли він уже мав двісті таких кружків, яких вистачало на блок, він пішов до блокового старости і запропонував йому свій «ексклюзив» за шалену суму десяти пайок хліба, які мали видавати йому поступово. Клієнт з ентузіазмом погодився, і тепер Альберто має у своєму розпорядженні чудовий модний товар, який може без вагань пропонувати всім баракам, причому різних кольорів для різних бараків (жоден блоковий староста не хоче, щоб його мали за скупого або ретрограда), а що найголовніше, він може не боятись конкурентів, бо тільки він має доступ до сировини. Хіба не чудово придумано?


Про такі-от речі ми розмовляємо, чалапаючи від однієї калюжі до іншої, між чорнотою неба і багном дороги. Розмовляємо і йдемо. Я несу два порожні казанки, а Альберто випав приємний вантаж — повна менашка. Знову грає оркестр, церемонія «Mützen ab», швидко зняти шапки перед есесівцями; знову Arbeit Macht Frei, і капо оголошує: «Kommando 98, zwei und sechzig Häftlinge, Stärke stimmt», «команда 98, шістдесят два в’язні, все сходиться». Але колону не розпускають, нас примушують марширувати аж до аппельпляцу. Буде переклик? Це не переклик. Ми побачили різке світло прожектора і добре відомі обриси шибениці.

Бригади верталися з роботи ще понад годину, глухо тупочучи дерев’яними підошвами по замерзлому снігу. Коли прибули вже всі команди, оркестр раптом замовк, і хрипкий німецький голос наказав мовчати. У несподіваній тиші почувся інший німецький голос, який довго і сердито промовляв у темному, ворожому повітрі. Врешті вивели приреченого і поставили в пучок світла від прожектора.

Уся ця сценографія, ця нещадна церемонія для нас не нова. Відколи я в концтаборі, мені довелося вже бути присутнім на тринадцятьох прилюдних повішаннях; але іншими разами йшлося про звичайні злочини — крадіжки на кухні, саботаж, спроби втечі. Нині ж ідеться про інше.

Минулого місяця підірвали один з крематоріїв у Біркенау. Ніхто з нас не знає (і, мабуть, ніхто ніколи не дізнається), яким чином це було зроблено; подейкують, ніби зробила це Зондеркоманда, особлива команда, приставлена до газових камер та печей, яку також періодично знищують і яку тримають суворо окремо від решти концтабору. Залишається той факт, що кілька сотень людей в Біркенау, таких же беззахисних і виснажених рабів, як ми, знайшли у собі силу діяти, зуміли вилити свою ненависть у конкретний вчинок.

Чоловік, який помре нині перед нами, був якимось чином причетний до цього бунту. Кажуть, що він підтримував стосунки з бунтівниками у Біркенау, що приніс у наш табір зброю, що одночасно готував заколот і серед нас. Він помре нині у нас на очах; німці, мабуть, не розуміють, що така окрема смерть, яку йому готують, смерть, гідна людини, принесе йому не ганьбу, а славу.

Коли німець скінчив свою промову, якої ніхто не зрозумів, знову почувся попередній хрипкий голос: «Habt ihr verstanden?» (Ви зрозуміли?)

Хто відповів «Jawohl»? Усі й ніхто — немов наша проклята покірність долі набирає окремої форми і відділяється від нас, стає колективним голосом над нашими головами. Але всі почули крик вмираючого, він проник крізь товсті, задубілі панцирі пасивності й покірності, проник у саму серцевину людського єства кожного з нас:

— Kameraden, ich bin der Letzte! (Товариші, я останній!)

Я б хотів мати змогу сказати, що хтось з-поміж нас, нікчемного стада, подав голос, що пролунав шепіт, якийсь знак підтримки. Але нічого такого не сталося. Ми так і залишилися стояти, згорблені й сірі, опустивши голови, і зняли шапки, лише коли нам наказав зробити це німець. Люк відчинився, тіло шалено загойдалося; оркестр знову заграв, а ми знову вишикувались колонами і пройшли повз шибеницю, на якій востаннє здригався вмираючий.

Стоячи біля підніжжя шибениці, есесівці байдужими очима дивилися, як ми проходимо: їхнє діло зроблено, і зроблено добре. Хай росіяни приходять — серед нас більше нема сильних людей, останній тепер висить у нас над головою, а для інших вистачило кількох метрів мотузки. Хай приходять росіяни — вони побачать тут тільки нас, приборканих і погаслих, гідних тільки смерті, яка сама нас знайде.

Знищити людину важко, майже так само важко, як і створити; це не було легко, це не було швидко, але вам, німці, це вдалося. І ось ми стоїмо тут покірно перед вами; вам більше нічого боятися з нашого боку — ні повстань, ні бунтівних слів, ані навіть осудливого погляду.


Ми з Альберто повернулися в барак, не сміючи подивитись один одному у вічі. Той чоловік, мабуть, був твердий, він, певно, був цілком іншого гарту, ніж ми, якщо ці умови, які зламали нас, його зламати не змогли.

Бо ми теж зламалися, ми переможені — нехай навіть ми зуміли пристосуватися, нехай навчилися знаходити їжу і берегтися від виснаження та холоду, нехай навіть ми повернемося звідси.

Ми віднесли менашку на нари, розділили її вміст, втамували щоденну лють голоду, а тепер знемагаємо від сорому.

## Історія десяти днів


Вже багато місяців вряди-годи чувся гул російських гармат, коли 11 січня 1945 року я захворів на скарлатину і знову опинився в Ка-Бе. «Infektionsabteilung», інфекційне відділення, тобто кімнатка, справді дуже чиста, з десятьма нарами у два яруси; шафа, три ослони і сидіння з отвором для відра для тілесних потреб. І все це три на п’ять метрів.

Вилазити на верхні нари було складно, бо не було драбини, тому коли хворому гіршало, його переводили на нижні нари.

Коли я прийшов, я був тринадцятим; з решти дванадцятьох четверо мали скарлатину — двоє політичних французів і двоє молодих угорських євреїв; крім того, троє мали дифтерію, було двоє тифозних, а один мав огидну рожу на обличчі. Решта двоє мали більше, ніж одну хворобу і були неймовірно знесилені.

У мене була сильна гарячка. Мені пощастило мати нари тільки для себе; я з полегкістю вклався на них — я знав, що маю право на сорок днів ізолятора, а отже відпочинку, і вважав себе досить міцним, щоб не боятися, з одного боку, наслідків скарлатини, а з іншого — селекцій.

Завдяки моєму вже досить довгому досвіду табірного життя я зумів взяти зі собою свої особисті речі: пояс з переплетених електричних дротів, ложку-ніж, голку з трьома відрізками нитки, п’ять ґудзиків і, врешті, вісімнадцять шматочків кременю, вкрадених в лабораторії. З кожного з них, терпляче обтесавши ножем, можна зробити три менші камінці розміром якраз для звичайної запальнички. Їхня ціна становила шість-сім пайок хліба.

Минули чотири спокійні дні. Надворі падав сніг і було холодно, але барак опалювався. Я діставав сильні дози сульфаніламіду, мене сильно нудило, і я ледве міг їсти; розмовляти з кимсь мені не хотілося.

Двоє французів зі скарлатиною були симпатичні. То були два провінціали з Вогезів, які потрапили в концтабір кілька днів тому з великим транспортом цивільних, яких німці взяли під час облави, відступаючи з Лотарингії. Старшого звали Артюр, то був малий і худий селянин. Другий, його товариш по нарах, звався Шарль, він був шкільним учителем і мав тридцять два роки; замість сорочки йому дісталася кумедно коротка літня майка.

На п’ятий день прийшов цирульник. То був солунський грек; він розмовляв тільки тою вишуканою іспанською, якою говорив його народ, але розумів по трохи всі мови, якими розмовляли в таборі. Він звався Ашкеназі і був у таборі майже три роки; не знаю, як йому вдалося отримати посаду перукаря в Ка-Бе, адже він не розмовляв ні німецькою, ні польською і не був особливо брутальний. Я чув, як він, перед тим як ввійти, довго і схвильовано розмовляв у коридорі з лікарем, своїм земляком. Мені здалося, що вираз обличчя у нього був якийсь незвичний, але міміка східних людей відрізняється від нашої, тому я не розумів, чи це страх, радість чи просто хвилювання. Він знав мене, принаймні знав, що я італієць.

Коли підійшла моя черга, я з трудом зліз з нар. Я спитав його італійською, чи нема новин; він перестав мене голити, серйозно і значуще примружив очі, кивнув підборіддям у напрямку вікна, а тоді зробив широкий жест, показуючи в бік заходу.

— Morgen, alle Kamarad weg  [66].

Глянув мимохідь на мене широко розплющеними очима, немов очікуючи від мене здивування, а тоді додав: «Todos todos» — «усі, усі», — і знову взявся за роботу. Він знав про мої кремінці, тому голив мене досить обережно.

Новина ця не викликала у мене жодної безпосередньої емоції. Уже багато місяців я відчував біль, радість, страх тільки тим відстороненим і далеким способом, який характерний для концтабору і який можна назвати умовним; якби я тепер зберіг — думалось мені — свою попередню вразливість, це був би надзвичайно хвилюючий момент.

Я все чудово розумів; вже давно ми з Альберто передбачили небезпеки, які виникнуть під час евакуації табору та визволення. Зрештою, новина, яку приніс Ашкеназі, тільки підтвердила чутки, які вже кілька днів кружляли табором: що росіяни вже у Ченстохові, за сто кілометрів на північ, що вони вже в Закопаному, за сто кілометрів на південь, що німці в Буні вже готують міни, щоб підірвати фабрику.

Я одне за одним роздивився обличчя своїх товаришів по палаті: було зрозуміло, що про це не варто говорити з жодним із них. Вони б відповіли: «Ну і що?» і на тому все б скінчилося. А французи були інші, вони були ще свіженькі.

— Знаєте що? — сказав я їм. — Завтра табір будуть евакуювати.

Вони закидали мене запитаннями: «Куди? Пішки?.. І хворих теж? Тих, хто не може ходити?» — вони знали, що я бувалий в’язень і розумію німецьку; з цього вони виснували, що я знаю про це набагато більше, ніж хочу сказати.

Але я більш нічого не знав; я сказав їм це, але вони далі питали своє. От зануди. Що ж, вони в концтаборі всього кілька тижнів і ще не навчилися, що тут запитань не ставлять.


Пополудні прийшов лікар-грек. Він сказав, що ті з хворих, які можуть ходити, теж дістануть взуття та одяг і наступного дня разом зі здоровими вирушать у дорогу, йти доведеться двадцять кілометрів. Решта залишаться в Ка-Бе під наглядом персоналу, вибраного з-поміж менш серйозних хворих.

Лікар був незвично веселий і здавався п’яним. Я знав його, то був освічений, розумний, егоїстичний і обачний чоловік. Ще він сказав, що всі без винятку отримають потрійну пайку хліба, з чого хворі явно зраділи. Ми почали його розпитувати, що буде з нами. Він відповів, що німці, ймовірно, покинуть нас напризволяще; ні, він не думає, що нас вб’ють. Він не надто старався приховати, що думає протилежне — вже сама його веселість була промовистою.

Сам він вже приготувався до походу; тільки-но він вийшов, як двоє молодих угорців почали жваво перемовлятися. Вони вже видужували, але були ще дуже ослаблені. Було зрозуміло, що вони бояться залишатися з хворими і думають вирушити зі здоровими. Це не був наслідок тверезого розмислу — цілком ймовірно, що і я теж, якби не почувався таким слабким, підкорився б стадному інстинктові; страх неодмінно заразний, і налякана людина насамперед намагається тікати.

За межами бараку в таборі чулася незвична метушня. Один з угорців підвівся, вийшов і за півгодини повернувся з купою брудного шмаття. Він, мабуть, вкрав його на складі, де були речі, які мали підлягати дезінфекції. Вони з товаришем гарячково одяглися, вбираючи одну ганчірку на другу. Видно було, що вони поспішають довести діло до кінця, поки страх не примусив їх передумати. Було безглуздо вважати, що вони, ще такі слабкі, зможуть витримати хоча б годину ходи, до того ж по снігу і в тих подертих шкарбанах, які вони знайшли в останній момент. Я спробував пояснити їм це, але вони глянули на мене і не відповіли. Очі у них були, мов у наляканих тварин.

Тільки на мить мені майнула в голові думка, що вони, може, мають слушність. Вони незграбно вилізли через вікно, і я побачив, як вони, мов безформні клунки, хитаючись, ідуть у ніч. Вони не повернулися; набагато пізніше я дізнався, що через кілька годин після початку маршу вони вже не могли йти далі, й есесівці вбили їх.

Мені теж, ясна річ, потрібна була пара черевиків. Але знадобилось десь з годину, щоб я зміг подолати нудоту, гарячку і млявість.

Пару взуття я знайшов у коридорі (здорові розграбували склад з взуттям хворих і забрали найкраще; гірші черевики, розбиті і розпаровані, лежали по всіх кутах). Там я зустрів ельзасця Космана. У цивільному житті він був кореспондентом «Ройтера» в Клермон-Феррані; він теж був збуджений і піднесений. Він сказав: «Якщо повернешся раніше від мене, напиши мерові Меца, що я скоро буду».

Усі знали, що Косман має знайомства серед промінентів, тому його оптимізм здався мені доброю призвісткою, і я скористався з нього, щоб виправдати перед самим собою свою пасивність. Я сховав черевики і повернувся в ліжко.

Пізно вночі знову прийшов лікар-грек з наплічником і в балаклаві. Кинув мені на нари французький роман: «На маєш, італійцю, читай. Віддаси, коли побачимось». — Я досі ненавиджу його за цю фразу. Він знав, що ми приречені.

І врешті, незважаючи на заборону, прийшов Альберто попрощатись зі мною через вікно. Ми з ним були нерозлучні, ми були «ті два італійці», і наші товариші-іноземці переважно плутали наші імена. Шість місяців ми ділили нари і кожен грам їжі, «організованої» поза раціоном; але він перехворів скарлатиною в дитинстві, а отже, я не міг його заразити. Тому він пішов, а я залишився. Ми попрощалися, багато слів не треба було, ми вже все розповіли один одному безліч разів. Ми не думали, що розлучаємось надовго. Він знайшов міцні шкіряні черевики у непоганому стані — він належав до тих людей, які відразу знаходять все те, чого потребують.

Він теж був веселий і впевнений, як усі ті, хто вирушав. Це було зрозуміло — мало статися щось велике і небачене, навколо нарешті проявлялася присутність якоїсь сили, яка не була силою Німеччини, майже фізично відчувалося, як хитається цей наш проклятий світ. Принаймні це відчували здорові, які, хоч і втомлені та голодні, могли рухатися; але очевидно, що ті, хто надто слабкий, голий або босий, відчуває і думає по-іншому, і нашу свідомість опанувало паралізуюче відчуття, що ми цілковито безсилі і полишені на ласку долі.

Усі здорові (крім кількох розважливих, які в останню мить роздяглися і залізли на нари в лазареті) вирушили у ніч на 18 січня 1945 року. Всього з кількох таборів їх було близько двадцяти тисяч. Майже всі вони загинули під час евакуації — і серед них був Альберто. Можливо, хтось колись напише їхню історію.

А ми залишились лежати на своїх лежанках, самі зі своїми хворобами, і пасивність наша була сильніша за страх.

У цілому Ка-Бе нас було десь вісімсот. У нашій палаті нас залишилося одинадцятеро, кожен на окремих нарах, крім Шарля та Артюра, які спали разом. Коли ритм великої табірної машини зупинився, для нас почалися десять днів поза світом і поза часом.

— 18 січня -


У ніч евакуації табірні кухні ще працювали, і наступного ранку в лазареті востаннє роздали баланду. Центральна котельня вже зупинилася; у бараках залишалося ще трохи тепла, але з кожною годиною, що минала, температура понижувалася, і було зрозуміло, що невдовзі ми страждатимемо від холоду. Надворі було принаймні 20 градусів нижче нуля; більшість хворих була лише в сорочці, а дехто не мав і того.

Ніхто не знав, що з нами буде. Дехто з есесівців залишився, на кількох сторожових вишках були ще вартові.

Ближче до півдня фельдфебель-есесівець обійшов бараки. Він призначив у кожному бараці головного, вибираючи їх серед тих неєвреїв, що залишилися, і розпорядився, щоб вони негайно склали список хворих, розділивши їх на євреїв та неєвреїв. Усе, здавалось, було зрозуміло. Ніхто не здивувався, що німці до останнього зберегли свою національну любов до класифікації, і жоден єврей насправді не думав, що доживе до наступного дня.

Двоє французів не зрозуміли і злякалися. Я неохоче переклав їм промову есесівця; мене дратував їхній страх — вони не прожили в концтаборі й місяця, не зазнали ще голоду, навіть не були євреями, а вже боялися.

Ще раз роздали хліб. Пополудень я провів, читаючи залишену лікарем книжку — вона була дуже цікава і я, як не дивно, добре пам’ятаю її. Я ще раз пішов у сусіднє відділення, шукаючи ковдр — багатьох тамтешніх хворих виписали, і їхні ковдри залишилися вільними. Я взяв кілька досить теплих ковдр.

Дізнавшись, що вони з дизентерійного відділення, Артюр зморщив носа: «Y-avait point besoin de le dire»,[67] — вони й справді були з плямами. А я думав, що в будь-якому разі, знаючи, що нас чекає, краще спати добре вкритими.

Швидко запала ніч, але електричне світло ще було. Зі спокійним острахом ми побачили в кутку барака озброєного есесівця. Мені не хотілося розмовляти; якщо я й відчував страх, то тільки тим зовнішнім, умовним способом, про який я згадував раніше. Читав я допізна.

Годинників не було, але десь, певно, о двадцять третій світло погасло, включно з рефлекторами на сторожових вишках. Видніли тільки пучки світла далеких прожекторів. У небі зблиснуло гроно сильних вогнів, які на якийсь час зависли, різко освітлюючи місцевість. Почувся гуркіт літаків.

Тоді почалося бомбардування. Це не було чимсь новим, я зійшов з нар, одяг на босі ноги черевики і став чекати.

Бомбардували десь далеко, може біля Аушвіца.

Але ось вибухнуло ближче, а потім, ще заки я зміг про це подумати, ще раз і ще, аж вуха оглушило. Почулося, як б’ються шибки, барак затрясся, впала на землю ложка, яку я прикріпив до щілини у дерев’яній стіні.

Тоді все, схоже, скінчилося. Каньолаті, молодий селянин, теж з Вогезів, мабуть, ніколи раніше не бачив нальоту; він вискочив голий з ліжка і сховався в кутку, репетуючи.

Через кілька хвилин стало ясно, що у табір влучила бомба. Два бараки палали вогнем, ще два були стерті з лиця землі, але всі вони були порожні. Насунули десятки голих і жалюгідних хворих з барака, якому загрожувала пожежа — вони просили притулку. Ми не могли їх прийняти. Вони наполягали, благаючи і погрожуючи різними мовами — нам довелося забарикадувати двері. Освітлені полум’ям, вони потяглися деінде, босоніж по талому снігу. За багатьма волочилися зірвані пов’язки. Схоже було, що нашому баракові ніщо не загрожує, принаймні поки не зміниться вітер.


Німців більше не було. Вишки були порожні.


Нині я думаю, що хоча б через той факт, що існував Аушвіц, ніхто у наші дні не повинен говорити про Провидіння; але нема сумніву, що в той час згадка про біблійне спасіння у хвилину крайньої небезпеки, мов подув вітру, промайнула в душах у всіх.

Спати було неможливо; розбилася шибка і було дуже холодно. Я подумав, що нам доведеться знайти якусь грубку і забезпечити собі вугілля, дрова та харчі. Я знав, що все це конче необхідно, але без чиєїсь допомоги мені б ніколи не стало сил це здійснити. Я поговорив про це з французами.

— 19 січня -

Французи погодилися. Ми всі троє встали на світанку. Я почувався хворим і безсилим, мені було холодно і страшно.

Інші хворі дивилися на нас з шанобливою цікавістю — хіба ми не знаємо, що хворим не можна виходити з Ка-Бе? А якщо ще не всі німці втекли? Але вони не сказали нічого — вони були раді, що хтось хоче спробувати.

Французи поняття не мали про топографію концтабору, але Шарль був відважний і міцний, а Артюр мав розважливий і практичний селянський глузд. Ми вийшли в морозний, туманний і вітряний день, сяк-так загорнувшись у ковдри.

Те, що ми побачили, не схоже було ні на яке видовище, яке я будь-коли бачив сам або про яке чув.

Тільки-но загинувши, концтабір, здавалось, уже розкладався. Води й електрики вже не було; під поривами вітру гупали розвалені вікна і двері, скрипіла відірвана з дахів бляха, а попіл зі згарища здіймався високо і далеко. Крім руйнувань від бомб, додалося діло рук людей: обірвані, схожі на скелети хворі, які могли ще рухатися, снували повсюди, спотикаючись, по твердій замерзлій землі. Вони лазили, мов черв’яки, по всіх порожніх бараках, шукаючи поживи і дров; з безумною люттю висаджували двері розцяцькованих кімнат зненавиджених блокових старост, куди ще вчора не мали доступу прості гефтлінги; неспроможні більше стримувати потребу, вони гидили повсюди, забруднюючи безцінний сніг, який тепер був єдиним джерелом води для цілого табору.

Біля спалених бараків, з яких ішов дим, до землі тулилися цілі гурти хворих, щоб хоч трохи зігрітися. Інші знайшли десь картоплю і тепер смажили її на жаринах пожежі, озираючись навколо лютими очима. Деякі зуміли розпалити справжнє вогнище і топили на ньому в знайдених посудинах сніг.

Ми з усіх сил поквапилися до кухні, але картопля вже майже скінчилася. Ми наповнили два мішки і залишили їх під наглядом Артюра. Серед руїн блоку промінентів ми з Шарлем знайшли нарешті те, що шукали: важку чавунну грубку з усе ще справним димарем; Шарль підігнав тачки, і ми повантажили її на них; тоді він залишив на мене завдання доправити її до бараку, а сам побіг до мішків. Там він побачив, що Артюр зомлів від холоду; Шарль повантажив обидва мішки собі на спину і заніс їх у безпечне місце, а тоді побіг допомогти другові.

Тимчасом я, ледве тримаючись на ногах, намагався якось пхати важкі тачки. Почувся гул двигуна, і в табір в’їхав на мотоциклі есесівець. Як завжди, коли ми бачили їхні жорстокі обличчя, я відчув, як мене заливає страх і ненависть. Тікати було вже пізно, та й я не хотів покидати грубки. Правила концтабору велять стати струнко і зняти шапку. Шапки я не мав, а ковдра сковувала мені рухи. Я відійшов на кілька кроків від тачок і незграбно вклонився. Німець проїхав, не помітивши мене, завернув за якийсь барак і зник з очей. Тільки пізніше я усвідомив, у якій був небезпеці.

Врешті я дістався до порогу нашого барака, і грубка перейшла в руки Шарля. Мені дух забивало від зусилля, перед очима танцювали чорні плями.

Тепер треба було її встановити. У всіх нас трьох руки геть заклякли, крижаний метал липнув до шкіри пальців, але треба було терміново розпалити пічку, щоб зігрітися і зварити картоплю. Ми знайшли дрова і вугілля, а також принесли жар зі спалених бараків.

Коли полагодили розбите вікно, а грубка почала випромінювати тепло, здалося, ніби в кожному з нас щось розпрямилося, а тоді Товаровскі (двадцятитрирічний тифозний напівфранцуз-напівполяк) запропонував іншим хворим пожертвувати нам трьом по шматку хліба за нашу працю, і всі погодилися.

Ще попереднього дня чогось подібного не можна було собі уявити. Табірний закон гласив: «з’їж свій хліб і, якщо можеш, також хліб свого сусіда», і тут не було місця для вдячності. Це вже точно означало, що концтабір помер.

То був перший людський вчинок серед нас. Гадаю, якраз в цей момент розпочався процес, завдяки якому ми, ті, що вижили, з гефтлінгів поступово знову перетворилися на людей.

Артюр оклигав від переохолодження, але відтоді уникав бувати на холоді; він взяв на себе турботу про грубку, варіння картоплі, прибирання в палаті та допомогу хворим. Ми з Шарлем розділили між собою різні справи надворі. Ще годину надворі було світло; наша вилазка дала півлітра спирту і банку пивних дріжджів, які хтось викинув на сніг; ми роздали варену картоплю і по ложці дріжджів на людину. Мені чомусь здавалося, що це може запобігти авітамінозу.

Запала темрява; у цілому таборі тільки в нашій кімнаті була грубка, чим ми дуже пишалися. Біля дверей товклося чимало хворих з інших відділень, але показна постать Шарля стримувала їх. Ніхто — ні ми, ні вони — не думали про те, що неминуче змішання з нашими хворими робило перебування в нашій палаті дуже небезпечним і що захворіти дифтерією в цих умовах означало певнішу смерть, ніж стрибок з четвертого поверху.

Я сам, цілком це усвідомлюючи, не зупинявся на цій думці — занадто давно я звик думати про смерть від хвороби як про можливу річ, якої в разі чого не уникнути і якій ми нічим зарадити не могли. Мені також не спадало на гадку, що я міг би перебратися в інше приміщення, в інший барак, де була менша небезпека заразитися — тут була грубка, діло наших рук, яка випромінювала чудове тепло, тут було моє ліжко, і, зрештою, ми, одинадцятеро хворих інфекційного відділення, відчували, що нас пов’язують тісні узи.

Зрідка чувся то близький, то далекий гуркіт артилерії, а вряди-годи — тріскотнеча автоматичних рушниць. У пітьмі, яку розривало тільки червоне жевріння жару, Шарль, Артюр і я сиділи, курячи знайдені в кухні сигарети з ароматичних трав і розмовляючи про речі минулі й майбутні. Посеред безмежної рівнини, де панував мороз і війна, у темній кімнатці, де кишіло від бацил, ми почувалися у мирі з собою і зі світом. Ми знемагали від втоми, але нам здавалося, що ми нарешті зробили щось корисне; ми почувалися, як Бог після першого дня творіння.

— 20 січня -

Засвітало, і прийшла моя черга розпалювати грубку. Крім загальної слабкості, біль в суглобах у кожну мить нагадував мені, що моя скарлатина ще не відступила. Думка про те, що доведеться пірнути в морозне повітря, шукаючи в інших бараках вогню, здалася мені такою осоружною, що я аж затремтів.

Я згадав про свої кремінці; скропив спиртом клапоть паперу, терпляче зішкрябав з одного камінця купку чорного порошку, а тоді взявся сильніше шкребти камінець ножем. І ось посипались іскри, купка загорілася, і над папером здійнялося бліде полум’я — то горів спирт.

Захоплений Артюр встав з ліжка і підігрів по три вчорашні картоплини на кожного; тоді, голодні і тремтячі, ми з Шарлем знову вирушили досліджувати розгромлений табір.

Харчів (тобто картоплі) нам залишалося хіба що на два дні; воду ми отримували, лише топлячи сніг, що було непростою операцією через брак великого посуду, і в результаті нам діставалася чорнувата, каламутна рідина, яку треба було проціджувати.

У таборі панувала тиша. Тут блукали, як і ми, у пошуках необхідного інші голодні привиди — з відрослими бородами, запалими очима, крізь лахміття прозирали схожі на скелети жовтуваті тіла. Ледь тримаючись на ногах, вони входили і виходили з порожніх бараків, виносячи звідти найрізноманітніші предмети: сокири, відра, копистки, цвяхи; усе це могло знадобитися, а найдалекоглядніші вже планували вигідні оборудки з поляками з навколишніх сіл.

На кухні двоє билися за останні кілька десятків гнилих картоплин. Вони вчепилися в лахміття і товкли один одного чудернацькими ударами, повільними і непевними, випльовуючи крізь закляклі від холоду губи лайки їдишем.

На подвір’ї складу були дві великі купи капусти та ріпи (великі головки ріпи без жодного смаку були основою нашого харчування). Вони так замерзли, що їх треба було виколупувати киркою. Ми з Шарлем робили це по черзі, збираючи всі наші сили для кожного удару, і видобули кілограмів п’ятдесят. Знайшли ми ще дещо: Шарль надибав десь пачку солі і («une fameuse trouvaille!»  [68]) бідон з водою, десь літрів п’ятдесят, у вигляді брили льоду.

Ми повантажили все це на візок (раніше його використовували для того, щоб розвозити їжу по бараках; тепер повсюди валялася велика їх кількість) і повернулися, з натугою штовхаючи візок по снігу.

Того дня ми задовольнилися вареною картоплею і підсмаженими на пічці шматками ріпи, але на завтра Артюр обіцяв нам значні новації.

Пополудні я пішов у колишню амбулаторію, шукаючи щось корисне. Але мене випередили: недосвідчені грабіжники перевернули тут все догори дригом. Тут не було жодної цілої пляшки, на підлозі лежав шар лахміття, лайна і перев’язочного матеріалу, а ще голий і зсудомлений труп. Але дещо уникло уваги моїх попередників — автомобільний акумулятор. Я торкнувся ножем контактів — майнула іскорка. Він був заряджений.

Ввечері у нашій кімнаті горіло світло.

Лежачи на ліжку, я з вікна бачив довгий шмат дороги — вже три дні по ній хвилями сунули, тікаючи, сили вермахту. Броньовики, танки «Тигр» з білим камуфляжем, німці верхи, німці на велосипедах, німці пішки, озброєні і неозброєні. Вночі гуркіт гусениць долинав набагато раніше, ніж з’являлися у полі зору танки.

Шарль питав:

— Ça roule encore?

— Ça roule toujours  [69].

Здавалося, вервечка ця не скінчиться ніколи.

— 21 січня -


Але вона таки скінчилася. На світанку 21 числа перед нами розкинулась безлюдна, сувора, смертельно сумна рівнина, біла до самого обрію, над якою літали ворони.

Мені майже захотілось побачити ще щось, що рухається. Цивільні поляки теж зникли, сховавшись хтозна де. Здавалось, ніби навіть вітер спинився. Мені хотілося тільки одного: далі лежати під ковдрами, віддавшись цілковитій знемозі м’язів, нервів і волі; чекати, аж все скінчиться чи не скінчиться — для мене це було однаково, мов для небіжчика.

Але Шарль уже розпалив грубку, Шарль, ця енергійна людина, цей впевнений і приязний чоловік, кликав мене до роботи:

— Vas-y, Primo, descends-toi de là-haut; il y a Jules à attraper par les oreilles…[70]

«Жуль» — то було відхоже відро, яке щоранку треба було брати за дужки, виносити надвір і виливати у вигрібну яму; то було перше, що треба було зробити з самого ранку, і якщо згадати, що руки помити було неможливо і що троє наших були хворі тифом, тоді зрозуміло, що то не була приємна робота. Потім треба було зайнятися капустою і ріпою. Поки я ходив шукати дрова, а Шарль збирав сніг, щоб розтопити, Артюр мобілізував на чищення городини тих хворих, які могли сидіти. Зголосилися Товаровскі, Сертеле, Алкале і Шенк.

Сертеле теж був селянин з Вогезів, двадцяти років; здавалось, що він у доброму стані, але з дня на день голос його дедалі більше набував зловісного носового тембру, нагадуючи нам, що дифтерія свого не попускає.

Алкале — скляр, єврей з Тулузи; він був дуже спокійний і розсудливий, страждав рожею на обличчі.

Шенк був словацький комерсант, теж єврей; він видужував від тифу і мав страшенний апетит. Товаровскі, франко-польський єврей, дурний і балакучий, теж був корисний для нашої спільноти завдяки своєму оптимізмові, що передавався всім.

Тож поки хворі працювали ножем, сидячи кожен на своїх нарах, ми з Шарлем зайнялися пошуком підхожого місця для приготування їжі.

Повсюди в таборі було неймовірно брудно. Оскільки всі нужники були переповнені, а про їх чищення, звісно, більше не дбав ніхто, хворі з дизентерією (а їх була понад сотня) загидили всі кутки Ка-Бе, заповнили всі відра, усі бідони, в яких привозили харчі, усі казанки. Не можна було й кроку ступити, не дивлячись під ноги; пересуватися в темряві було неможливо. Хоч ми й страждали від холоду, який не попускав, ми з жахом думали про те, що станеться, коли буде відлига: інфекція пошириться нестримно, стоятиме нестерпний сморід, а крім того, якщо розтане сніг, ми залишимося взагалі без води.

Після довгих пошуків ми врешті знайшли кілька метрів не надто закаляної підлоги у приміщенні, яке раніше слугувало вмивальнею. Ми розпалили там вогнище, а тоді, щоб не марнувати часу і уникнути ускладнень, продезінфікували собі руки, збризкуючи їх хлораміном, змішаним з водою.

Новина про те, що готується суп, швидко розійшлася у натовпі цих напівтрупів; біля дверей утворилося юрмище голодних облич. Шарль, піднявши копистку, енергійно виголосив перед ними коротку промову, яка, хоч він говорив французькою, не потребувала перекладу.

Більшість розійшлася, але один виступив вперед: він був парижанин, кравець вищого класу (за його словами), хворий на легені. Взамін за літр баланди він зобов’язується викроїти для нас одяг з численних ковдр, які залишились у таборі.

Максим виявився справді дуже вправним. Наступного дня ми з Шарлем вже були власниками куртки, штанів та рукавиць з грубої тканини яскравих кольорів.

Ввечері, після першої баланди, розданої з ентузіазмом і спожитої з жадібністю, глибока тиша на рівнині перервалася. Занадто втомлені, щоб відчувати великий неспокій, ми прислухалися зі своїх нар до свисту снарядів у нас над головами і до вибухів невидимої артилерії, яка, схоже, була розташована вздовж всього горизонту.

Я подумав: життя поза табором було чудове і ще буде чудове, і було б страшенно шкода дати себе вбити тепер. Я розбудив тих хворих, які дрімали, і коли впевнився, що всі мене слухають, сказав їм — спочатку французькою, а потім постарався, наскільки міг, висловити це німецькою — тепер всі повинні думати про повернення додому, і на наш погляд, є деякі речі, які потрібно робити, а деяких варто уникати. Кожен повинен дбати про те, щоб зберегти свій казанок і ложку; ніхто не повинен віддавати іншим баланду, якої він не доїв; з нар злазити можна тільки для того, щоб піти за потребою; якщо комусь щось потрібне, хай звертається лише до когось з нас трьох; Зокрема Артюрові було доручено пильнувати за дисципліною та гігієною, і він мав пам’ятати, що краще залишити казанки і ложки брудними, ніж мити їх, ризикуючи помилково переплутати посуд хворого дифтерією з посудом тифозного.

У мене склалося враження, що хворі вже занадто байдужі до всього, щоб прислухатися до моїх слів; але я дуже покладався на сумлінність Артюра.

— 22 січня -

Якщо відважним є той, хто з легким серцем йде назустріч серйозній небезпеці, ми з Шарлем того ранку були відважними. Ми розширили поле наших пошуків на табір есесівців, розташований відразу за електричною огорожею.

Табірні охоронці тікали, мабуть, дуже поспішно. Ми побачили столи, на яких стояли наполовину повні тарілки тепер вже замерзлого супу, який ми пожерли з величезною насолодою, келихи, все ще повні пива, яке перетворилося на жовтуватий лід, шахову дошку з розпочатою партією. У спальних приміщеннях було чимало цінних речей.

Ми завантажилися пляшкою горілки, різними медикаментами, газетами та журналами, і взяли також чотири чудові стебновані ковдри, одну з яких я досі маю у себе вдома в Турині. Не усвідомлюючи небезпеки, ми задоволено принесли до себе в палату плоди нашої вилазки, віддавши їх під опіку Артюра. Тільки ввечері ми дізналися, що сталося через якихось півгодини після цього.

У покинутий табір забрело кілька озброєних есесівців, які, мабуть, відстали від своїх. Вони виявили, що в есесівській їдальні отаборилося вісімнадцять французів. Вони методично вбили всіх пострілом в потилицю, розклали в ряд знівечені тіла на засніженій вулиці, а тоді подалися геть. Вісімнадцять трупів лишилися лежати там аж до приходу росіян; ніхто не мав сили їх поховати.

Зрештою, у всіх бараках на нарах подекуди лежали задерев’янілі трупи, яких ніхто і не думав виносити. Земля була занадто замерзла, щоб можна було викопати могили; чимало трупів скинули на купу в котлован, але вже з перших днів котлован був переповнений, і ми могли спостерігати це жахливе видовисько з нашого вікна.

Від дизентерійного відділення нас відділяла тільки дощана стіна. Тут було чимало померлих і чимало вмираючих. Підлога була вкрита шаром замерзлих екскрементів. Ніхто вже не мав сили вилізти з-під ковдри, щоб знайти їжу, а ті, хто зробив це раніше, не повернулися допомогти товаришам. На тих самих нарах, притиснувшись один до одного, щоб було не так холодно, якраз коло перегородки лежали двоє італійців; я часто чув, як вони розмовляють, але оскільки тут я говорив тільки французькою, вони довго не знали про мою присутність. Того дня вони випадково почули моє ім’я, яке Шарль вимовив на італійський манір, і відтоді не переставали стогнати і благати.

Звичайно, мені б хотілося їм допомогти, якби я мав засоби і силу, хоча б для того, щоб вони перестали настирливо репетувати. Ввечері, коли вся робота була виконана, перемагаючи втому і огиду, я навпомацки посунув брудним і темним коридором до їхнього відділення, несучи казанок з водою і залишки нашої сьогоднішньої баланди. Результатом було те, що відтоді ціле дизентерійне відділення день і ніч волало крізь тонку стіну моє ім’я, із закінченнями всіх європейських мов, супроводжуючи його незрозумілими благаннями, але я і так нічому зарадити не міг. Мені хотілося плакати і проклинати їх.

Ніч принесла нам паскудні несподіванки.

На нарах піді мною лежав Лакмакер, який вже перетворився на жалюгідну руїну. То був (принаймні колись) голландський єврей сімнадцяти років, високий, худий і тихий. Він хворів уже три місяці, не знаю, як це він уник селекції. У нього спочатку був тиф, а потім скарлатина; водночас виявилось, що в нього серйозний порок серця, а також страшні пролежні, і лежати він міг уже тільки на животі. При тому всьому він мав страшенний апетит; розмовляв він тільки голландською, і ніхто з нас його не розумів.

Можливо, причиною всього був той суп з капусти та ріпи, і Лакмакер зажадав дві порції. Посеред ночі він застогнав, тоді звалився з нар. Він намагався дістатися до відра, але був занадто слабкий, і впав на землю, голосно плачучи і волаючи.

Шарль увімкнув світло (акумулятор виявився доленосним), і перед нами відкрилася вся серйозність цього випадку. Нари хлопця і підлога були загиджені. У невеликому приміщенні сморід швидко ставав нестерпним. У нас був тільки мінімальний запас води, і не було ковдр, ані сінників на зміну. Бідолашний хлопчина був страшним джерелом інфекції; але, звісно, не можна було залишити його тут на цілу ніч, щоб він стогнав і тремтів від холоду посеред екскрементів.

Шарль зліз з нар і мовчки одягнувся. Я тримав свічку, а він вирізав ножем усі забруднені місця на сіннику та ковдрах; тоді делікатно, мов мати дитину, підняв Лакмакера з підлоги, сяк-так повитирав його соломою, витягнутою з сінника, і поклав на перестелене ліжко в єдиній позі, в якій цей нещасний міг лежати; тоді вишкрябав підлогу шматком бляхи, врешті розвів трохи хлораміну і покропив цим знезаражувальним засобом все, включно з самим собою.

Його самовідданість я оцінив тим вище, що сам був такий змучений, що навряд чи мені б стало сили зробити те, що зробив він.

— 23 січня -

Картопля у нас скінчилася. Уже багато днів по бараках ходила чутка, що десь неподалік від табору, за межами огорожі з колючого дроту, є велике сховище картоплі.

Мабуть, якийсь невідомий першопроходець терпляче щось розвідав, а може, хтось точно знав, де це місце; і ось вранці 23 числа частину огорожі з колючого дроту повалили, і жалюгідні постаті почали снувати крізь цей отвір туди і назад.

Ми з Шарлем вирушили під вітром на безживну рівнину. Ми опинились за розбитим шлагбаумом.

— Dis donc, Primo, on est dehors!  [71]

І справді — вперше від дня мого арешту я був вільний, мене не стерегли озброєні вартові, і між мною та моїм домом не було колючого дроту.

Картопля була десь за чотириста метрів від табору — то був справжній скарб.

Два довжелезні рови, повні картоплі, вкритої шарами землі і соломи, щоб не померзла. Від голоду ніхто більше не помре.

Але викопати її було неабиякою працею. Від морозу поверхня ґрунту була тверда, мов мармур. Важко довбаючи киркою, можна було пробити поверхню і розкрити закопане; але більшість воліли залазити в діри, викопані раніше іншими, просуваючись в глибину, і передавати картоплю товаришам назовні.

Одного старого угорця там спіткала смерть. Він лежав застиглий, мов уособлення голоду: голова і плечі під купою землі, живіт на снігу, руки простягнуті до картоплі. Той, хто надійшов пізніше, відсунув труп на метр убік і став далі копати у звільненому отворі.

Відтоді харчування наше покращилось. Крім вареної картоплі та картопляного супу, ми давали нашим хворим ще картопляні млинці за Артюровим рецептом: натирається сира картопля і мішається з вареною розім’ятою; суміш смажиться на гарячій блясі. У млинцях цих відчувався смак сажі.

Але Сертеле не зміг посмакувати ними, бо хвороба його прогресувала. Крім того, що він говорив дедалі більш носовим голосом, того дня він не зміг проковтнути як слід ніякої їжі — щось сталося у нього з горлом, кожен шматок загрожував задушити його.

Я пішов по лікаря-угорця, який залишився серед хворих у бараці навпроти.

Тільки-но почувши про дифтерію, він ступив три кроки назад і звелів мені йти геть.

Суто з пропагандистських міркувань я накрапав усім у ніс камфорної олії. Запевнив Сертеле, що і йому це допоможе; і я сам намагався переконати себе в цьому.

— 24 січня -

Свобода. Її конкретним виразом був пролом в огорожі з колючого дроту. Якщо уважно подумати, це означало, що не буде більше німців, не буде селекцій, роботи, биття, перекликів, а згодом, можливо, буде повернення.

Але щоб переконати себе в цьому, потрібне було зусилля, а ніхто не мав для цього часу. Всюди навколо була розруха і смерть.

Купа трупів перед нашим вікном вже піднялася над краями ями. Незважаючи на картоплю, усі були вкрай слабкі; жоден хворий в таборі не одужав, а багато хто захворів на запалення легенів та діарею; ті, що вже більше не могли рухатися або не мали для цього сили, лежали безвладно на своїх нарах, закляклі від холоду, і ніхто не помічав, коли вони помирали.

Інші були страхітливо втомлені — після місяців концтабору самою картоплею відновити сили людини неможливо. Коли, скінчивши готувати їжу, ми з Шарлем притягали двадцять п’ять літрів щоденної баланди з умивальні в кімнату, ми падали, важко дихаючи, на нари, а роздавав суп Артюр, старанний і хазяйновитий, дбаючи про те, щоб залишити три пайки rabiot pour les travailleur» і трохи решток pour les italiens d’à côté  [72].

У другій палаті інфекційних хворих, яка теж була суміжною з нашою і в якій жили переважно сухотники, становище було цілком інше. Усі, хто міг, перебралися в інші бараки. Найважчі і найслабші хворі згасали один за одним в самотності.

Я зайшов туди якось вранці, щоб позичити голку. На одних з верхніх нар хрипів хворий. Він почув мої кроки, підвівся і сів, а тоді повис з краю ліжка головою вниз, до мене, тулуб і руки його застигли, очі закотилися. Той, хто лежав на нижніх нарах, інстинктивно простягнув руки вгору, щоб підтримати тіло, і тоді зрозумів, що товариш його помер. Він повільно відпустив тіло, воно зісковзнуло на землю та й там і зосталося. Ніхто не знав, як його звати.

Але в бараці номер 14 була новина. Там лежали прооперовані пацієнти, деякі з них були у непоганому стані. Вони організували виправу в табір англійських військовополонених, який вважали евакуйованим. То була дуже плідна експедиція. Вони повернулися, одягнуті в хакі, з візком, повним небачених чудес: там був маргарин, порошковий пудинг, смалець, соєве борошно, горілка.

Ввечері в бараці номер 14 співали.

Ніхто з нас не почувався на силі пройти два кілометри до англійського табору і повернутися з вантажем. Але непрямим чином вдала виправа виявилася корисною багатьом. Нерівномірний розподіл благ спричинив відродження торгівлі та ремесел. У нашій кімнатці, де пахло смертю, виникла фабрика з виробництва свічок — віск ми виливали у форми з картону, а ґніт просякали борною кислотою. Багатії з 14 бараку викуповували всю нашу продукцію, розплачуючись смальцем і борошном.

Це я знайшов брусок невживаного воску на складі електрообладнання; пригадую несхвальний вираз обличчя тих, хто бачив, як я його забираю, і діалог між нами:

— Що ти з цим робитимеш?

Комерційні таємниці видавати було не варто; я сам здивувався, коли відповів на це словами, які часто чув від старожилів табору і які символізували їхню гордість — гордість тим, що вони «бувалі в’язні», люди кмітливі, які завжди вміють викрутитися; «Ich verstehe verschiedene Sachen…» (Я багато на чому знаюся…)

— 25 січня -

Прийшла черга Шомоді. То був хімік-угорець років п’ятдесяти, худий, високий і мовчазний. Як і голландець, він одужував від тифу та скарлатини; аж тут сталося щось дивне. Його охопила сильна гарячка. Вже, мабуть, днів з п’ять він не сказав ні слова; але в той день він відкрив рота і сказав твердим голосом:

— Під сінником у мене пайка хліба. Розділіть її між вами трьома. Я більше не їстиму.

Ми не знали, що сказати, але поки що хліба не чіпали. У нього спухло півобличчя. Поки він був ще при свідомості, то лежав, замкнувшись у суворій мовчанці.

Але ввечері і цілу ніч, а потім ще два дні без перерви тишу роздирало його марення. Запавши у свій останній безконечний сон, в якому панувала рабська покірність, він з кожним подихом шепотів Jawohl; регулярно і безупинно, мов машина, Jawohl з кожним опусканням худющої грудної клітки, тисячі разів, аж хотілося трусити ним, душити його, щоб він принаймні говорив якесь інше слово.

Я ніколи не розумів так, як тоді, якою важкою працею є смерть людини.

Надворі далі була глибока тиша. Сильно збільшилася кількість воронів, і всі знали, чому. Перегукування артилерії відновлювалося лише з великими перервами.

Усі говорили один одному, що росіяни прийдуть вже швидко, дуже швидко; усі це твердили, усі були певні, але насправді ніхто цього ясно не усвідомлював. Бо в концтаборах зникає звичка надіятися, як також віра у власний розум. У концтаборі думати зайве, бо події здебільшого розгортаються непередбаченим чином; це також шкідливо, бо мислення оживляє вразливість, а вона є джерелом страждання, і тому якийсь передбачливий закон природи притуплює її, коли страждання переходять певну межу.

Як стомлюються від радості, страху чи самого страждання, так також стомлюються від чекання. Доживши до 25 січня, уже вісім днів відірвані повністю від того жорстокого світу, який все ж був світом, більшість з нас були занадто виснажені навіть для того, щоб чекати.

Ввечері, зібравшись біля грубки, ми — Шарль, Артюр і я — знову відчули себе людьми. Ми могли говорити про все. Мене захоплювала розповідь Артюра про те, як проводять неділі у вогезькому містечку Прованшер, а Шарль мало не плакав, коли я розповів йому про період перемир’я в Італії, про непевні і повні розпачу часи початку партизанської боротьби, про чоловіка, який нас зрадив, про те, як нас схопили у горах.

У темряві над нами і за нами восьмеро хворих ловили кожне слово з наших уст, навіть ті, хто не розумів французької. Тільки Шомоді вперто підтверджував свою вірність смерті.

— 26 січня -

Ми лежали у світі мертвих і примар. Навколо нас і в нас самих всередині зникли останні сліди цивілізованості. Діло перетворення людей на тварин, яке започаткували переможні німці, було доведене до кінця німцями переможеними.

Той, хто вбиває, є людиною, той, хто чинить або зазнає несправедливості, теж є людиною; але не є людиною той, хто, позбувшись всяких застережень, ділить ліжко з трупом. Той, хто чекає, коли його ближній скінчить помирати, щоб забрати його шматок хліба, перебуває — нехай не зі своєї волі — набагато далі від людини мислячої, ніж найбільш неотесаний пігмей і найжорстокіший садист.

Наше існування дуже залежить від того, що коїться в душах тих, хто навколо нас; тому нелюдським є досвід того, хто пережив дні, коли людина була річчю в очах людини. Нас трьох це великою мірою оминуло, і за це ми вдячні один одному; тому моя дружба з Шарлем буде тривалою.

А за тисячі метрів над нами, у прогалинах між сірими хмарами, точилися заплутані і таємничі поєдинки літаків. Над нами, голими, кволими і безсилими, люди нашого часу намагалися заподіяти один одному смерть, користуючись найвигадливішими інструментами. Один порух їхнього пальця міг спричинити знищення цілого табору, стерти з лиця землі тисячі людей; а суми всіх наших сил і бажань не вистачило б на те, щоб продовжити бодай на хвилину життя одногоєдиного з нас.

Танець літаків уночі припинився, і приміщення знову сповнилось монологом Шомоді.

У повній темряві я раптом прокинувся. L’pauv’ vieux[73] мовчав: це був кінець. В останньому здриганні життя він упав з нар на землю; я почув, як об долівку вдарились його коліна, стегна, плечі, голова.

— La mort l’a chassé de son lit[74], — прокоментував Артюр.

Ясна річ, винести його з приміщення вночі ми не могли. Нам не залишалось нічого іншого, як тільки знову заснути.

— 27 січня -

Світанок. На підлозі — ганебна купка застиглої плоті, річ, що звалася Шомоді.

Але є справи важливіші — оскільки вмитися неможливо, ми не можемо торкнутися його, поки не приготуємо їжу і не поїмо. Крім того, «…rien de si dégoûtant que les débordements»  [75], слушно каже Шарль — треба спорожнити відхоже відро. Вимоги живих важливіші; мертві можуть почекати. Ми беремось за роботу, як щодня.

Росіяни прийшли, коли ми з Шарлем несли Шомоді недалеко від бараку. Він був дуже легкий. Ми перекинули ноші на сірий сніг. Шарль зняв шапку. Мені було прикро, що я шапки не маю.

За тих десять днів з одинадцяти пацієнтів інфекційного відділення помер тільки Шомоді. Сертеле, Каньолаті, Товаровскі, Лакмакер та Дорже (про останнього я ще не згадував — то був французький промисловець, який після операції на перитоніт захворів носовою дифтерією) померли через кілька тижнів у тимчасовому російському лазареті в Аушвіці. У квітні в Катовіце я зустрів Шенка та Алкале у доброму здоров’ї. Артюр щасливо добрався до своєї родини, а Шарль знову почав вчителювати; ми обмінялися довгими листами, і я сподіваюся колись знов його побачити.


Авільяна-Турин, грудень 1945 — січень 1947 року.

## Додаток


Цей додаток я написав у 1976 році для шкільного видання «Чи це людина», щоб відповісти на запитання, які мені постійно ставлять мої читачі серед школярів. Проте вони великою мірою відповідають і на запитання від моїх дорослих читачів, тому мені здалося доречним навести повністю мої відповіді і в цьому виданні теж.


Хтось колись давно написав, що книжки, так само як люди, мають свою непередбачувану долю, відмінну від тієї долі, якої для них бажали і очікували. Ця книжка теж мала дивну долю. Момент народження цієї книжки далекий — його можна знайти у ній самій, на сторінці 183 цього видання, там, де говориться, що я «записую те, чого не вмію сказати нікому»; потреба розповідати у нас така сильна, що книжку цю писати я почав там, у тій німецькій лабораторії, посеред морозної зими, війни і нескромних поглядів, хоч я знав, що жодним чином не зможу зберегти тих абияк нашкрябаних нотаток, що мені доведеться відразу викинути їх, бо якби у мене їх знайшли, мені б це коштувало життя.

Але я написав книжку, тільки-но повернувся, всього за кілька місяців — так сильно пекли мене ці спогади. Кілька великих видавництв відмовили мені, але в 1947 році книжку прийняло до друку невелике видавництво під орудою Франко Антонічеллі; було видрукувано 2500 примірників, відтак видавництво закрилося, а книжка впала у забуття, також тому, що у ті суворі повоєнні часи люди не надто хотіли повертатися пам’яттю до тих болісних років, які тільки недавно скінчилися. Нове життя книжка дістала тільки в 1958 році, коли її перевидало видавництво «Ейнауді», і відтоді вона викликає постійний інтерес читачів. Її переклали шістьма мовами, адаптували для радіо та театру.

Учні та вчителі сприйняли її з прихильністю, яка набагато перевищила сподівання мої та мого видавця. Сотні школярів зі всіх регіонів Італії запрошували мене прокоментувати книжку письмово, а за змоги й особисто; я задовольняв усі ці прохання, наскільки мені дозволяла зайнятість, і навіть до двох своїх професій я б охоче додав третю — професію презентування та коментування мене самого, чи радше того вже далекого мене, який побував в Аушвіці і розповів про це. Під час цих численних зустрічей з моїми читачами-школярами мені доводилося відповідати на багато запитань — наївних і поінформованих, зворушених і провокаційних, поверхових і глибоких. Я швидко зрозумів, що деякі з цих запитань весь час повторюються, їх ставлять завжди; значить, їх породжує мотивована і обдумана цікавість, яку так чи інакше не задовольнили відповіді, що їх давав текст книжки. На ці запитання я й вирішив відповісти тут.

1. У вашій книжці немає ненависті до німців, нема образи, ані прагнення помсти. Ви їм пробачили?

За своєю вдачею я не схильний до ненависті. Я вважаю її тваринним, грубим почуттям і волію натомість, щоб мої вчинки і думки за змоги керувалися розумом; тому я ніколи не плекав у собі ненависті як примітивного прагнення реваншу, бажання завдати страждань моєму справжньому чи гаданому ворогові, бажання особистої помсти. Треба ще додати, що у моєму розумінні ненависть — це особисте почуття, звернене проти певної особи, певного імені, певного обличчя; тодішні наші переслідувачі не мали ні облич, ні імен, і це видно зі сторінок моєї книжки — вони були далекі, невидимі, недоступні. Нацистський устрій був настільки обережний, що зводив до мінімуму прямі контакти між рабами і господарями. Ви, мабуть, звернули увагу, що в цій книжці описано одну-єдину зустріч автораголовного героя з есесівцем (с. 206), і невипадково вона сталася тільки в останні дні, коли концтабір був уже зруйнований, коли система розвалилася.

Зрештою, у місяці, коли писалася ця книжка, тобто в 1946 році, нацизм та фашизм справді здавались безликими — вони немов повернулись у небуття, зникли, мов потворний сон, слушно і заслужено, як зникають привиди, коли заспіває півень. Хіба міг я плекати образу, хотіти помсти супроти зграї привидів?

Минуло не так багато років, коли Європа та Італія помітили, що була то наївна ілюзія: фашизм далеко не помер, він тільки сховався, прикрився; він поміняв шкіру, щоб з’явитися потім в іншому вигляді, трохи менш впізнаваному, трохи більш респектабельному, краще пристосованому до нового світу, який тільки-но зазнав катастрофи Другої світової війни, спровокованої тим самим фашизмом. Мушу зізнатися, що супроти деяких знайомих облич, деяких давніх обманів, деяких постатей, які намагаються надати собі солідності, супроти поблажливості та терпимості до деяких речей я справді відчуваю спокусу ненависті, а навіть певного насильства; але я не фашист, я вірю в розум і дискусію як найвищі інструменти поступу, тому над ненавистю надаю перевагу справедливості. Якраз з цієї причини, пишучи цю книжку, я навмисне вибрав спокійний і тверезий спосіб вираження, характерний для свідка, не вдаючись до тону, типового для скарг жертви чи гніву месника; я вважав, що слово моє буде тим більше корисним і вартим довіри, чим об’єктивнішим воно здаватиметься і чим менш пристрасно прозвучить; тільки в цей спосіб свідок може виконати своє завдання на суді, яке полягає у тому, щоб приготувати ґрунт для судді. А суддями є ви.

Я б не хотів, однак, щоб це моє утримання від прямої оцінки плутали з нерозбірливим прощенням. Я не простив нікому з провинних, не збираюся прощати тепер і в майбутньому, якщо вони не покажуть (вчинками, а не на словах, і не занадто пізно), що вони усвідомили провини та помилки нашого і чужоземного фашизму, якщо вони не вирішать засудити їх і викоренити з власної свідомості та зі свідомості інших. Якщо вони це зроблять, то звісно, хоч я не християнин, я готовий дотриматися єврейського і християнського припису прощати свого ворога — але тільки того ворога, який виправився і перестав бути ворогом.

2. Чи німці про це знали? А союзники знали? Хіба це можливо, щоб у серці Європи здійснювався геноцид, знищення мільйонів людських життів, а ніхто про це нічого не знав?

Світ, в якому живемо нині ми, західні люди, має численні і дуже серйозні дефекти та небезпеки, але порівняно з учорашнім світом, світ цей має ту велетенську перевагу, що всі можуть відразу все дізнатися про все. Інформація нині є «четвертою владою», журналісти і коментатори принаймні теоретично мають всюди вільний доступ, ніхто не може їх зупинити, вигнати ані примусити мовчати. Тепер все легко: якщо хочеш, можеш слухати радіо своєї чи будь-якої іншої країни; можеш піти в кіоск і вибрати будь-яку газету, яку хочеш — італійську будь-якого спрямування, американську чи радянську, і при цьому матимеш цілий спектр до вибору; можеш купувати будь-які книжки, які хочеш, не ризикуючи бути звинуваченим в «антиіталійській діяльності» чи накликати на себе обшук в домі, здійснений політичною поліцією. Звісно, уникнути всіх обмежень та обумовленостей нелегко, але принаймні можна вибрати собі обумовленість за своїм бажанням.

В авторитарній державі все по-іншому. Там є одна-єдина Істина, проголошена згори; газети всі однакові, усі вони повторюють ту саму єдину істину; це ж саме роблять радіостанції, а радіо інших країн слухати не можеш, бо, по-перше, це злочин, і ти ризикуєш опинитися у в’язниці, а по-друге, передавачі твоєї країни випромінюють на відповідних довжинах хвиль радіоперешкоди, які накладаються на чужоземне мовлення і заважають його слухати. Що стосується книжок, то видаються і перекладаються тільки ті, які до вподоби Державі; інші мусиш купувати за кордоном і з ризиком ввозити у свою країну, бо вони вважаються небезпечнішими від наркотиків та вибухівки, і якщо на кордоні їх у тебе знайдуть, їх конфіскують, а тебе покарають. Небажані книжки, або ті, які перестали бути бажаними, у попередні епохи прилюдно палили на площах. Так було в Італії між 1924 та 1945 роками; так було в націонал-соціалістській Німеччині, так є в багатьох країнах, до яких, на жаль, треба зарахувати і Радянський Союз, який так героїчно воював проти фашизму. В авторитарній Державі законним вважається змінювати правду, переписувати заднім числом Історію, перекручувати інформацію, замовчувати правдиві новини і поширювати неправдиві — замість інформування приходить пропаганда. Адже в такій країні ти — не громадянин, який має права, а підданий, і як такий, ти є боржником Держави (і диктатора, що її уособлює), якій ти винен фанатичну відданість і рабський послух.

Зрозуміло, що в таких умовах стає можливо (хоч і не завжди легко, бо дуже нелегко чинити таке глибоке насильство над людською природою) знищувати навіть дуже великі фрагменти дійсності. У фашистській Італії впродовж кількох місяців усіх примусили забути про вбивство депутата-соціаліста Маттеотті, успішно здійснене фашистами; ще вправнішим за Муссоліні у цьому ділі контролювання та приховування правди проявив себе Гітлер разом зі своїм міністром пропаганди Йозефом Ґеббельсом.

Проте приховати від німецького народу існування величезної машини концентраційних таборів було неможливо, та й, зрештою (з погляду нацистів), навіть небажано. Однією з цілей нацизму було створити і підтримувати в країні атмосферу невизначеного страху — тому народ повинен був знати, що чинити Гітлерові опір надзвичайно небезпечно. Адже вже починаючи з перших місяців нацизму в концтаборах ув’язнили сотні тисяч німців: комуністів, соціал-демократів, лібералів, євреїв, протестантів, католиків, і про це знала вся країна, і всі знали, що в концтаборах в’язні страждають і гинуть.

Попри це, дуже багато німців справді не знали найжорстокіших подробиць того, що діялося пізніше в концтаборах: про методичне знищення мільйонів людей, поставлене на промислову основу, про камери з отруйним газом та печі крематоріїв, про огидне грабування трупів — усього цього ніхто не повинен був знати, і про це справді аж до кінця війни знало досить мало людей. Щоб тримати це в таємниці, крім інших запобіжних заходів, в офіційній мові вживалися тільки обережні й цинічні евфемізми: писали не «винищення», а «остаточне вирішення», не «депортація», а «переселення», не «вбивство газом», а «спеціальна обробка» і так далі. Гітлер небезпідставно боявся, що поширення вісток про такі страшні речі могло б підірвати сліпу віру, яку живила до нього країна, і моральний дух військ на фронті; крім того, якби про це прознали союзники, вони могли б використати це як аргумент у своїй пропаганді; що, зрештою і сталося, але якраз через безмірність жахів, що коїлися в концтаборах, загал людей у них не повірив, хоч про них не раз говорило союзницьке радіо.

Найпереконливішу картину тодішньої ситуації в Німеччині я знайшов у книжці «Der SS Staat» (Есесівська держава) Ойґена Коґона, колишнього в’язня Бухенвальда, а відтак професора політичних наук у Мюнхенському університеті:


> Що знали німці про концентраційні табори? Крім самого їхнього існування, майже нічого, і навіть нині вони знають про це небагато. Нема сумніву, що метод засекречення подробиць терористичного режиму, який спричиняв невизначений, а тому набагато сильніший страх, виявився ефективним. Як я вже говорив деінде, навіть багато функціонерів гестапо не знали, що діялося в концтаборах, куди вони відправляли своїх в’язнів; більшість самих в’язнів мали дуже слабке уявлення про те, як функціонував їхній табір і які методи в ньому застосовувалися. Звідки міг знати про це німецький народ? Той, хто туди потрапляв, опинявся перед незмірним, цілковито новим для нього світом — і це найкраще показує силу та ефективність секретності.

> Проте… проте не було жодного німця, який би не знав про існування таборів або вважав їх будинками відпочинку. Мало хто з німців не мав у таборі якогось родича чи знайомого, або принаймні не знав, що того чи того туди відправили. Усі німці були свідками багатогранного варварства антисемітизму; чимало з них бачили — байдуже, з цікавістю, з відразою, а може, зі зловтіхою — як горять синагоги або як принижують євреїв та єврейок, примушуючи їх стояти навколішках у вуличному болоті. Немало німців дещо дізнавалися з іноземних радіопередач, а багато хто вступав у контакт з в’язнями, які працювали поза концтаборами. Багатьом німцям трапилося побачити жалюгідні юрби ув’язнених на вулицях або на вокзалах; в одному з обіжників, датованому 9 листопада 1941 року і адресованому шефом поліції та служби безпеки всім (…) відділкам поліції та начальникам концтаборів, читаємо: «Зокрема було відзначено, що під час піших переміщень, приміром, з вокзалу до табору, досить значна кількість в’язнів падає на вулиці мертвими або зомлілими від виснаження… неможливо запобігти тому, щоб про подібні речі дізналося населення». Жоден німець не міг не знати, що в’язниці переповнені і що в цілій країні постійно відбуваються страти; тисячі суддів та поліційних службовців, адвокатів, священиків та соціальних працівників загалом знали, що становище дуже серйозне. Багато підприємців, які мали стосунки з есесівцями із таборів, куди вони здійснювали постачання, промисловців, які подавали в адміністративно-економічні служби СС заявки на потребу в робітниках-рабах, та службовців бюро працевлаштування знали про те, що багато великих фірм використовують рабську працю. Немало було робітників, які працювали поблизу концтаборів або навіть безпосередньо в них. Численні університетські професори працювали у заснованих Гіммлером центрах медичних досліджень, а багато лікарів з державних та приватних установ співпрацювали з професійними вбивцями. Значне число військовослужбовців військової авіації було переведене у підпорядкування СС, і вони теж, мабуть, були в курсі того, що діялося. Немало було й старших армійських офіцерів, які знали про масові вбивства російських військовополонених у концтаборах, як і немало було солдатів та службовців військової поліції, які мали б точно знати, які страхітливі жахіття кояться у таборах, у ґетто, у містах та селах окупованих на Сході територій. Чи хоча б одне з цих тверджень неправдиве?


На мою думку, жодне з цих тверджень не є неправдивим, але для повноти картини до них треба додати ще одне: попри низку можливостей здобути інформацію, більшість німців нічого не знали, тому що не хотіли знати, а навіть тому що хотіли не знати. Звісно, це правда, що державний тероризм — напрочуд сильна зброя, якій дуже важко опиратися; але правдою є і те, що німецький народ у своїй цілості опиратися навіть не пробував. У гітлерівській Німеччині був поширений особливий етикет: той, хто знав, той мовчав, хто не знав, той не питав, а тому, хто питав, не відповідали. Таким способом пересічний німецький громадянин здобував і захищав своє незнання, яке здавалося йому достатнім виправданням його підтримки нацизму — затуливши собі рот, очі і вуха, він створював собі ілюзію, що не знає про те, що діється перед його дверми, а отже, не є співучасником.

Дізнаватися і розповідати іншим було способом (по суті, не таким вже й небезпечним) дистанціюватися від нацизму; гадаю, що німецький народ у своїй цілості до цього способу не вдавався, і якраз в цьому я вбачаю його глибоку провину.

3. Чи було таке, щоб в’язні тікали з концтаборів? Яка причина того, що не було масових повстань?

Ці питання належать до тих, які ставлять мені найчастіше, а отже, мабуть, вони зумовлені якоюсь особливо важливою цікавістю або потребою. Я тлумачу це оптимістично: нинішня молодь відчуває свободу як благо, від якого в жодному разі не можна відмовлятися, а тому для них ідея ув’язнення безпосередньо пов’язана з ідеєю втечі або повстання. Зрештою, у військових статутах багатьох країн справді вказано, що військовополонений зобов’язаний намагатися звільнитися будь-яким способом, щоб знову зайняти своє місце в бойових лавах, а згідно з Гаазькою конвенцією, спроба втечі не повинна каратися. Поняття втечі як морального обов’язку неодноразово повторюється в романтичній літературі (пам’ятаєте графа Монте-Крісто?), у популярній літературі та в кінематографі, де неслушно (а може навіть і слушно) ув’язнений герой завжди намагається втекти, навіть за дуже неправдоподібних обставин, і його спроба завжди увінчується успіхом.

Це, мабуть, добре, що становище в’язня, його несвобода відчувається як щось неправильне, ненормальне — щось ніби хвороба, яку слід вилікувати втечею або бунтом. Проте, на жаль, картина ця має дуже мало спільного з тим, що насправді діялося в концентраційних таборах.

Тих в’язнів, які намагалися втекти, приміром, з Аушвіца, було лиш кілька сотень, а тих, кому це вдалося — кілька десятків. Тікати було важко і надзвичайно небезпечно; в’язні були не тільки деморалізовані, але й ослаблені голодом та знущаннями, у них були голені голови, смугасте вбрання, яке відразу можна впізнати, дерев’яні черевики, які не дозволяли йти швидко і тихо; вони не мали грошей і здебільшого не знали польської, якою розмовляли місцеві, не мали знайомих у тих місцях, у географії яких вони, зрештою, теж не орієнтувалися. Крім того, щоб запобігти втечам, застосовували жорстокі репресії: того, кого спіймали, прилюдно вішали на аппельпляці, часто після жахливих катувань; коли втечу виявляли, друзів утеклого заморювали до смерті голодом у карцерах як його спільників, а цілий барак примушували стояти на ногах протягом двадцяти чотирьох годин; іноді арештовували і вивозили в концтабір також батьків «винного».

Есесівці, які вбивали в’язня, що пробував тікати, діставали в нагороду відпустку; тому часто траплялося, що якийсь есесівець стріляв у в’язня, який не мав жодного наміру тікати, тільки з метою отримати цю нагороду. Цей факт штучно збільшує офіційне число спроб втечі, зареєстроване в статистиці; як я вже говорив, реальна кількість таких спроб була дуже невелика. У такій ситуації з таборів в Аушвіці успішно втекло тільки кілька в’язнів-поляків, «арійців» (тобто, у тодішній термінології, неєвреїв), які жили неподалік від концтабору, а отже, ті, хто мав куди податися і кого могло б захистити населення. В інших таборах становище було аналогічним.

Що стосується відсутності бунту, то справа тут виглядає трохи по-іншому. Насамперед треба пам’ятати, що в деяких концтаборах справді були повстання: у Треблінці, у Собіборі, а також у Біркенау, одному з таборів, підпорядкованому Аушвіцу. Чисельно вони були не дуже значними; як і аналогічне повстання у Варшавському ґетто, вони радше були прикладами надзвичайної моральної сили. У всіх випадках їх планували і ними керували так чи інакше привілейовані в’язні, які були в кращому фізичному і моральному стані, ніж звичайні в’язні. Це не повинно дивувати: те, що бунтують саме ті, хто менше страждає, тільки на перший погляд здається парадоксальним. І поза концтаборами теж люмпен-пролетаріат рідко за щось бореться. Люди, перетворені на ганчірки, не бунтують.

У таборах для політичних в’язнів або там, де вони переважали, безцінним виявився їхній досвід конспіративної роботи, і часто там розгорталася діяльність, спрямована не так на організацію відкритих повстань, як на досить ефективний захист в’язнів. Залежно від концтабору і від періоду, їм вдавалося, наприклад, шантажувати або підкуповувати есесівців, стримуючи їх безмежну сваволю, саботувати німецьку воєнну промисловість, організовувати втечі, зв’язуватися через радіо з союзниками, передаючи їм інформацію про жахливі умови в концтаборах, покращувати ставлення до хворих, заміняючи лікарів-есесівців лікарями-в’язнями, «скеровувати» селекції, посилаючи на смерть шпигунів і зрадників та рятуючи тих в’язнів, виживання яких з якоїсь причини було особливо важливим, готуватися до опору, включно з військовими діями, у тому разі, якщо з наближенням фронту нацисти вирішать (як вони справді часто робили) повністю ліквідувати табір.

У тих таборах, де переважали євреї, як це було у зоні Аушвіца, організовувати і активний, і пасивний захист було особливо складно. Тут в’язні загалом були позбавлені будь-якого організаційного чи військового досвіду; їх привозили зі всіх країн Європи, вони розмовляли різними мовами, а тому не могли порозумітися між собою; а насамперед вони були ще голодніші, слабші і стомленіші за інших, бо умови їхнього життя були суворіші, а часто вони вже мали за собою довгий період голодування, переслідування та приниження в ґетто. Наслідком цього було також те, що їхнє перебування в концтаборі було трагічно коротким, вони становили плинну масу, яку постійно проріджувала смерть і яка оновлювалася через безперервне прибування нових ешелонів. Цілком зрозуміло, що серед такого нестабільного і ослабленого до краю людського контингенту паросткам бунту прорости було нелегко.

Можна замислитись над тим, чому не бунтували ті в’язні, яких тільки-но привезли і які цілими годинами (а іноді днями!) чекали, коли їх поведуть у газові камери. Крім уже сказаного, мушу тут додати, що для цієї операції колективного умертвляння німці випрацювали по-диявольськи хитру і гнучку стратегію. У більшості випадків новоприбулі не знали, що їх чекає; до них ставилися з холодною діловитістю, але без брутальності, їм веліли роздягтися «щоб іти в душ», іноді їм давали рушник і мило, а після миття обіцяли гарячу каву. Адже газові камери були замасковані під душові з трубами, кранами, роздягальнями, вішаками, лавками тощо. А коли в’язні якимось чином давали зрозуміти, що вони знають або підозрюють про свою неминучу долю, есесівці та їхні помічники починали раптом поводитись брутально, кричати, погрожувати, лупцювати в’язнів, стріляти і нацьковувати на цих розгублених людей у відчаї, змучених п’ятьма або десятьма днями подорожі у запечатаних вагонах, своїх собак, натренованих полювати на людей.

У такій ситуації абсурдним і образливим здається твердження, яке іноді висловлюють, нібито євреї не бунтували через легкодухість. Не бунтував ніхто. Достатньо згадати, що газові камери в Аушвіці випробовували на групі з трьохсот російських військовополонених, молодих, з військовим вишколом, політично підкованих і не обтяжених присутністю жінок та дітей; вони теж не бунтували.

Я б хотів, врешті, додати ще одне міркування. Свідомість того, що гніту слід не підкорятися, а опиратися, була не дуже поширена у фашистській Європі, а особливо слабка вона була в Італії. Вона була властива обмеженому колу політично активних людей, але фашизм та нацизм їх ізолював, виганяв, залякував або навіть знищував — не варто забувати, що першими жертвами німецьких концтаборів, яких було сотні тисяч, були якраз кадри антинацистських політичних партій. Коли вони перестали впливати на ситуацію, бажання народу чинити опір і організовуватися для цього відродилося набагато пізніше, насамперед завдяки внескові європейських комуністичних партій, які кинулися на боротьбу з нацизмом після того, як у червні 1941 року Німеччина несподівано напала на Радянський Союз, порушивши договір Ріббентропа-Молотова, укладений у вересні  [76] 1939 року. На закінчення слід сказати, що докоряти в’язням, що вони не повставали, означає, крім всього іншого, допускатися помилки в історичній перспективі — тобто, вимагати від них тієї політичної свідомості, яка нині є надбанням майже всіх, але яка тоді була властива тільки еліті.

4. Чи приїздили ви в Аушвіц після визволення?

Я був в Аушвіці у 1965 році з нагоди церемонії вшанування річниці звільнення таборів. Як я вже згадував у своїх книжках, Аушвіцька імперія концтаборів складалася не з одного табору, а десь з сорока; сам Аушвіцький концтабір розташувався на околиці однойменного містечка (Освєнцім польською), він міг вмістити приблизно двадцять тисяч в’язнів і був, так би мовити, адміністративним центром цілого комплексу. Крім того, був ще концтабір (чи точніше група концтаборів — від трьох до п’яти, залежно від періоду) у Біркенау, який вміщав максимально шістдесят тисяч в’язнів, з яких сорок тисяч жінок, і в якому працювали газові камери та печі крематоріїв; і, врешті, була ще певна кількість, різна в різні періоди, таборів праці, які іноді були розташовані за сотні кілометрів від «столиці»; мій табір, званий Моновіц, був найбільшим з них, він вміщав до дванадцяти тисяч в’язнів. Він був розташований приблизно за сім кілометрів східніше від Аушвіца. Уся ця зона тепер належить до польської території.

Особливого враження відвідини центрального табору на мене не справили — польський уряд перетворив його на щось на кшталт національного меморіалу; бараки почистили і пофарбували, посадили дерева і клумби. Там є музей, де виставлені страхітливі реліквії: тонни людського волосся, сотні тисяч окулярів, гребінців, помазків, ляльок, дитячого взуття; та все ж це музей, тобто щось статичне, штучно упорядковане. Цілий табір здався мені музеєм. Щодо мого концтабору, то його більше нема; фабрика каучуку, біля якої він був розташований, тепер належить полякам і настільки виросла, що зайняла всю його територію.

Натомість велике сум’яття охопило мене, коли я потрапив у табір у Біркенау, якого я ніколи не бачив, коли був в’язнем. Тут не змінилося нічого: тоді там було болото і тепер там болото або ж задушлива літня пилюка; бараки (ті, які не згоріли, коли тут проходив фронт) залишилися такими, як були, — низькими, брудними, спорудженими з нерівних дощок, з земляною підлогою; там нема нар, а лиш голі дошки аж до стелі. Тут нічого не прикрашали. Зі мною була моя знайома Джуліана Тедескі, яка була ув’язнена в Біркенау. Вона показала мені дошки 1,80 на 2 метри — на кожній з них спало до дев’яти жінок. Вона також звернула мою увагу на те, що з віконця видно руїни крематорію; у ті часи було помітно полум’я на верхівці комина. Вона спитала тоді старожилок: «Що це за вогонь?», і їй відповіли: «Це ми там горимо».

Супроти сумних спогадів, які навіюють ці місця, кожен з нас, тих, хто вижив, поводиться по-іншому, але можна виділити дві типові категорії. До першої категорії належать ті, хто відмовляється сюди приїздити або взагалі говорити на цю тему; ті, що хотіли б забути, але не можуть, і їх мучать страхіття; і ті, хто, натомість, все забув, стер з пам’яті і розпочав життя з нуля. Я помітив, що загалом все це люди, які опинилися в концтаборі «через нещасливу випадковість», тобто не маючи певних політичних поглядів; для них страждання ці були травматичним досвідом, позбавленим для них значення, який нічому їх не навчив, як нещасний випадок або хвороба — спогад про нього є для них чимось стороннім, болісним чужорідним тілом, яке вторглося в їхнє життя, і вони намагалися (або досі намагаються) позбутися його. Натомість друга категорія складається з колишніх «політичних» в’язнів і взагалі людей з певним політичним світоглядом, з релігійними поглядами або ж обдарованих великою моральною свідомістю. Для таких людей пам’ять є обов’язком; вони не хочуть забувати, а насамперед не хочуть, щоб про це забув світ, бо вони зрозуміли, що досвід їхній не був позбавлений сенсу, що концтабори не були якоюсь випадковістю, якимось непередбаченим явищем в Історії.

Нацистські концтабори були вершиною, вінцем фашизму в Європі, його найпотворнішим проявом; але фашизм існував ще до Гітлера та Муссоліні, і він вижив, у явних чи прихованих формах, після поразки у Другій світовій війні. Повсюди у світі, де починають заперечувати фундаментальні права Людини та рівність між людьми, відбувається скочування до системи концтаборів, а це шлях, на якому важко зупинитися. Я знаю багатьох колишніх в’язнів, котрі добре зрозуміли, яку страшну науку містить їхній досвід, і котрі щороку приїздять у «свій» табір, привозячи зі собою на прощу молодь; я й сам охоче робив би це, якби мені дозволяв час і якби я не знав, що досягну тієї ж мети, пишучи книжки і коментуючи їх перед молоддю.

5. Чому Ви говорите тільки про німецькі концтабори, а не також про табори російські?

Як я вже писав, відповідаючи на перше запитання, я волію виконувати роль свідка, а не судді — я хочу свідчити про те, чого я зазнав і що бачив сам. Мої книжки не є книжками з історії; пишучи їх, я суворо обмежувався до опису подій, які я досвідчив особисто, виключивши те, про що я дізнався пізніше з книжок або газет. Ви, можливо, помітили, приміром, що я не наводив цифр знищених в Аушвіці, ані не описував детально газових камер та крематоріїв — я не знав всього цього, коли був у таборі, а дізнався про це вже пізніше, коли про них дізнався цілий світ.

З цієї самої причини я загалом не говорю про російські табори; на моє щастя, я там не був і міг би хіба що повторити те, що читав, — тобто те, що знають всі ті, хто цікавився цією темою. Проте, ясна річ, це не значить, що я хочу чи можу уникнути обов’язку, який має кожна людина, скласти собі судження і сформулювати думку. Поруч з очевидною подібністю, між радянськими та нацистськими концтаборами, на мою думку, можна спостерегти і суттєві відмінності.

Головна відмінність полягає в їх призначенні. Німецькі концтабори становлять унікальне явище в історії людства, хай яка вона кривава: до давньої мети усунути або залякати своїх політичних супротивників було додано цілком сучасну, нелюдську мету — стерти з лиця землі цілі народи і культури. Починаючи приблизно з 1941 року, вони стали гігантськими машинами смерті; газові камери і крематорії були спеціально спроектовані для знищення людських життів і тіл у мільйонних масштабах; страхітлива першість належить Аушвіцу, де в серпні 1944 року за один день загинуло 24 тис. людей. Радянські табори не були і не є, звичайно, місцями, де приємно перебувати, але навіть у найтемніші роки сталінізму смерть в’язнів не була прямою метою; вона траплялася дуже часто і до неї ставилися з брутальною байдужістю, але, по суті, вона не була запланованою; одно слово, вона була побічним наслідком голоду, холоду, інфекцій, виснаження. До цього похмурого порівняння двох моделей пекла слід ще додати, що в німецькі концтабори загалом потрапляли, щоб звідти вже не вийти; не був передбачений жоден термін, крім смерті. Натомість в радянських таборах завжди був якийсь термін; у часи Сталіна «винних» іноді зі страхітливою легкістю засуджували на дуже довге покарання (навіть на п’ятнадцять-двадцять років), проте хоч якась невелика надія на звільнення все ж була.

З цієї фундаментальної відмінності випливають інші. Стосунки між охоронцями і в’язнями в Радянському Союзі не такі нелюдські: усі належать до того самого народу, говорять тією ж мовою, там нема «надлюдей» і «недолюдей», як за нацизму. Хворих лікують, хоч, може, й погано; коли робота занадто важка, можна протестувати, індивідуально або колективно; тілесне покарання буває рідко і не є надто жорстоким; можна отримувати з дому листи і продуктові передачі; одне слово, людська особистість не заперечується і не втрачається повністю. Натомість в німецьких таборах, принаймні стосовно євреїв та циган, майже всі були приречені на смерть; не зупинялися навіть перед дітьми, сотні тисяч яких були вбиті в газових камерах, що становить унікальне явище серед всіх звірств в історії людства. Як наслідок, рівень смертності при обох системах дуже відрізнявся. У Радянському Союзі, схоже, у найважчі часи смертність коливалася навколо 30 відсотків усіх ув’язнених, і це, звісно, неприпустимо висока цифра; але в німецьких концтаборах смертність становила 90–98 відсотків.

Вельми небезпечним видається мені недавнє радянське нововведення, коли деяких інтелектуалів-дисидентів нашвидкуруч оголошують божевільними, замикають у психіатричних закладах і піддають «лікуванню», яке не тільки спричиняє жорстокі страждання, але й порушує і послаблює розумові функції. Це показує, що інакодумства там бояться; за нього більше не карають, а намагаються знищити його медикаментами (або страхом перед медикаментами). Можливо, метод цей не дуже поширений (схоже, що таких політичних пацієнтів у 1975 році було не більше сотні), але він огидний, бо передбачає підле використання науки і непрощенну продажність лікарів, які по-рабськи погоджуються виконувати волю влади. Він виразно свідчить про крайню зневагу до демократичної дискусії та громадянських прав.

Що стосується власне кількісного аспекту, залишається зауважити, що в Радянському Союзі явище концтаборів, схоже, поступово занепадає. У 1950 році політичних в’язнів були мільйони; згідно з даними «Міжнародної амністії» (неполітична організація, яка ставить собі за мету допомагати всім політичним в’язням у всіх країнах незалежно від їхніх поглядів), нині (1976 р.) їх близько десяти тисяч.

На завершення слід сказати, що радянські концтабори у всякому разі залишаються прикрим проявом беззаконня та негуманності. Вони не мають нічого спільного з соціалізмом — навпаки, паскудною плямою виділяються на тлі радянського соціалізму; їх варто вважати радше варварською спадщиною царського самодержавства, від якого радянська влада не змогла або не захотіла звільнитися. Тому, хто читає «Записки з мертвого дому», написані Достоєвським у 1862 році, неважко впізнати ті самі тюремні звичаї, що їх описав Солженіцин через сто років. Але уявити собі соціалізм без концтаборів можливо, а навіть легко — це було здійснено у багатьох місцях світу. Натомість нацизму без концтаборів уявити собі неможливо.

6. З ким із персонажів «Чи це людина» Ви бачилися після визволення?

Більшість персонажів, які з’являються на цих сторінках, на жаль, слід вважати загиблими ще у дні існування табору або ж під час тієї жахливої евакуації, про яку йдеться на сторінці 202; інші ж померли пізніше від хвороб, якими заразилися в таборі, а слідів ще інших мені не вдалося знайти. Кілька осіб вижило, і я зміг зберегти або відновити контакт з ними.

Вижив і добре мається Жан, Піколо з «Пісні Улісса»; його родину знищили, але після повернення він одружився і тепер має двох дітей; він живе дуже спокійним життям аптекаря в одному з містечок у французькій провінції. Іноді ми зустрічаємося в Італії, куди він приїздить відпочивати; іншими разами я їжджу до нього в гості. Як не дивно, він багато що забув з того року, який він провів у Моновіці; у нього переважають страшні спогади про евакуацію, під час якої у нього на очах померли від виснаження всі його друзі (і серед них Альберто).

Я також досить часто бачуся з персонажем, якого я назвав П’єро Сонніно (с. 65), і він же фігурує як Чезаре в романі «Перепочинок». Після важкого періоду адаптації він теж знайшов роботу і створив сім’ю. Живе у Римі. Він охоче і дуже жваво розповідає про перипетії, яких він зазнав у таборі і під час довгої подорожі повернення, але у своїх оповідях, які часто схожі на театральні монологи, він схильний наголошувати на своїх власних пригодах, відсуваючи на другий план трагічні події, пасивним свідком яких він був.

Бачився я і з Шарлем. Його схопили біля його дому, на пагорбах Вогезів, де він партизанив, лише в листопаді 1944 року, і у таборі він був тільки місяць; але цей місяць страждань і жахливі події, свідком яких він був, глибоко позначилися на ньому, позбавивши його радості життя і бажання подбати про своє майбутнє. Повернувшись додому після подорожі, яка не надто відрізнялася від тієї, про яку я розповів у «Перепочинку», він знову став вчителювати у початковій школі свого села, де навчав дітей також вирощувати бджіл і доглядати за розсадником ялин та сосон. Кілька років тому він вийшов на пенсію; недавно він одружився зі своєю теж уже немолодою колегою, і вони разом збудували собі новий дім, невеликий, але зручний і гарний. Я двічі їздив відвідати його, у 1951 та в 1974 році. Останнього разу він розповів мені про Артюра, який живе у селі недалеко від нього: старий і хворий, він не бажає зустрічатися з тими, хто міг би розбудити в ньому давню тривогу.

Драматичною, непередбаченою і радісною для обох була зустріч з Менді, «рабином-модерністом», про якого коротко згадується на сторінках 84 та 134. Він упізнав сам себе, випадково прочитавши в 1965 році німецький переклад цієї книжки; він пам’ятав мене і написав мені довгого листа, адресувавши його в Туринське Єврейське товариство. Ми довго листувалися, інформуючи один одного про долю наших спільних друзів. У 1967 році я поїхав до нього в гості у Дортмунд у Федеративній республіці Німеччини, де він був тоді рабином; він залишився таким, як був — «чіпким, відважним і проникливим», а ще високоосвіченим. Він одружився з жінкою, яка теж пережила Аушвіц, у них троє вже дорослих дітей; вони хочуть перебратися всією сім’єю в Ізраїль.

Я більше не бачив доктора Паннвіца, холодного, мов крига, хіміка, який влаштував мені «державний іспит», але дізнався про нього від того доктора Мюллера, якому я присвятив розділ «Ванадій» у своїй останній книжці «Періодична система». Перед неминучим приходом Червоної Армії Паннвіц повівся на фабриці Буна свавільно і боягузливо: наказав своїм цивільним співробітникам чинити опір до останнього, заборонив їм сідати на останній потяг, який від’їздив у тил, але сам сів на нього в останній момент, скориставшись з сум’яття. Він помер у 1946 році від пухлини мозку.

7. Чим можна пояснити фанатичну ненависть нацистів до євреїв?

Ворожість до євреїв, яку неправильно називають антисемітизмом, є окремим випадком ширшого явища — тобто ворожості до тих, хто інший, ніж ми. Нема сумніву, що в своїй основі це зоологічне явище: тварини того самого виду, але приналежні до різних груп, проявляють нетерпимість одні до одних. Так буває також серед свійських тварин: відомо, що якщо курку перевести з її курника в інший, її кілька днів дзьобатимуть, намагаючись прогнати. Те ж саме трапляється серед мишей та бджіл і загалом серед усіх видів суспільних тварин. А людина, безперечно, тварина суспільна (це ствердив ще Арістотель); але хіба можна допустити, щоб толерувалися всі зоологічні імпульси, які збереглися в людини! На те й потрібні людські закони — обмежувати тваринні імпульси.

Антисемітизм — типовий прояв нетерпимості. Щоб виникла нетерпимість, треба, щоб між двома групами, які перебувають у контакті, була відчутна різниця — це може бути якась фізична відмінність (чорні і білі, брюнети і блондини), але наша ускладнена цивілізація виховала в нас відчуття тонших відмінностей, як мова чи діалект, а навіть акцент (це добре знають італійці з Півдня, змушені виїхати на Північ); чи релігія зі всіма своїми зовнішніми проявами та її впливом на спосіб життя; або ж манера одягатися чи жестикулювати, публічні чи приватні звичаї. З огляду на болісну історію єврейського народу, майже всюди в євреїв проявлялася одна або більше з таких відмінностей.

Серед надзвичайно складного переплетіння народів та націй, які зіштовхуються між собою, історія цього народу має деякі особливі риси. Народові цьому були (і почасти далі є) властиві дуже сильні внутрішні узи релігійної і традиційної природи; тому, попри набагато меншу чисельність і військову міць, він з розпачливою відвагою опирався завоюванню з боку римлян, зазнав поразки і вигнання, розсіявся по цілому світі, але узи ті збереглися. Єврейські колонії, які поступово утворилися спочатку на всіх берегах Середземного моря, а відтак на Середньому Сході, в Іспанії, на Рейні, у південній Росії, у Польщі, у Богемії та деінде, завжди зберігали вперту вірність цим узам, які консолідувалися у формі величезного корпусу писаних законів і традицій, які детально кодифікували їхню релігію, та особливої, мальовничої обрядовості, яка просякала всі щоденні чинності. Тому євреїв, які були меншістю у всіх своїх поселеннях, бачили і впізнавали як інших, і вони часто пишалися (слушно чи неслушно) своєю відмінністю; усе це робило їх дуже вразливими, і їх справді суворо переслідували майже у всіх країнах і майже у всі епохи; на ці переслідування євреї реагували тим, що невелика їх частина асимілювалася, тобто зливалася з навколишнім населенням, а більшість знову емігрувала у гостинніші країни. Але таким способом їхня «відмінність» оновлювалася і піддавала їх новій небезпеці утисків та переслідувань.

Хоч за своєю глибинною суттю антисемітизм — це ірраціональний прояв нетерпимості, у всіх християнських країнах, починаючи від доби, коли християнство стало державною релігією, він набув переважно релігійних, а навіть богословських форм. За твердженням святого Августина, євреїв на вигнання прирік сам Бог з двох причин: тому що цим вони були покарані за те, що не визнали у Христі Месії, і тому, що їхня присутність у всіх країнах необхідна католицькій Церкві, яка теж є повсюди, аби повсюди вірні бачили заслужену нещасливість євреїв. Тому вигнання і розділення євреїв не скінчиться ніколи — своїми стражданнями вони повинні вічно свідчити про свою помилку, а отже про істинність християнської віри. Отже, якщо їхня присутність необхідна, їх треба переслідувати, але не вбивати.

Проте таку поміркованість Церква проявляла не завжди: з найперших століть християнства проти євреїв висувалося набагато серйозніше звинувачення в тому, що вони, всі разом і назавжди, відповідальні за розп’яття Христа — одне слово, що вони є «боговбивчий народ». Це формулювання, наявне у пасхальній літургії давніх часів і скасоване тільки II Ватиканським Собором (1962–1965 рр.), лежить в основі різноманітних лиховісних народних вірувань, які весь час відроджуються: нібито євреї отруюють криниці, поширюючи чуму; нібито вони регулярно оскверняють посвячені дари; нібито на Пасху вони викрадають християнських дітей і на їхній крові замішують опрісноки. Ці вірування дали привід численним кривавим побоїщам, а крім того — масовому вигнанню євреїв спочатку з Франції та Англії, а тоді (1492–1498 рр.) з Іспанії та Португалії.

Після безперервної вервечки кровопролить та міграцій настає XIX сторіччя, яке характеризується загальним пробудженням національної свідомості та визнанням прав меншин: за винятком царської Росії, у цілій Європі скасовують насаджені християнськими Церквами юридичні обмеження на шкоду євреям (залежно від часу та місця, це було обов’язкове проживання в ґетто або в якихось особливих місцях, обов’язкове носіння на одязі певного знаку, заборона займатися певними ремеслами чи професіями, заборона мішаних шлюбів тощо). Але антисемітизм не зникає і особливо процвітає в країнах, де примітивна релігійність далі має євреїв за вбивць Христа (у Польщі та в Росії) і де національні рухи залишили після себе, як наслідок, огульну неприязнь до сусідніх народів та чужинців (у Німеччині; але також і у Франції кінця XIX сторіччя, де клерикали, націоналісти та військові одностайно здійняли бурхливу хвилю антисемітизму з нагоди фальшивого звинувачення у державній зраді, висунутого проти єврея Альфреда Дрейфуса, який був офіцером французької армії).

Зокрема в Німеччині впродовж усього минулого століття ціла низка філософів та політиків наполегливо розробляла фанатичні теорії, згідно з якими німецькому народові, який довго був роз’єднаний і принижений, належить першість в Європі, а може, й у світі, що він є спадкоємцем давніх шляхетних традицій та цивілізованості і що він складається з осіб, великою мірою однорідних за кров’ю та расою. Німецький народ, мовляв, має утворити сильну, войовничу державу, гегемона Європи, наділену майже божественною величчю.

Ця ідея про місію Німецької Нації витривала після поразки у Першій світовій війні, а навіть зміцнилася внаслідок приниження, спричиненого Версальським мирним договором. Її бере собі на озброєння один з найзловісніших і найнебезпечніших персонажів Історії, політичний провокатор Адольф Гітлер. Німецькі буржуа та промисловці прислухаються до його полум’яних промов — Гітлер здається їм перспективним, він зможе звернути на євреїв ту ненависть, що її німецький пролетаріат відчуває до класів, які привели народ до поразки та економічної катастрофи. Протягом кількох років, починаючи з 1933 року, він зумів скористатися гнівом приниженої країни та націоналістичною гордістю, яку розбудили попередні пророки — Лютер, Фіхте, Гегель, Вагнер, Ґобіно, Чемберлен, Ніцше; його нав’язлива думка полягала в тому, що Німеччина повинна панувати не в далекому майбутньому, а вже зараз; не через цивілізаторську місію, а з допомогою зброї. Усе те, що не є германським, він вважає нижчим, а навіть огидним, і першими ворогами Німеччини є євреї з причин, які Гітлер виголошував з догматичним шаленством: бо вони «іншої крові», бо вони споріднені з євреями Англії, Росії та Америки; бо вони спадкоємці культури, яка перед послухом надає перевагу розмислові та обговоренню, в якій заборонено поклонятися ідолам, тоді як він сам сподівається, що його будуть вшановувати як ідола; він навіть не вагається проголосити, що «нам не можна довіряти розумові та свідомості, а вкласти всю нашу віру в інстинкти». Зрештою, чимало німецьких євреїв досягли ключових позицій в економіці, фінансах, мистецтві, науці, літературі; Гітлер, бездарний художник і горе-архітектор, виливає на євреїв всю свою образу та заздрість невдахи.

Впавши на вже підготований ґрунт, це зерно нетерпимості проростає там неймовірно буйно, але у нових формах. Антисемітизм фашистського штибу, що його будить у німецькому народі Слово, проголошене Гітлером, ще більш варварський, ніж всі його попередні різновиди; до нього долучаються штучно викривлені біологічні вчення, згідно з якими слабкі раси повинні поступитися місцем расам сильним, абсурдні народні вірування, що їх здоровий глузд давно вже поховав, а також безперервна пропаганда.

Доходять до нечуваних крайнощів. Єврейство — це, мовляв, не релігія, від якої можна відійти, охрестившись, ані не культурна традиція, яку можна поміняти на іншу: це людський підвид, відмінна і нижча за інших раса. Євреї, мовляв, тільки на позір є людськими істотами — насправді вони є чимось іншим, чимось огидним і невимовним, «більш віддаленим від німців, ніж мавпи від людей»; вони винні у всьому — у хижому американському капіталізмі та радянському більшовизмі, у поразці 1918 року та в інфляції 1923 року; лібералізм, демократія, соціалізм і комунізм — це сатанічні вигадки євреїв, які загрожують монолітній моці нацистської Держави.

Перехід від теоретичного проповідування до практичного здійснення був швидким і брутальним. У 1933 році, лише через два місяці після приходу Гітлера до влади, виникає перший концтабір у Дахау. У травні того самого року спалахує перше вогнище з книжок єврейських авторів та ворогів нацизму (але понад сто років до того Гейне, єврейсько-німецький поет, написав: «Той, хто палить книжки, раніше чи пізніше палитиме людей»). У 1935 році антисемітизм кодифікують в монументальному і дуже детальному законодавстві, «Нюрнберзьких законах». У 1938 році, за одну ніч спровокованих згори заворушень, спалюють 191 синагогу і знищують тисячі єврейських крамниць. У 1939 році євреїв недавно окупованої Польщі замикають в ґетто. У 1940 році відкривають концтабір в Аушвіці. У 1941–1942 роках машина знищення працює на повному ходу — у 1944 році число жертв становитиме мільйони.

У щоденних практиках таборів знищення реалізується та ненависть і зневага, що їх поширювала нацистська пропаганда. Тут не просто панувала смерть: ціла маса маніакальних, символічних елементів мала на меті довести і підтвердити, що євреї, цигани, слов’яни — лише худоба, покидьки, відходи. Згадайте татуювання в Аушвіці, коли людям ставили тавро, яке ставлять волам; перевезення у вагонах для худоби, які ніколи не відкривали, і депортовані (чоловіки, жінки та діти!) мусили цілими днями лежати у власних нечистотах; номери замість імен, те, що в’язням не видавали ложок (хоч після визволення виявилося, що на складах в Аушвіці їх цілі тонни), щоб вони хлебтали баланду, мов собаки; осквернення трупів, з якими поводилися як з будь-якою сировиною, з яких виривали золоті зуби, у яких відрізали волосся як матеріал для тканин, а попіл використовували для удобрення полів; чоловіків і жінок використовували як піддослідних тварин, на яких випробовували медикаменти, а потім вбивали.

Сам спосіб, вибраний для знищення після детальних експериментів, був відверто символічний. Було вирішено використовувати той самий отруйний газ, який застосовувався для знищення паразитів у трюмах кораблів та в приміщеннях, де завелися блощиці чи воші. За століття було вигадано набагато болісніші способи завдання смерті, але жоден з них не був такий сповнений знущання і зневаги.

Як відомо, справа знищення просунулась досить далеко. Хоч нацисти провадили дуже важку війну, яка вже стала оборонною, у цій справі вони проявляли непоясненний поспіх: поїзди, що везли жертви у газові камери або вивозили їх з концтаборів, до яких наближався фронт, пропускали перед військовими ешелонами. Справа ця не була доведена до кінця тільки тому, що Німеччина зазнала поразки, але політичний заповіт, що його продиктував Гітлер за кілька годин до самогубства, коли росіяни були вже за кілька метрів, завершувався так: «Насамперед наказую німецькому урядові та народові підтримувати у повній чинності расові закони і нещадно поборювати отруювача всіх націй, міжнародне єврейство».

Підсумовуючи, можна, таким чином, ствердити, що антисемітизм — це особливий випадок нетерпимості; що протягом століть він мав переважно релігійний характер; що в третьому Райху він загострився через націоналістичні та мілітаристичні настрої німецького народу та особливу «відмінність» єврейського народу; що він легко поширився в цілій Німеччині і в значній частині Європи завдяки ефективній фашистській та нацистській пропаганді, що потребувала козла відпущення, на якого можна було скинути всі провини і всі образи; і що явище це довів до крайнощів маніакальний диктатор Гітлер.

Проте мушу визнати, що пояснення ці, тепер загальноприйняті, мене не задовольняють: вони применшують це явище, не сумірні з ним, не пропорційні до фактів. Перечитуючи хроніку нацизму, від його тьмяного зародження до судомного кінця, я не можу позбутися враження, що тоді панувала загальна атмосфера нестримного божевілля, яка здається мені унікальною в історії. Це колективне безумство, цю нестяму зазвичай пояснюють сполученням багатьох різних чинників, яких було б недостатньо, якби вони діяли окремо, і головним з цих чинників вважається сама особистість Гітлера і його глибокий вплив на німецький народ. Звісна річ, його особисті манії, його схильність до ненависті, його проповідування насильства нестримно ввійшли у резонанс з розчаруваннями німецького народу, повертаючись назад до нього устократ помноженими і підтверджуючи його маячне переконання, що він і є той Герой, якого провіщав Ніцше, та Надлюдина, яка врятує Німеччину.

Про корені його ненависті до євреїв було написано багато. Говорили, що Гітлер виливав на євреїв свою ненависть проти всього людського роду; що він бачив у євреях деякі свої вади і що, ненавидячи євреїв, він ненавидів самого себе; що бурхливість його ненависті породжувалася страхом, що він може мати «єврейську кров» у своїх жилах.

Повторю ще раз: ці пояснення не здаються мені достатніми. Я не вважаю прийнятним пояснювати історичне явище, скидаючи всю провину на одну людину (виконавці жахливих наказів не є невинними!), та й, зрештою, тлумачити глибинну мотивацію індивіда завжди складно. Висунуті гіпотези тлумачать факти тільки частково, вони пояснюють лише їх якість, але не кількість. Мушу визнати, що мені більше подобається смирення, з яким деякі з найсерйозніших істориків (Буллок, Шрамм, Брахер) визнають, що вони не розуміють лютого антисемітизму Гітлера та Німеччини, яка за ним стояла.

Мабуть, те, що сталося, зрозуміти неможливо, а навіть не треба розуміти, бо зрозуміти означає майже виправдати. Поясню, що я маю на увазі: «зрозуміти» намір або поведінку людини означає (італійською це виражається навіть етимологічно) ввібрати їх у себе, вмістити в себе їх автора, стати на його місце, ототожнитися з ним. А жодна нормальна людина ніколи не зможе ототожнитися з Гітлером, Гіммлером, Ґеббельсом, Айхманом і безліччю інших. Нас це лякає, а водночас дає нам полегшу — бо, можливо, краще, якщо їхні слова (і, на жаль, також їхні діла) залишаться для нас незрозумілими. Ці слова і діла — нелюдські, а навіть антилюдські, без прецедентів в історії, які ледве можна порівняти навіть з найжорстокішими епізодами біологічної боротьби за існування. З цією боротьбою можна зіставити хіба що війну; але Аушвіц не має з війною нічого спільного, це не епізод війни, і навіть не її крайня форма. Війна — це жахлива річ, яка існувала завжди; вона гідна осуду, але вона властива нам і має своє раціональне пояснення, ми її «розуміємо».

А в ненависті нацистів раціональності катма: це не та ненависть, що є всередині у нас, — вона поза людиною, це отруйний плід згубного дерева фашизму, але вона існує також поза самим фашизмом. Ми не можемо її зрозуміти; але можемо і мусимо зрозуміти, звідки вона береться, і бути пильними. Хоч зрозуміти це неможливо, але пізнавати необхідно, бо те, що сталося, може повернутися, уми знову можуть зазнати спокуси і потьмарення — навіть наші уми.

Тому розмірковувати над тим, що сталося, є обов’язком усіх. Усі повинні знати і пам’ятати, що коли Гітлер та Муссоліні промовляли публічно, їм вірили, аплодували, ними захоплювалися, їм поклонялися, як богам. Вони були «харизматичні лідери», вони володіли таємною силою спокушання, яка не була наслідком слушності або справедливості того, що вони говорили, а зумовлювалася їхнім сугестивним способом висловлюватися, їхнім красномовством, їхньою акторською майстерністю — можливо, інстинктивною, а може, й почасти тренованою, набутою. Ідеї, які вони проголошували, не завжди були однакові і загалом були збочені, нерозумні і жорстокі; а все ж мільйони вірних співали їм хвалу і йшли за ними аж до смерті. Треба пам’ятати, що ці вірні, серед яких були також сумлінні виконавці нелюдських наказів, не були вродженими катами, то не були (за деякими винятками) потвори — то були пересічні люди. Потвори існують, але їх занадто мало, щоб вони становили справжню небезпеку; небезпечнішими є звичайні люди, службовці, готові вірити і підкорятися, не ставлячи нічого під сумнів, як Айхман, як Гесс, начальник Аушвіца, як Штанґль, начальник Треблінки, як французькі військові двадцять років опісля, які вчинили різанину в Алжирі, як американські військові тридцять років по тому, призвідники кровопролить у В’єтнамі.

Тому не можна довіряти тим, хто намагається переконати нас іншими способами, ніж через розум, тобто харизматичним лідерам; ми повинні бути обережними, делегуючи іншим наші судження і нашу волю. Оскільки відрізнити справжніх пророків від фальшивих важко, краще з підозрою ставитись до всіх пророків; краще відмовитись від одкровень, хоч вони надихають нас завдяки своїй простоті і сяйву, хоч вони зручні для нас, бо дістаються нам задарма. Краще задовольнитися іншими істинами, скромнішими і не такими захопливими — тими, які ми здобуваємо з трудом, поступово, не шукаючи коротших доріг, які нам дістаються завдяки дослідженням, дискусіям і раціональному мисленню, які можна перевірити і довести.

Ясно, що рецепт цей занадто простий, щоб його вистачило для всіх випадків; новий фашизм, несучи зі собою нетерпимість, сваволю і рабство, може народитися поза нашою країною, його можуть принести ззовні, тишком-нишком, називаючи іншими іменами; або ж він може вибухнути всередині з такою силою, що прорве будь-який захист. Тоді поради бути мудрими нічому не зарадять, треба знайти у собі силу чинити опір; у такому разі підтримкою і напученням може слугувати пам’ять про те, що не так давно сталося в серці Європи.

8. Ким би Ви були нині, якби не були в’язнем концтабору? ЩоВи відчуваєте, згадуючи ті часи? Які чинники, на Вашу думку, допомогли вам вижити?

Строго кажучи, я не знаю і не можу знати, ким би я був нині, якби не був у концтаборі, — ніхто не знає свого майбутнього, а тут йдеться ще й про те, щоб описати майбутнє, якого не було. Є певний сенс у спробах прогнозувати (зрештою, завжди дуже приблизно) поведінку якогось населення, але дуже важко або й неможливо передбачити поведінку окремої людини, навіть у масштабі кількох днів. Так само як фізик з великою мірою точності може передбачити час, за який грам радію вдвічі зменшить свою активність, але абсолютно не може сказати, коли розпадеться окремий атом цього радію. Коли людина підходить до роздоріжжя і не звертає на дорогу ліворуч, очевидно, що вона зверне на дорогу праворуч; але майже ніколи перед нами не стоїть вибір тільки між двома альтернативами; крім того, після одного вибору йдуть інші, і кожен з них пропонує інші можливості, і так до безконечності; врешті, наше майбутнє дуже залежить також від зовнішніх чинників, які ніяк не пов’язані з нашим свідомим вибором, а ще від чинників внутрішніх, яких, однак, ми не усвідомлюємо. З цих загальновідомих причин неможливо знати свого майбутнього, ані майбутнього нашого ближнього; з цих же причин ніхто не може сказати, яким би було його минуле, «якби…».

Проте певне твердження я таки можу сформулювати: якби я не пережив період свого життя в Аушвіці, я б, імовірно, ніколи нічого не написав. Я не мав би причини, ані заохоти писати; під час навчання успіхи мої в італійській мові були посередні, а в історії — досить кепські, мене більше цікавила фізика та хімія, і зрештою я обрав для себе фах хіміка, який не має нічого спільного зі світом писаного слова. Писати мене примусив саме концтабірний досвід; мені не треба було боротися з лінощами, стилістичні проблеми здавались мені сміховинними, я чудесним чином знаходив час писати, не витрачаючи на це навіть години своєї основної роботи — мені здавалося, що книжка ця вже у мене в голові, цілком готова, і я мушу тільки випустити її на волю, записати на папері.

Тепер минуло багато років, і книжка ця зазнала багатьох пригод; цікаво те, що вона знайшла своє місце як рукотворний спогад, але також як захисний бар’єр між моїм цілком звичайним теперішнім і жорстоким минулим в Аушвіці. Кажу це з ваганням, бо не хочу, щоб мене мали за циніка: згадуючи нині концтабір, я більше не переживаю жодної бурхливої чи болісної емоції. Навпаки — на мій короткий і трагічний досвід в’язня наклався набагато триваліший і складніший досвід письменника-свідка, і сума вийшла безперечно позитивна; у своїй цілості це минуле зробило мене внутрішньо багатшим і впевненішим у собі. Одна моя знайома, яку в юному віці вивезли в жіночий концтабір Равенсбрюк, каже, що табір був її університетом; гадаю, я можу сказати те саме — переживаючи, а відтак описуючи ці події і розмірковуючи над ними, я багато чого дізнався про людей і про світ.

Проте мушу уточнити, що такий позитивний результат був долею, яка судилася дуже небагатьом — наприклад, з депортованих італійців повернулося додому тільки близько 5 відсотків, а багато з них втратили родину, друзів, майно, здоров’я, внутрішню рівновагу, молодість. Той факт, що я вижив і повернувся неушкодженим, зумовлений, на мою думку, головно тим, що мені щастило. Тільки незначною мірою відіграли тут роль попередні чинники, такі як мій досвід життя в горах і мій фах хіміка, який в останні місяці полону дав мені певні привілеї. Можливо, мені допомогла також моя цікавість до людської душі, яка ніколи не зникала, і бажання не просто вижити (яке було властиве багатьом), а вижити з конкретною метою — розповісти про всі ті речі, які ми бачили і які пережили. І, мабуть, важливим було також моє прагнення, яке я наполегливо зберігав, — завжди, навіть у найпохмуріші дні, бачити у своїх товаришах і у собі самому людей, а не речі, а отже, уникнути того тотального приниження та деморалізації, які привели багатьох до духовного краху.


Прімо Леві

Листопад 1976 року

# Примітки

1

Скільки штук? (нім.)


2

Данте. Пекло, Пісня III, 84. Тут і далі цитується переклад Максима Стріхи.


3

Хто вміє по-німецькому? (нім.)


4

Ув’язнений (нім.).


5

Ви не в себе вдома (франц.).


6

Данте. Пекло, XXI, 48–49.


7

По бараках! (нім.)


8

Так точно! (нім.)


9

«Тільки для капо», «Тільки для райхсдойчів» (нім.).


10

Пор. Данте. Пекло, VI, 54.


11

Чистота — це здоров’я (франц.).


12

«Після вбиральні, перед їдою / руки не забудь помити свої» (пер. з нім.).


13

Німецька державна залізниця (нім.).


14

Національна компанія французьких залізниць (франц.).


15

Коней 8, Людей 40, Тара, Вантажність (італ.).


16

Номер 174517, температури нема (нім.).


17

Зарахований, блок 23 (нім.).


18

«Тільки для англійців», «Тільки для поляків», «Тільки для українських жінок» (нім.).


19

«Тільки для ув’язнених» (нім.).


20

Ви француз? (франц.)


21

Якби я мав собаку, я б не вигнав його надвір (спотв. франц.).


22

Наступного року додому!.. Додому через комин! (франц.)


23

У мене ніхто ніколи хліба не крав! (франц.)


24

От же ж клятий щасливчик! (франц.)


25

Хто піде жерти? (нім.)


26

Що, Темплере, звільнив достатньо місця для супу? (нім.)


27

«…мені треба щось зробити», «…мені треба когось побачити» (франц.).


28

Мої панове (нім.).


29

Щоб помучити євреїв (франц.).


30

Не намагатись зрозуміти (франц.).


31

Вуглеводні, закон діючих мас (нім.).


32

Каже, що він хімік… (нім.)


33

Де ви народилися? (нім.)


34

Пішов, марш! (нім.)


35

Див. Данте. Пекло, XVIII.


36

Хай йому біс! (нім.)


37

Ну що там, Піколо, що нового? (нім.)


38

Що у нас сьогодні на перше? (франц.)


39

Теж мені, доктори! Теж мені, інтелігенти! (нім.)


40

Сьогодні Прімо піде зі мною по суп (франц.).


41

Ти що, божевільний, що так поспішаєш. Ми маємо час, ти ж знаєш (франц.).


42

Що за брудна тварюка (франц.).


43

Підлий собака (нім.).


44

Суп, табір, вода (італ.).


45

Великим рогом пломінь старовинний / Хитнув, почавши бурмотіти глухо, / Мов вітер його шарпав негостинний; / Я зрів, що язиком огонь той руха, / Немовби хоче розпочати мову, / І от слова долинули до слуху: Коли… (Данте. Пекло, XXVI, 85–90).


46

Еней нарік був місто те портове (там само, 93).


47

…ні зітхання / старого батька, й Пенелопі навіть / мій борг за сталість у її коханні… (там само, 94–96)


48

І рушив я у далі невідкриті (там само, 100).


49

…ще й гурт малий зо мною / подавсь долать пригоди розмаїті (Данте. Пекло, XXVI, 101–102).


50

Що далі вже шляхý нема людині (там само, 109).


51

Згадайте рід ваш славний, без догани, / і те, що не тваринне животіння, / а лиш знання й звитяга варті шани (Данте. Пекло, XXVI, 118–120).


52

В товаришах я запалив хотіння (там само, 121).


53

П’ять місяців уже над нами зблисли (там само, 131).


54

Нічого страшного, давай далі (франц.).


55

Ось ми гору в мареві тьмянóму / на обрії угледіли, й ніколи / не бачив я подібного огрому (Данте. Пекло, XXVI, 133–135).


56

Враз буря налетiла, шум здiйнявши (там само, III, 133).


57

Воно у вирі повернулось тричі, / вчетверте ж застреміло вглиб до ями / кормою вгору, й води таємничі / — Так Хтось велів… (там само, XXVI, 139–141)


58

Й води таємничі … / зімкнулись понад нами (Данте. Пекло, XXVI, 142).


59

Ти не мусульманин (нім.).


60

Дивись на мене! Не так швидко, дурню! (франц.)


61

Повільно, ти, придурку, повільно, розумієш? (нім.)


62

Привіт, Палі, як справи? (нім.)


63

Троє з лабораторії (нім.).


64

Шляхетність зобов’язує (франц.).


65

Смердючий єврей (нім.).


66

Завтра всі товариші геть (спотв. нім.).


67

І навіщо було нам це говорити (франц.).


68

Чудова знахідка! (франц.)


69

— Ще їдуть? — Їдуть весь час (франц.).


70

Ходи, Прімо, злазь звідти; треба Жуля посмикати за вуха… (франц.)


71

Ти диви, Прімо, ми на волі! (франц.)


72

Додаткової порції для робітників… для італійців по сусідству (франц.).


73

Бідний старий (франц.).


74

Смерть зігнала його з ліжка (франц.).


75

…нема нічого огиднішого, ніж переповнення (франц.).


76

Угоду про ненапад між Німеччиною і Радянським Союзом (пакт Молотова-Ріббентропа) було підписано 23 серпня 1939 року.